text: [ Afskriverens bemærkninger:
  
    Åbenlyse trykfejl er rettet i denne e-bogsudgave af Johan Nicolai
    Madvigs Livserindringer, men forfatterens stavning er i øvrigt
    bevaret, også hvor den er noget inkonsistent (fx Ty(d)skland,
    Christian VIII/Kristian VIII, Landst(h)inget). De græske citater
    er gengivet som trykt.
  
    I fodnote 98 manglede et anførselstegn i originalen, enten efter
    'Examenskommissioner' eller efter 'Ikke-Theolog'. Det er placeret
    efter 'Ikke-Theolog', men den korrekte placering fremgår ikke
    entydigt af konteksten.
  
    Kursiv tekst i originalen er angivet med _understregning_, mens
    s p a t i e r e t tekst er angivet med #firkanter#.
  
    Nogle fodnoter er meget lange, og alle fodnoter er derfor afgrænset
    af {krøllede parenteser} for tydeligt at markere hvad der hører
    til.
  ]
  
  
  
  
  LIVSERINDRINGER.
  
  
      Hvor ensomt Øen løfter sin fjeldomkrandste Rand,
      der leged en Smaadreng paa den bølgeslagne Strand;
      der var i hans Øie saa tankefuldt et Blik;
      vidt over Hjemmets Grændser hans dunkle Drømme gik.
  
      Og Ungersvenden drog fra det ensomme Fjeld;
      hans stærke Higen drev ham til Kundskabens Væld;
      han gransked ved Dag og ved Aftenlampens Skær;
      i Snillets Ridderdyster han brød helt mange Spær.
  
      De gamle Skrifter aabned sig for hans klare Blik,
      og fjerne Tiders Billed forbi hans Øie gik,
      og mangen gammel Rune, udslidt af Tidens Tand,
      som Ingen kunde tyde, den tyded sindrig han.
  
      Men ei i muldne Bøger hans Sjæl sig stænged ind;
      for Livets friske Skjønhed han aabned Blik og Sind,
      og varmt slog hans Hjerte for Danmarks Folk og Land,
      saa trofast som Fjeldet omkring hans Fødestrand.
  
      Sit Fædreland han vied sin Hæders rige Høst,
      og al dets Sorg og Glæde gik dybt ind i hans Bryst;
      da Tvivl og Mismods Taage laae tungt om Danmarks Strand,
      da løfted han sin Røst, saa den gjenlød vidt om Land.
  
      Sit Navn har selv han baaret til fjerne Tider frem;
      det glemmes ei, før Vidskab og Snille gaaer iglem:
      og, mens han end staaer kraftig og varm iblandt os her,
      vor Kjærlighed skal kaste paa hans Aftenstund sit Skær.
  
          _17de November 1879._
  
                                              _Edv. Lembcke._
  
  
  
  
                            LIVSERINDRINGER
  
                                   AF
  
                             J. N. MADVIG.
  
  
                              KJØBENHAVN.
            GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN).
                        FR. BAGGES BOGTRYKKERI.
                                 1887.
  
  
  
  
  Fortale.
  
  
  I 1884 og Begyndelsen af 1885 nedskrev, d. e. dikterede, min
  Fader -- tildels efter Opfordring af Andre -- de efterfølgende
  Livserindringer. Ligesom det imidlertid ikke havde været hans Hensigt
  at lade dem udgive, saalænge han levede, saaledes havde han ikke
  taget nogen Beslutning om, hvorvidt dette senere skulde ske. Da
  jeg tre Dage før hans Død kom op til ham, der da havde været
  sengeliggende i 8 Dage, og traf ham noget træt efter en temmelig
  søvnløs Nat, ytrede han, at, naar man i hans Alder kom til at ligge
  tilsengs uden at vide, hvorlænge det kunde vare, maatte man ialtfald
  være forberedt paa, at Sygeleiet først endtes med Døden, -- og for
  dette Tilfælde overdrog han til mig som hans ældste Søn at tage
  Bestemmelse om, hvorvidt hans Livserindringer og mulig enkelte andre
  Ting derefter skulde udgives. Det følgende Par Dage, da hans Tilstand
  var bedre -- han døde, som bekjendt, aldeles pludselig af en Blodprop
  den 12te Decb. f. A. --, kom Emnet ikke mere paa Bane. Netop paa
  Grund af Slægtskabsforholdet ønskede jeg imidlertid ikke at være ene
  om derefter at træffe Bestemmelse i saa Henseende -- en Bestemmelse
  der i mine Øine altid har sine betænkelige Sider --, og det var
  først, efterat min Faders Discipel, Kollega og Ven: Professor i
  Historie E. Holm paa min Anmodning havde gjennemlæst Manuskriptet til
  Livserindringerne og tilraadet disses Udgivelse, at jeg besluttede
  mig dertil og derom traf Aftale med Forlæggeren. Inden min Faders Død
  havde jeg, paa enkelte Undtagelser nær hist og her, ikke kjendt andre
  Dele af Manuskriptet end dem, der angik Barndommen og Skoleaarene. Af
  enkelte ved Manuskriptet liggende løse Notitser maatte jeg vel
  antage, at det havde været min Faders Hensigt dels maaske at tilføie
  yderligere Bemærkninger om sin Stilling til flere af de Mænd, med
  hvilke han særlig gjennem det politiske Liv var kommen i nærmere
  Berøring, dels vistnok at foretage en Revision ialtfald af enkelte af
  de senere Afsnit, og mulig vilde derved nogle Partier af disse være
  blevne lidt udvidede, andre afkortede og den gjentagne Omtale af
  enkelte Ting sammendragen paa ét Sted. Dette var imidlertid ikke
  sket, og en saadan Revision var nu umulig; jeg maatte ialtfald, naar
  Optegnelserne skulde fremtræde som min Faders egne, anse mig for
  uberettiget til at foretage noget af den Art. Hvad jeg ved den af mig
  inden Trykningen foretagne Revision har troet at burde og kunne
  gjøre, har derfor alene bestaaet i at berigtige og supplere
  Angivelsen af Bogtitler, Datoer og Aarstal samt Smaafakta, at fjerne
  ligefremme Ord- og Sætningsfeil m. m., hidrørende fra en mindre
  nøiagtig Gjennemlæsning, uden derved at ændre Stilen og endelig at
  udelade Omtalen af enkelte saadanne ganske private Forhold og
  ubetydelige Anekdoter, der aldeles ingen Interesse kunde have for
  Offentligheden. Ved de af mig til Supplering og Oplysning tilføiede
  enkelte Anmærkninger har jeg ogsaa søgt strengt at holde mig til det
  rent Faktiske, idet jeg undgik enhver Antydning af egen Opfattelse.
  Hvad angaaer Retskrivningen, der i Manuskriptet var de benyttede
  forskjellige Sekretærers egen, da er den ved Trykningen søgt lempet,
  saavidt muligt, efter den af min Fader i de sidste Aar, i hvilke han
  endnu selv skrev, fulgte modificerede gammeldags Retskrivningsmaade.
  
  Med Hensyn til de to Tillæg henviser jeg til de indledende
  Bemærkninger i selve disse. Derimod skylder jeg at tilføie, at min
  Fader vel i det sidste Par Aar paa Grundlag af de af ham særlig da i
  stort Omfang foretagne philosophiske Studier, til hvilke i selve
  Erindringerne gjentagende er hentydet, havde begyndt at diktere nogle
  foreløbige skematiske Antydninger og fragmentariske Bemærkninger om
  Tilværelse og Erkjendelse, men disse, hvorom han vistnok havde talt
  til Enkelte, havde ikke modtaget en saadan Afslutning enten i Form
  eller Indhold, at jeg har troet at burde eller kunne medtage dem her.
  
  Forlæggeren har ønsket at ledsage Livserindringerne med medfølgende
  Billede af min Fader fra Universitetsfesten i 1879, udført efter
  Blochs bekjendte Maleri paa Frederiksborg, og efter Aftale er da Edv.
  Lembckes ene Sang fra Embedsjubilæet i samme Aar vedtrykt.
  
  Jeg vil slutte disse Linier med at aftrykke nogle Ord, som en af min
  Faders nærmeste Disciple og Venner i Norge tilskrev mig efter hans
  Død, idet han mindede om sit sidste Besøg i 1885 i min Faders
  Sommerbolig: "Da jeg tog Afsked med Din Fader, greb han bevæget min
  Haand og sagde: Gud være med Dem! bevar i venlig Erindring en gammel
  Mand, hvis Haand De vistnok for sidste Gang trykker. Han stod da for
  mig saa stærk og klar og dog saa mild. Jeg kunde dengang ikke troe,
  at det skulde blive saa". Min Faders Aands- og Legemskraft bevaredes
  lykkeligvis usvækket til det Sidste, og hans lette, smertefrie Død
  befriede ham for den af ham saa frygtede Skæbne: aandelig og legemlig
  at overleve sig selv.
  
      Den 30te April 1887.
  
                                            #J. N. A. Madvig#,
                                             Overretsassessor.
  
  
  
  
  Indholdsfortegnelse.
  
  
                                                           Side.
  
   I. Barndomsaarene paa Bornholm 1804 til1 817             1-51
  
   II. Skoleaarene i Frederiksborg 1817 til 1820           53-67
  
   III. Studenteraarene, Embedsexamen og Magistergrad
   1820 til 1826                                           69-86
  
   IV. Ansættelse ved Universitetet, Embeds og
   videnskabelig Virksomhed i 1826 til 1848               87-134
  
     Universitetsvirksomhed                    S. 89-102
  
     Forfattervirksomhed                       - 102-119
  
     Bibliotheksvirksomhed                     - 119-122
  
     Anden offentlig Virksomhed                - 123-131
  
     Personlige Forhold og Reise               - 131-134
  
   V. Tidsrummet som Minister 1848 til 1851              135-202
  
     1848 før Ministerudnævnelsen             S. 137-141
  
     Novemberministeriet i Almindelighed       - 142-151
  
     Den grundlovgivende Rigsforsamling        - 152-158
  
     Virksomhed som Kultusminister i  og
     udenfor Rigsdagen                         - 158-181
  
     Krigen og de ydre politiske Forhold       - 181-200
  
     Personlige Forhold                        - 200-202
  
   VI. Videnskabelig, Universitets og Skolevirksomhed
   med fortsat Deltagelse i det politiske Liv 1852
   til 1884                                              203-284
  
     Politisk Virksomhed i og udenfor
     Rigsdag og Rigsraad                      S. 205-235
  
     Universitetsvirksomhed                    - 236-244
  
     Undervisningsinspektørvirksomhed          - 246-254
  
     Videnskabelig Forfattervirksomhed         - 254-265
  
     Anden offentlig Virksomhed                - 265-268
  
     Personlige Forhold                 244-246, 268-272
                                              og 282-283
  
     Reiser                                    - 272-281
  
   Tillæg I. 285-319
  
     1. Tale ved Sørgehøitid for Kong
     Frederik VII                             S. 287-304
  
     Bemærkninger om Kong Frederik VII         - 304-311
  
     2. Nationalitetsprincipet i Politiken     - 311-319
  
   Tillæg II. Forskjellige Breve                         321-371
  
  
  
  
  I.
  
  BARNDOMSAARENE PAA BORNHOLM.
  
  1804 til 1817.
  
  
      Motto:  O Barndomstid,
              hvor er du blid,
              hvor lyse dine Drømme
              og dine Minder ømme!
  
  
  Mit Livsløb har ført mig bort fra de Egne og de Omgivelser, i hvilke
  jeg fødtes og tilbragte hele min Barndom, og langt fra de
  Livsvilkaar, under hvilke mine første Aar hengik. Denne Omskiftning
  vilde dog ikke have havt noget Usædvanligt og Mærkeligt, hvis der
  blot var Tale om Afstanden og Flytningen i Rummet. Men dermed forener
  sig for mig, foruden den store Forskjellighed i ydre Naturforhold,
  tillige Modsætningen imellem det da mest afsides og i sin Udvikling
  mest eiendommelige og afvigende Provindsliv i Danmark og saa det
  danske Kulturliv, saaledes som det fremtræder i sin almindeligste
  Skikkelse i Landets Hovedstad, i hvilken jeg nu uafbrudt har henlevet
  64 Aar. Det er imidlertid saa langt fra, at denne tidlige Ombytning
  af Barndomshjemmet med andre Steder og andre Forhold har svækket og
  afbleget Minderne fra hint Hjem, at disse meget mere ikke blot strax
  ved Afbrydelsen indprægede sig dybere og skarpere gjennem Længsel og
  Savn, men nu i Alderdommen fremtræde med en Livlighed, en Lyst og
  Glands, hvorover jeg stundom selv undrer mig, og som tyder hen paa en
  neppe ganske ringe Indflydelse af de tidligste Indtryk paa selve min
  under saa forandrede Betingelser foregaaede Udvikling. Det er mig
  derfor ogsaa umuligt overhovedet at see tilbage paa og omtale mit
  senere Liv og dets Virksomhed uden at dvæle og ligesom at forfriske
  mig ved hine tidligste kjære Billeder og Erindringer, selv om jeg
  derved maatte trætte Andre. Og jeg kan derhos ikke fremkalde hos mig
  selv eller for Andre fremstille, hvad der nærmest og personlig
  angaaer min Barndom, uden i Billedet at inddrage et Omrids af hele
  den særegne Omgivelse og af hele den særlige Paavirkning af Natur, af
  Folkeliv og af Kultur, under hvilken jeg da levede. Det er et saadant
  Omrids, jeg her vil forsøge at give, saaledes at jeg deri indfører
  min egen lille Person.
  
  Omtrent 16 Mile Øst for det nærmeste Punkt af Sjælland strækker
  Bornholm, som bekjendt, sin temmelig regelmæssige, skjævt aflange
  (rhomboidale) Firkant fra Nordvest, hvor Øen er fjernet 6-7 Mile fra
  Skaane, ned imod Sydøst med en Gjennemsnitslængde af 4 Mile og en
  Gjennemsnitsbredde af 2½ Mile. Øens Stenlegeme falder dels af mod
  Østersøen i bratte Klippevægge og Tinder, der paa den nordlige Del
  af Vestsiden naae en Høide af et Par hundrede Fod, og omgives dels
  af en sammenhængende, snart bredere, snart smallere Bremme af nøgne,
  i vild Uorden henkastede og gjennemkløftede Klipper. Kun paa en
  kortere Strækning af Sydøst- og Sydsiden, hvor Landet indenfor danner
  en lavere Flade, afløses Klippebeltet af en Strandbred af Sand.
  Intetsteds frembyder Kysten derhos større Bugter eller naturlige
  Havne. Fra Nord og Syd hæver Landet sig til en kort fra Østsiden
  begyndende, mod Nordvest løbende Høideryg, der, efter at have dannet
  et Knudeparti, hvis øverste Punkt -- det saakaldte Rytterknegten --
  naaer en Høide af omtrent 500 Fod, falder af mod Vest og Nordvest
  og ender i den før antydede høje Klippekyst. Med Undtagelse af
  hint Knudeparti, der er bevoxet med Skov ("Almindingen"), danner
  Resten af Høideryggen en udyrket, overalt af Klipper gjennembrudt,
  af en fattig Lyngvæxt bedækket Hede, der hist og her omslutter
  mindre Moser og Kjær, den saakaldte "Høilyngen", hvorved Landet
  deles i to omtrent ligestore, dog mod Syd noget bredere og jævnere
  Afsnit, som forene sig Øst og Vest for Heden[1]. Det fra Lyngen
  mod Kysterne nedstigende dyrkede Land, i hvilket Klippeunderlaget
  mangfoldige Steder bryder frem i Klinter, Bakker og Klippeflader,
  og som endog omfatter flere Høilyngen ganske lignende, udyrkede og
  afhegnede Stykker (Brændesmark, Brommelyng o. s. v.), gjennemfures
  af et ikke ringe Antal, tildels dybt i Klippen indskaarne, men den
  største Del af Aaret lidet vandrige eller ganske udtørrede Aaer
  og Bækkeløb, der saagodtsom alle ledsages af en smal Skovrand,
  medens derhos Smaaskove, hist og her i mere sammenhængende Grupper,
  tillige ere adspredte over hele Landet og paa enkelte Steder mod
  Vest og Nord gaae lige ned til Havet, udbredende sig for Øiet
  fra de høiere Punkter af Landet. Medens de bornholmske Skove
  savne den danske Bøgs yppige Kroner og kun have den mindre smukke
  Avnbøg[2], fremtræder paa Nordlandet et enkelt Sted Birkeskov paa
  nedfaldende Klippesider. Det dyrkede Land er med Undtagelse af
  ganske enkelte Punkter -- navnlig hvor Smaaskovene strække sig
  lige ned til Kysten -- ved et sammenhængende naturligt Stengjærde
  adskilt fra en smal Kyststrækning: "Udmarken", der foruden selve
  den nøgne Klipperand langs Kysten indbefatter en mellem denne og
  Gjærdet liggende Grusflade, bedækket med en saare tarvelig Græsvæxt
  og hist og her fremvisende nogle faa tynde Pilestammer omkring
  en lille Vandpyt, paa hvilken Udmark, der tidligere var Fælles-
  eller Statseiendom, nogle Faar og Gjæs og ganske enkelte Køer søge
  Næring. Over det hele dyrkede Land ligge Bøndergaardene adspredte
  uden nogensomhelst Forbindelse til Byer, skjøndt Navnet "By" (men
  kun i Sammensætning som Egennavn) forekommer som Betegnelse af
  enkelte ved Naturforholdene lidt mere samlede Grupper eller Rækker
  af Gaarde (Langedeby, Lyrsby, Gadeby o. s. v.). Huse som Modsætning
  til Gaarde findes kun sparsomt ved og imellem Gaardene (tildels som
  Undtagelser af særegen Oprindelse, f. Ex. gamle Gildesboer, Skoler
  o. s. v.), men derimod i noget større Antal dels langs med Høilyngen
  eller de mindre Lyngpartier med smaae fra Heden indvundne eller fra
  Nabogaarde udlagte Jordstykker, dels paa den førnævnte Udmark. Paa
  denne sidste ligger Alt, hvad der danner den særlige Kystbebyggelse,
  nemlig først, paa en enkelt Undtagelse nær, samtlige Kjøbstæder --
  der alle igjennem "Byled" paa det førnævnte omkring Landet gaaende
  Stengjærde have Adgang til det dyrkede Land, naturligvis særlig til
  deres egen Byvang, og som paa de to Sider aldeles ikke afgrændses
  fra Udmarken, medens Havet danner den fjerde Side, -- og dernæst en
  især paa Nordsiden talrig Række Fiskerlejer (i Ibsker og Øster Marie
  Sogne saaledes Listed, udtalt Lista, Bodilshavn eller Bolshavn,
  Ypnasted, Saltuna og Melsted samt Syd for Svanike Aarsdale) og
  imellem disse atter hist og her opdyrkede Pletter med enkelte Huse.
  Et Par Fiskerleier have taget Tilløb til at være Kjøbstæder ved
  Besiddelsen af en Kirke, ved deres Størrelse, Havneanlæg og nogle
  kommunale Indretninger, saasom Gudhjem og det forenede Allinge og
  Sandvig. En ganske afvigende Karakter har det inde i Landet liggende
  Aakirkeby, halvt Kjøbstad, halvt Øens eneste Landsby, opstaaet af
  et særligt Forhold i den katholske Tid. Af hele den her antydede
  Beskaffenhed følger, at Naturen og Jordoverfladen fremtræder i høi
  Grad individualiseret og virker paa Opfatning og Fantasi igjennem
  særlig udprægede Enkeltheder og dertil knyttede Navne. Ikke blot de
  allerfleste Gaarde have Navne (saaledes hedde de 5 nærmeste Gaarde
  Syd for Svanike Frendegaard, Styrsgaard, Kjøllergaard, Nørregaard og
  Skovsholm), hvilke Navne ofte hænge sammen med Slægtnavnene (f. Ex.
  Kofod paa Kofodgaarden, Munk paa Munkegaarden, Pil paa Pilegaarden),
  men ogsaa en utallig Mængde høie Bakker, Dale, enkelte Træer og
  særlig formede Klipper have faste Navne, der stundom fremkalde
  karakteristiske Sagn eller overtroiske Forestillinger (f. Ex.
  Tindingen og Jomfruen ved Svanikehavn, det lille og det store Tempel
  noget derfra o. s. v.).[3] Men alle disse Enkeltheder samle sig med
  det omgivende Hav til en rigt afvexlende Skjønhed, der gjorde et
  stærkt Indtryk paa mig, naar jeg som Barn en varm Sommerdag, kjørende
  paa en Vogn ad den mod Østermariekirke opstigende Landevei, saae
  nedover Gaarde, Marker, Smaaskove, enkelte Trægrupper og Klipper til
  den rolige og blaa Vandflade; de vestligere, storartede Kystpartier
  kjendte jeg ikke dengang. Destoværre har jeg ved senere Besøg fundet
  Skovene stærkt forhuggede, nogle næsten ødelagte.
  
   {[1] I den nyere Tid ere dog flere Stykker af Lyngheden blevne
   indtagne til Skovplantning, andre opdyrkede.}
  
   {[2] Rødbøgen er først i den senere Tid indplantet paa Øen.}
  
   {[3] Med Navnet Skvalpekirken betegnedes i samme Egn en lille Kløft
   og Aabning imellem Strandklipperne, hvor det indstrømmende Havvand
   bevægede sig paa en særlig Maade, og der benyttedes af Pigerne ved
   Vask af Tøi.}
  
  Landet, der udgjorde en særlig Forsvarskreds under en Kommandant i
  Rønne, medens Amtmanden tidligere boede i Nexø, deler sig i 4
  Herreder, hvert knyttet til sin Kjøbstad (Vesterherred til Rønne,
  Nørreherred til Hasle, Østerherred til Svanike, Sønderherred til
  Nexø) og i 16 Landsogne, hvoraf de fleste ere benævnede efter
  Kirkernes Helgennavne (Ibsker eller Ibskersogn, d. e. Ibs eller
  Jacobs Kirkesogn, Øster og Vester Marker eller Mariesogn, Øster og
  Vester Lars eller Larskersogn osv.)
  
  Høilyngen gjør en i Befolkningens Samkvem og indbyrdes Forbindelser
  ikke umærkelig Grændse imellem de nordlige og sydlige Sogne. Den
  eiendommelige Naturbeskaffenhed og de historiske Forhold, derimellem
  maaske ogsaa i fjerne Tider en Indflydelse fra Østersøens sydlige og
  sydøstlige Bredder, have derhos fremkaldt særlige Tilstande og
  Indretninger, hvoraf meget har bevaret sig gjennem Tidernes Løb, idet
  Øens afsides Beliggenhed og sammenligningsvis ringere Betydning
  medførte, at den hos Statsmagten almindelige Stræben efter at
  tilveiebringe Ensartethed gjorde sig mindre gjældende der,
  ogsaa efter at den Herlighedsret, som Erkebisperne i Lund i
  Middelalderen besad over Øen og udøvede gjennem deres Befalingsmand
  paa Hammershus og gjennem de Kanniker, hvis Erindring bevares i
  Navnet "Kannikegaard", var gaaet over til Kongen. Bornholm har aldrig
  havt nogen særegen Adel i egentlig Forstand, for hvis Fremtræden dens
  Forhold vare for smaae, om end enkelte Besiddere af større Gaarde af
  Erkebisperne havde som "Frimænd" tilkjøbt sig visse Fritagelser og
  Rettigheder for deres Gaarde og derved havde erhvervet en vis
  Anseelse for deres Familier, saalænge disse bevarede Besiddelsen, en
  Stilling, hvori endnu i det 17de Aarhundrede enkelte Familier, som
  Gagge Maccabæus og Kofod, forekomme. Ligesaalidt har nogen Slægt af
  den virkelige danske Adel varig bosat sig og erhvervet Eiendomme paa
  Bornholm[4]. Der har derfor heller aldrig paa Øen dannet sig samlede
  Godser af Hovedgaarde og underlydende Fæstegods med Livsfæste
  (undtagen for Huse). Endnu mindre findes der da noget Spor af
  Livegenskab. Den gammelnordiske Bondefrihed har uafbrudt bevaret sig
  der. Vel deles de bornholmske Bøndergaarde, efter Udsondring af et
  ganske lille Antal saakaldte Proprietærgaarde, et aabenbart nyt Navn
  for det ældre "Frigaarde" af den kort for oven antydede Oprindelse, i
  to Rækker: "Selveiergaarde" og "Vornedgaarde", der ere særskilt talte
  for hvert Sogn (første og anden Selveiergaard, første og anden
  Vornedgaard i Ibsker Sogn osv.), men Vornedgaardene, af hvilke ikke
  faa hørte til de store og ansete, adskille sig alene fra de andre ved
  en ubetydelig Afgift til Amtstuen ligesom Proprietærgaardene ved
  Fritagelse for nogle ringe Ydelser. Iøvrigt eies alle Gaardene med
  fuldkommen ens Ret som Selveiergaarde, navnlig ogsaa med Hensyn til
  Arvegangen. Der bestaaer nemlig en ganske eiendommelig og fra al
  dansk og nordisk Ret afvigende, tidligere paa fast Sædvane og Vedtægt
  beroende, men endnu saa sent som 1773 ved en kongelig Forordning af
  14de Oktober fastsat og sanctioneret "Sæde- og Adgangsret" for de
  bornholmske Bøndergaarde, ifølge hvilken navnlig den yngste Søn ved
  Skifte efter Faderen som "Jorddrot" (i Udtalen forvansket til
  "Jorddront", "Gaarddront") faaer Gaarden udlagt til Eiendom mod en
  ringe Affindelse til sine Søskende og mod en Brugsret for Moderen, en
  Brugsret, som hun ved nyt Giftermaal overfører paa sin anden Mand. Er
  der derimod ingen Søn, tilfalder Gaarden den ældste Datter og hendes
  Mand. Tanken ved denne Arvegang, der gjenfindes i enkelte Egne af
  Tydskland, navnlig Schlesien, og i slaviske Lande, har naturligvis
  været den, at de ældre Brødre lettest kunde vinde sig en Stilling
  udenfor Fædrehjemmet, hvori den yngste blev tilbage, medens af
  Døtrene den havde Fortrinet, som snarest ved Giftermaal kunde vinde
  en Beskjermer for Eiendommen og de yngre Søstre, og denne Arvegang
  førte ogsaa i min Tid til, at de ældste Sønner droge ud paa Frieri
  til broderløse Gaardmandsdøttre eller, hvis de her ingen Lykke
  gjorde, søgte Erhverv i en Kjøbstad eller paa Søen eller endelig
  levede som beskedne Medhjælpere og stille Onkler i Fædregaarden.[5]
  
   {[4] Af de tre Oldtidslevninger paa Bornholm, der bære Navnet
   "Borg", ere de to, som hedde "Gamleborg", der ligge i Almindingen
   og paa Høilyngens østlige Del, kun Voldpladser uden Bygningsspor,
   indenfor hvilke de nærmeste Omboere med Kvæg og Eiendom maae
   antages at have søgt Tilflugt ved fjendtligt Overfald. "Lilleborgs"
   yderst indskrænkede Murlevninger i Almindingen hidrøre enten fra en
   Røverrede eller fra Boligen for en ringere Embedsmand under
   Befalingsmanden paa Hammerhus eller for denne selv ved særlig
   Leilighed.}
  
   {[5] Udgiverens Anmærkning: Hele denne særlige Arvegang m. m. er,
   som bekjendt, først bleven hævet ved Lov af 8de Januar 1887.}
  
  Af ikke mindre indgribende Indflydelse paa Livet i de bornholmske
  Gaarde var det, at Bornholm aldrig inddroges under det almindelige
  Forsvarsvæsen ved Udskrivning til Krigstjeneste udenfor Øen, men
  beholdt sin egen Milits under indfødte Officerer, der udtoges af den
  mere ansete og mere velhavende Gaardmandsstand eller i Kjøbstæderne
  af dermed ligestillede Borgere, kun under Overbefaling af en
  kongelig, tidligere paa Hammershus, siden i Rønne boende Kommandant.
  Om denne Landmilits, der fremtræder i Beretninger om Begivenhederne i
  1644 og 1660, og som atter kom i fuld Aktivitet i Krigsaarene fra
  1807 af og vedligeholdt sin Skikkelse indtil Indførelsen af
  almindelig Værnepligt og en ny Hærordning, bevaredes Erindringen fra
  sammes stille Tid i min Ungdom ved de i Kirkerne til Minde om afdøde
  Officerer ophængte Faner og Indskrifter. -- Af mindre Betydning for
  de indbyrdes Forhold, men et stærkt Vidnesbyrd om, at Bornholm
  tidligere ligesom laae noget udenfor Danmark, var og er Bevarelsen af
  den særegne gamle Matrikel, beregnet efter en Tønde Hartkorn, der kun
  er lidt større end 2/3 Tønde af almindeligt dansk Hartkorn, og
  Udskrivningen af Hartkornsskatterne med det halve Beløb for en Tønde
  bornholmsk Hartkorn af, hvad en Tønde almindeligt Hartkorn yder,
  hvortil knytter sig den væsentlige Afvigelse i Tiendepligten, at
  ingen Kongetiende ydedes. Endnu maa hertil føies den Ret til uhindret
  Brændevinsbrænden, som Bøndergaardene havde bevaret, og hvori først
  henimod Slutningen af Tiden fra 1807 til 1814 skete en dengang kun
  kortvarig Indskrænkning.
  
  Disse særegne, som Privilegier opfattede og virkelig ved Bornholms
  Gjenindtræden under dansk Herredømme i 1660 efter den kortvarige
  Afstaaelse saaledes betegnede og bekræftede Forhold og Indretninger
  gave den bornholmske Bondestand en ganske anden Stilling og
  Standsfølelse ikke blot ligeoverfor Kjøbstadsbefolkningen, men ogsaa
  ligeoverfor Embedsmændene end den, der samtidig fandtes hos den
  danske Bonde i det øvrige Rige[6]. Bonden fra en jevn god bornholmsk
  Gaard, endsige fra de større, med ret smukke Bygninger og
  Haver forsynede, ofte af egen Skov omgivne Gaarde, følte sig
  Kjøbstadhaandværkeren og Skipperen afgjort overlegen. Med Eierne af
  de større Gaarde, især hvis de bare en Lieutenants eller endog en
  Kaptains Titel, kunde kun en Kjøbmand maale sig, der selv besad ikke
  altfor liden Jordeiendom og dertil maaske endog føiede en
  Borgerkaptains Titel og Rang. Heller ikke i den juridiske eller
  geistlige Embedsmand saae den fornemme og militært betitlede
  Gaardmand nogen Overmand, om han end ikke kunde undertrykke Følelsen
  af en vis Underordning i Dannelse og selskabelig Livsform. Den
  udenfor Bornholm opdragne (efter bornholmsk Sprogbrug den
  "førte") Embedsmand forstod ikke altid denne Selvstændigheds- og
  Lighedsfølelse. Naar nu hertil kom, at den stærkt udprægede
  Dialekt, den nedarvede Forskjel i Dragt, især hos Kvinderne, den
  Bornholmeren manglende ydre Politur og de gammeldags og naive
  Omgangsformer traadte i Veien for let og fortroligt Samkvem og for
  Familieforbindelse, selv naar Embedsmanden ikke medførte en i
  Forholdene mindre let indgaaende Hustru, vil man forstaae, at en vis
  fremmed og mistroisk Stemning og i det hele en vis Afstand gjorde
  sig gjældende. Jeg erindrer, hvilken Opsigt det vakte, at den efter
  Fredens Gjenoprettelse i 1814 udnævnte Kommandant, en tidligere ved
  Gouvernementet ansat Kaptain af det kongelige Artilleri, da
  Oberstlieutenant, giftede sig med en baade vakker og rig Datter af en
  Kjøbmand fra min Fødeby Svanike, der derhos var en Gnier og Særling,
  og som selv ikke lidet overraskedes af det fuldbyrdede Ægteskab. --
  Indenfor den bornholmske Bondestand gjorde der sig iøvrigt ikke ringe
  Forskjel i Standsfordringer gjældende imellem Besidderne af de større
  og smukkere Gaarde og dem af de mindre, især de fattige og yderst
  tarvelig udseende saakaldte Lynggaarde.
  
   {[6] I Aaret 1770 fremkaldte endog to nye Skattepaalæg, som ansaaes
   stridende imod Privilegierne, en Modstand og Bevægelse paa
   Bornholm, der foranledigede Udrustning af et Par Krigsskibe og
   Oversendelsen af en Kommission med Høiesterets Justitiarius i
   Spidsen, men som bilagdes under Mægling af den fra Bornholm
   stammende berømte Jurist Peder Kofod Ancher.}
  
  En karakteristisk Erindring om Fortidens Indretning indeholdt -- for
  ikke at tale om Sandemanden istedetfor Sognefogden -- Bevarelsen i
  adskillige Sogne af "Gildesboer", hvis Beboer og Bruger havde den
  Forpligtelse aarlig paa bestemte Dage at beværte Sogneboerne med en
  vis Mængde Øl og (en modernere Tilsætning) Tobak. Dog vare disse
  Sammenkomster i Forfald og besøgtes neppe af ansete Bønder. Det faldt
  i min Lod som Kultusminister modstræbende at forvandle to,
  formodentlig de sidste, af disse Gildesboer til Skoler og Skolelodder
  efter Sogneboernes egen Anvisning[7].
  
   {[7] Der maaltes i min Tid endnu paa Bornholm efter gamle Skæpper,
   5 paa en Tønde, og Slettedalere paa 4 Mark vare ikke ganske
   forglemte.}
  
  De bornholmske Kjøbstæder, af hvilke jeg dog som Barn kun selv
  lærte at kjende Svanike og Nexø, sluttede sig meget nær til
  Landbefolkningen. Om en forskjellig Klædedragt for Kjøbstad og for
  Land var der ikke Tale, og Samkvemmet besværedes heller ikke ved
  Accise, hvis man ikke vil betegne som en Art Accise den frivillige
  Gave, der af Læs, som kjørtes igjennem Byleddet, gaves til en fattig
  Kone eller et halvvoxent Barn, der besørgede dettes Oplukning imod
  et Par Tørv, en Haandfuld Ax eller deslige, ved Reisevogne et Par
  Skilling. Kjøbstadborgere dreve ikke blot de særskilt skyldsatte
  Byjorder, men ogsaa de til disse grændsende eller ganske i dem
  indesluttede og stundom Kjøbstaden umiddelbart berørende saakaldte
  "Stæle", d. e. som Bøndergaarde skyldsatte og betegnede,
  sammenhørende, men ubebyggede Jordlodder, der fra ældre Tid tilhørte
  Kjøbstadboerne -- min Fader eiede saaledes "lille Vigestælen" d. e.,
  saavidt jeg erindrer, femte Vornedegaardsstæl i Ibsker Sogn lige
  udenfor Byleddet --, og et saadant Agerbrug gav Kjøbmanden en noget
  større Anseelse. Handelsforbindelsen indskrænkede sig næsten ganske
  til Kjøbenhavn, hvorfra de gængse Artikler hentedes, og hvortil
  Landets ikke store Produktoverskud afsattes. Haandværksdriften var
  simpel, men bevægede sig ganske frit uden Laug eller Forskrifter om
  Lære og Prøver. En ikke ringe Del af Befolkningen beskæftigede sig
  med Fiskeri og med Kvasefart til Kjøbenhavn, der udvidedes til
  Afhentning af Fisk fra Jylland (Fladstrand). Foruden Kvaserne havdes
  til Handelen paa Kjøbenhavn endel Jagter og i Nexø og Rønne, hvorfra
  flere Produkter udførtes (Sandsten, Porcellainjord, bornholmske
  Uhre), endog nogle faa større tomastede Fartøier. Et tremastet Skib
  hørte i min Barndom ikke hjemme i nogen bornholmsk Havn, men vel
  senere, da man fra Rønne selvstændig deltog i Sælhundefangst og andet
  Fiskeri i de nordlige Have. Nogle lidt mere velhavende Baadeeiere,
  især paa Øst- og Nordsiden af Landet, forbandt med Fiskeriet, hvad de
  kaldte "at seile til Skibe", d. e. Kadreiehandel, hvorved neppe Told-
  og Karantainelovene meget nøie overholdtes. Til den indskrænkede
  Søfart fra de bornholmske Havne sluttede sig en forholdsvis meget
  stærk Udvandring af Søfolk til Kjøbenhavn og derpaa videre; de
  bornholmske Sømænd have til alle Tider havt et ligesaagodt Lov for
  Dygtighed og Raskhed baade i Koffardifarten og Orlogsfarten, som de
  have den Dag idag, om der end tiltroedes dem en vis Lyst til
  gjenstridig Sammenslutning, saa at det ikke skulde være godt at have
  flere Bornholmere ombord i et Koffardiskib, end det havde Master. Man
  fulgte dem fra Hjemmet med en Interesse, der for mig fremtræder
  særlig i Erindringen dels om den Glæde og Stolthed, som min
  Familie følte over en Fætter af min Fader (Styrmand Müller fra
  Vallensgaarden), der dekoreredes for sin Deltagelse i Fregatten
  Najadens Undergangskamp, ved hvilken han sagdes at have understøttet
  den fra Vraget ilandsvømmende tappre Chef, dels fra en anden Side om
  den store Iver, hvormed jeg som Barn gjentagne Gange gjennemlæste en
  af en bornholmsk Skibskaptain Agerbek udgiven meget simpel og
  ensformig Beretning om hans talrige Reiser i det ostindiske Kompagnis
  Tjeneste og de derunder udstaaede Møisommeligheder og Farer. De gifte
  bornholmske Styrmænd og Kaptainer, der enten endnu fore til Søs,
  eller som efter et strengt Liv udhvilede sig hjemme, dannede en
  dengang mere end nu mærkelig Koloni paa Kristianshavn, medens andre
  af dem trak sig tilbage til Bornholm selv. En Koffardikaptain Valeur
  Kofod, der under det ufrivillige Otium i Krigsaarene som gammel Ven
  korresponderede med min Fader og især i 1814 meddelte ham Nyheder og
  Rygter, stod for min barnlige Fantasi i en Fornemhedens Glands, der
  nærmede sig til den, som Skipper Adrian i Amsterdam indtager hos
  Holberg. Med endnu større Respekt saae man hen til Bornholmere, der
  havde svunget sig op til en Plads i det Borgeraristokrati, som
  Bryggere eller Grosserere da dannede, især naar de gavmildt
  understøttede nære Slægtninge, Mødre og Søstre, paa Bornholm. Ved
  Siden af Søfolkenes gjorde en anden bornholmsk Udvandring sig i min
  Barndoms Tid og endnu langt senere stærkt bemærket i Kjøbenhavn,
  nemlig Tjenestepigernes, idet foruden Maalet ogsaa i den første Tid
  efter deres Ankomst hertil den særegne Hovedpynt gjorde dem
  kjendelige; nuomstunder er denne Udvandring vistnok aftagen noget og
  mærkes ialtfald mindre ved den særegne Dragts Forsvinden.
  
  At der i al bornholmsk Bedrift, saavel Agerbrug som Haandværk, viste
  sig en stærk Hængen ved det Overleverede, var en naturlig Følge af
  den afsides Beliggenhed og de smaae Forhold. Min Fader plejede at
  rose sig af, at han først havde indført Dyrkningen af Kløver i
  Svanike Byvang, hvorfra den langsomt udbredtes til Bondegaardene. En
  Landinspekteur, der tillige var Bestyrer af de kongelige
  Sandstensbrud ved Nexø, forbausede Befolkningen ved sin Dyrkning og
  Afsætning af Havevæxter, thi efter den almindelige Forestilling
  dengang trivedes f. Ex. Hvidkaal kun paa Amager, hvorfra næsten
  enhver hjemkommende Kvase medbragte nogle Skok Hvidkaalshoveder som
  Retourfragt. Boglige Kunster dreves trods Befolkningens opvakte og
  livlige Natur og Bondestandens freidigere Væsen ingenlunde ivrig,
  skjøndt Rønne havde en saakaldet Middelskole (en lavere Latinskole, i
  min Barndom under en Særlings lidet heldige Bestyrelse), som omtrent
  ved den Tid, da jeg forlod Bornholm, afløstes af en fuldstændig lærd
  Skole, der siden atter har veget Pladsen for en saakaldet høiere
  Realskole. Hverken Bogtrykkeri eller Boghandel existerede paa
  Bornholm; Bøger maatte særskilt forskrives fra Kjøbenhavn; Aviser, af
  hvilke jo i Aarhundredets Begyndelse i Kjøbenhavn kun udkom et Par,
  erindrer jeg aldrig som Barn at have set i Svanike og paa Østlandet;
  men vistnok var der heri som i Alt, hvad der angik Kulturindflydelser
  udenfra, en ikke ringe Forskjel imellem Rønne med dens temmelig
  talrige Embedsmænd og større Handel og de østlige Kjøbstæder, især
  Svanike. Almueskolevæsenet begyndte først i min Barndom at
  organiseres lidt fastere i Byerne og paa Landet endnu senere. Den
  faste Skole erstattedes i min Tid paa Landet af Mødrenes eller gamle
  og svagelige, men læsekyndige Menneskers eller omdragende og til Huse
  tagne Skoleholderes Undervisning. Af Sange og Viser havdes ikke
  meget og, saavidt mig bekjendt, intet gammelt og hjemligt eller ret
  karakteristisk. Det fra Kjøbenhavn Tilbragte var besynderlig
  tilfældigt; jeg hørte i min Barndom ved Vandring i smukke
  Sommeraftener eller efter Gilder ofte Klubsangen: "Manden med Glas i
  Haand" blive istemt eller Frankenaus Bryllupslykønskning til hans
  Søster: "Skilt fra Dig ved Bølger, Bjerge, Dale," der var ligesaa
  yndet som en tragisk Romance, der, saavidt jeg erindrer, handlede om
  en adelig Forfører og hans Offer. Et Par Viser af en samtidig
  bornholmsk Sømand om Strandinger og Søulykker bleve dog ogsaa sungne.
  Kaade unge Sømænd havde derhos hjembragt et Par lidet høviske Matros-
  og Soldaterviser ("o Rendsborg, o Rendsborg, saa mangen brav Soldats
  Grav" var den pæneste). Derimod levede endnu i mundtlig og folkelig
  Overlevering, skjøndt tilbagetrængte og hensygnende, en stor Mængde
  af de nordiske og germaniske Eventyr, som i Sverrig Afzelius, hos os
  særlig Thiele og Svend Grundtvig, i Tyskland Brødrene Grimm have
  samlet og udgivet. For mig og mine Søskende og begunstigede
  Smaavenner flød denne trods utallige Gjentagelser idelig nye Skat af
  "Sandsager" fra en gammel ugift Fasters Læber i mangen Aftendæmring,
  f. Ex. baade om "Tokken" d. e. Kokken eller Hanen, der laae død i
  Ølkarret, eller om Prindsessen paa Glasbjerget, til hvem Frierne rede
  op med Sølv-, Guld- eller Diamantsko under Hestefødderne, eller om
  Snehvide. Jeg troer ikke, at nogen i Svanike rigtig har overtaget
  Arven efter "Faster Malene". Til disse Sandsager og enkelte paa
  historiske Begivenheder hentydende Folkesagn, f. Ex. om Landgange af
  Folk fra Øst (Kurlændere) eller Syd og om deres Nederlag, sluttede
  sig som Næring for Fantasien og som pirrende Element i Gemyttet
  mangfoldig og stærkt udbredt Overtro. Den første Plads indtoge her de
  Underjordiske, der ikke blot betegnedes som virksomme i fjernere
  Tider eller sagdes paa visse hellige Aftener at holde Fest og dandse
  under visse Høie, der da hævede sig paa prægtige Søiler og med
  straalende Lys, og hvori vel en forbivandrende jordisk Kvinde kunde
  indtages (-- en saadan Høi, "Svendshøi", laae paa min Faders Mark
  --), men som ogsaa mentes stundom endnu paa afsides Steder at vise
  sig skarevis over Jorden, saasom paa en imellem Strandklipperne
  indesluttet, rund Slette af nogle hundrede Fods Gjennemsnit med en
  paa skarp Kant stillet tynd Sten i Midten: "Hammersletten" tæt Vest
  for Svanike. I 1807 eller 1808 troedes de Underjordiske endogsaa at
  have afskrækket Englænderne fra en paatænkt Landgang ved at vise sig
  talrige og med skinnende Vaaben langs Kysten. En egen Ironi over
  denne Overtro, men tillige et Vidnesbyrd om dens Magt over et
  ubefæstet og sygt Sind afgav i min Barndom en stakkels Mand, Ole
  Haakensen, der stadig vandrede omkring paa Landet iført en gammel
  Soldatertrøie og en stor Chakot, med Sabel ved Siden, men tillige
  behængt med store og smaa Sold af Siv, hvormed han handlede.
  Krigerdragten bar han som den, der mente ved et Oprør at være
  fordreven fra sit Kongedømme hos de Underjordiske, til hvilket han
  dog fast haabede om nogle Aar at vende tilbage. Jeg spurgte engang,
  selv vaklende mellem Tro og Tvivl, denne fordrevne Regent, om han
  kunde skaffe mig de Underjordiske at se, men jeg befandtes ikke at
  være noget Søndagsbarn. Spøgerier og Gjengangere dreve i de
  forskjelligste Skikkelser deres Væsen paa mangfoldige Steder; udenfor
  min Faders Eiendom vandrede saaledes visse Nætter om Aaret: efter
  Nogles Beretning en sørgeklædt Mand med et tændt Lys i hver Haand,
  efter Andres en Mand med sit afhuggede Hoved under den ene Arm; et
  lidet Stræde imellem to Haver ikke langt derfra gjordes usikkert af
  et der omvandrende sort Svin; i en lille Vig af Havet imellem høie
  Klipper i den sydlige Udkant af Byen hørtes, naar Storm truede,
  Nødraab af de der omkomne Skibsfolk, og, forat den nyeste Tid ogsaa
  skulde give sit Bidrag til Skrækkebillederne, troede jeg og mine
  Brødre fuldt og fast, at en Politibetjent, der havde hængt sig i
  Raadstuen, spøgede hver Aften imellem de nærliggende Klipper,
  hvorigjennem Veien gik fra Legepladsen ved Stranden til vort Hjem,
  og, naar min nærmeste ældre Broder og jeg, hvad stundom skete, vare
  blevne uenige ved Legen, forsonede vi os altid for at gaa hjem
  sammen, idet vi med fuld theoretisk Klarhed udtalte den Sætning, at
  Spøgelser ikke angreb, naar To gik sammen. Den forunderlige Blanding,
  som undertiden viser sig af virkelig Overtro med bevidst Opdigtelse
  for at gjøre sig vigtig, havde jeg Leilighed til at iagttage, da jeg
  en sildig Sommeraften med en Murer kjørte ud til min paa en
  Bondegaard boende Farbroder; han fortalte mig en saadan Række
  selvoplevede skrækkelige Historier om Trolde, der havde flyttet ham i
  Sengen rundtom i Værelset, og deslige, at jeg var halvdød af Angst,
  da vi naaede Gaarden, og han selv ikke vel tilmode, især da vi
  passerede en Busk med saamange lysende Sankthansorme, som jeg ikke
  mindes ellers nogensinde at have set. Levende Hexe og deres Kunster
  fattedes heller ikke, og med Gysen vandrede vi Drenge forbi et lidet
  Hus paa Udmarken, der beboedes af "Steffanskan", d. e. Stefans Kone,
  der iblandt Andet ogsaa kunde danne et Trolddomsredskab, som i
  Skikkelse af et sort Strømpeskaft udsendtes for at malke fremmede
  Køer paa Marken og bringe Mælk eller Smør hjem. At overtroiske
  Kunster og formelig "Signen og Maalen" ogsaa anvendtes til
  Helbredelse af Syge, er naturligt. Den lærde Lægekunst var da paa
  hele Østlandet kun svagt repræsenteret af den i Nexø boende, med en
  tydsk halvstuderet Barbers fulde Præg optrædende Landkirurg og
  Forestillingen om Kvaksalveriets Utilladelighed meget svag. Da
  Kirurgen ikke kunde faae Bugt med et ondartet Saar hos min egen
  Fader, hentedes "den gamle Handskemager" fra Rønne, destoværre ikke
  med nogen Nytte, og det faldt Ingen ind heri at se noget Ulovligt.[8]
  
   {[8] I 1843 havde jeg i Kjøbenhavn en bornholmsk Tjenestepige, der
   iagttog forskjellige overtroiske Skikke og fortalte mine Børn meget
   om Spøgeri og deslige fra Bornholm. Da Børnene indvendte, at deres
   Fader ikke troede paa disse Fortællinger, svarede hun meget
   tillidsfuld, at han troede derpaa ligesaagodt som hun, men ikke
   vilde være det bekjendt som lærd Mand.}
  
  De særegne bornholmske Tilstande fik et nyt og stærkt fremtrædende
  Præg ved Danmarks Krigsforhold til England 1807 til 1814 og til
  Sverrig fra 1812 til 1814. For at hindre Englænderne fra at sætte sig
  fast paa Øen lod Regjeringen hele denne organisere som en Fæstning
  under en Gouverneur, hvortil mærkelig nok udnævntes en Søofficer,
  først en fra Bornholm stammende Kommandeurkaptain Kofod og dernæst,
  efter hans Død i 1808, den ved sin saare hæderlige Deltagelse i
  Slaget den 2den April 1801 og ved sin Færd som Næstkommanderende paa
  Linieskibet Prinds Christian i dets Undergangskamp bekjendte
  Kommandeur C. A. Rothe (død som Kontreadmiral og Holmens Chef), enten
  man nu efter Flaadens Bortførelse lettest kunde afse en dygtig høiere
  Søofficer, eller man ansaae en saadan for mest skikket til at møde et
  Angreb fra Søen. Han ledsagedes af en Stab af fem Landofficerer som
  Instrukteurer for de særlige Vaabenarter af Militsen, der sattes i en
  muligst kampdygtig Stand og som i Forhold til Øens Befolkning var
  talrig nok. Den bestod af 4 Musketerkompagnier, 1 Jægerkompagni, 4
  Dragonkompagnier og 2 Artillerikompagnier (af ældre Folk endnu
  betegnede med Navnet "Haandlangere") foruden af 4 saakaldte
  Herredskompagnier, dannede af sindige Veteraner, der ikke lagde Vægt
  paa militær Prunk eller imponerende Optræden, og som vistnok bedst
  egnede sig til at udgjøre en hjemmesiddende Reserve, samt af 5
  Borgerkompagnier (-- Rønne havde nemlig 2 --), der heller ikke vare
  indøvede hverken til Parademarche eller Bajonetangreb, og hvis
  Uniform ikke var ganske uniform. Paa Kysterne, navnlig ved
  Kjøbstæderne og deres Havne, anlagdes Batterier, og det lille
  Svanike forsvaredes af to saadanne med tilsammen fire Attenpundigere,
  det sværeste dengang i Marinen brugte Skyts, og et Par mindre
  med Tolvpundigere, ikke at tale om det dér stationerede
  Feltbatteri eller Halvbatteri. Over hele Landet oprettedes eller
  gjenoprettedes et System af Bauner, og paa enkelte Høider opstilledes
  Signalkanoner. Foruden de regelmæssige aarlige Vaabenøvelser i de
  enkelte Distrikter, der vare Festdage for Byerne og de nærmeste
  Gaarde, hvorfra Damerne mødte for at se Sønner og Brødre i fuld
  Officersglands, foretoges samlede Manøvrer, indledede med Baunernes
  Afbrænding og Signalkanonernes Affyring til stor Gammen for
  Ungdommen. I de sidste Krigsaar henlagdes tillige paa Bornholm en af
  de annekterede Batailloner af Dronningens Livregiment, hvis
  Hovedgarnison var Glückstadt, men denne tyske Afdeling, der stod paa
  en noget spændt Fod med det indfødte Militær, bortsendtes ved
  Udbrudet af Krigen i Holsten i Efteraaret 1813. Heldigvis kom disse
  Forsvarsanstalter ikke til at bestaae nogen alvorlig Prøve, men nogle
  mindre Krigsbilleder fremtraadte dog, og det for det meste alle i
  Nærheden af min Fødeby, hvis Beliggenhed gav Anledning til, at
  fjendtlige Krydsere færdedes udfor den og stundom nærmede sig,
  hvorved indtraadte Alarmering. I Efteraaret 1807 opstod endog en saa
  stor Frygt for en engelsk Landgang, at min Moder med sine daværende
  tre Børn sendtes op til en Bondegaard omtrent en Mil fra Byen og
  opholdt sig der i tre Uger. Billedet af endel af denne Gaards (store
  Gadebygaards) Omgivelser med den runde, af Træer omringede Dam
  udenfor Storstuen indprægede sig saaledes hos mig, at jeg fjorten Aar
  efter strax gjenkjendte den og endnu vilde gjenkjende den. I 1808
  eller 1809 beskjød en engelsk Eskadre Kristiansø, og jeg stod da ved
  min Faders Side imellem en Mængde Mennesker, der fra en Bakke ved
  Svanike iagttog Skuespillet, hvoraf jeg har bevaret en dunkel
  Erindring. I de paafølgende Aar forefaldt oftere en kortere eller
  længere Kuglevexling imellem Strandbatterierne og et eller et Par
  Krigsfartøier, mest Brigger, en enkelt Gang en Fregat, som oftest
  fremkaldt inde fra Land for at afvise den overmodige udfordrende
  Fjende. Reglen var da, at Byens Børn med deres Mødre vandrede op til
  de høitliggende Marker og Bakker, hvor de vare udenfor Skudvidde; kun
  engang erindrer jeg med mine ældre Brødre og et Par andre Drenge at
  have unddraget os denne Udvandring for fra en Kløft imellem Klipperne
  at betragte den dog et temmeligt Stykke fra os foregaaende Skydning.
  Naar Faren syntes større, saasom ved to Briggers forenede
  Angreb, spændtes min Faders to Heste for Vognen for at bortføre
  Byskriverembedets Archiv; de to andre Heste vare indskrevne til
  Forspandstjeneste ved det bevægelige Artilleri. Ved samtlige disse
  Fægtninger, hvortil de i Byen hjemmehørende Artillerister og
  Borgerkompagniet ufortrødent gave Møde, indskrænkede imidlertid
  Blodsudgydelsen paa vor Side sig til, at en Ko blev skudt; mig
  bedrøvede det mest, at en Kugle, der sagdes at have truet min Moder,
  som var ved at samle os Børn til Udvandring, borttog en stor Gren af
  vort bedste Pæretræ. Gouverneuren, hvis Magtfylde forøgedes derved,
  at Amtmandsembedet under hele Krigen lodes ubesat og bestyredes ved
  Konstitution af Byfogden i Nexø, nød en ubetinget Respekt og
  Anerkjendelse, ikke blot som Militær, men som en i høj Grad redelig
  og ubestikkelig Mand, en Anerkjendelse, der kom ham til Gode under
  Udførelsen af et meget vanskeligt Hverv. Det paalagdes ham nemlig af
  Hensyn til Knapheden af Levnetsmidler at forbyde al Brændevinsbrænden
  og at lade samtlige Brænderiredskaber aflevere til Opbevarelse i
  Kirkernes Klokketaarne (-- de fleste Kirker have paa Bornholm et
  særskilt Træklokketaarn, "Stevelen", det tyske "Glockenstapel" --).
  Denne Foranstaltning berørte naturligvis Befolkningen meget stærkt,
  ogsaa som Brud paa overleveret Ret, og Ophidselsen gik saa vidt, at
  ved en Vaabenøvelse Skud med Stene og en enkelt Ladestok antoges af
  denne Grund rettede mod Gouverneuren. Da han imidlertid, efter at
  være gjort opmærksom herpaa, holdende foran Fronten et Par Gange
  havde ladet Mandskabet lade og fyre og derpaa sluttet Øvelsen, uden
  at der foretoges nogen Undersøgelse, forstummede Misfornøielsen, og
  med Freden forsvandt Foranstaltningen.
  
  Krigen og det engelske Herredømme i Østersøen medførte midlertidig
  Savnet af visse Varer. Man kunde imidlertid finde sig i at lave sin
  Punsch med Tamarinther istedetfor Citroner og sin Kaffe af Ærter; men
  langt føleligere var det, at der engang i 1812 eller 1813 næsten
  ganske savnedes Salt. En af en Kaper opbragt Ladning solgtes da ved
  Auktion i Svanike skæppevis, og Skæppen betaltes med indtil 36 Daler
  af de rigtignok en yderst ringe Værdi repræsenterende gamle
  Kourantsedler. Endnu haardere føltes en anden Følge af Krigen, nemlig
  det næsten fuldstændige Ophør af al dansk Søfart og dermed af
  Erhvervet for de ellers udenfor Bornholm beskæftigede Søfolk. For
  begge disse Onder søgtes Erstatning i Kaperiet, der neppe fra noget
  Sted i Danmark dreves i den Udstrækning som fra Bornholm. Forsynede
  med Kaperbreve af Gouverneuren lurede alle Slags Fartøier lige fra en
  med flere Kanoner udrustet Skonnert, hvis dristige Fører bestod
  hæderlige Kampe med fjendtlige Orlogskrydsere og vandt den for en
  privat Kaperfører enestaaende Ære at udnævnes til Ridder af
  Dannebrog, ned til Fiskerbaaden med en halv Snes Mand, bevæbnede med
  nogle gamle Borgergeværer, paa de fra Østersøens østlige eller
  sydlige Havne kommende eller derhen styrende Skibe og indbragte
  talrige Priser. Disse og deres Ladninger solgtes for meget høie Beløb
  i de stedse dalende Kourantsedler, og der opstod ved disse Prisepenge
  pludselige Skinformuer, der brugtes med letsindig og overmodig
  Kaadhed, og det forekom virkelig, at en saadan kortvarig Matador
  tændte sin Pibe, om ikke med "Statsobligationer" som Salomon
  Goldkalb, saa dog med Femdalersedler. Men ved Siden af den lystige
  Rolle, som de overgivne Kapergaster en kort Tid spillede, fremtraadte
  den virkelige Elendighed undertiden synlig nok. Jeg erindrer at have
  set en Kaperbaad bemandet med omtrent tyve Mand, der alle havde været
  Skibsførere eller Styrmænd fra Kjøbenhavn, men nu af Nød spillede i
  Kapernes Lotteri, saa vidt jeg husker uden Gevinst.
  
  Under Bornholms Gouvernement henhørte som et fremskudt Fort
  Fæstningen Kristiansø, i daglig Tale altid blot "Øen" i Modsætning
  til "Landet" d. e. Bornholm, bestaaende af to i Christian den 5tes
  Tid opbyggede, med Kanoner forsynede Taarne, et paa hver af to
  Klippeøer, og nogle særlige Batterier paa og imellem Klipperne. I
  Havnen imellem de to Øer laae den Gouvernementet underlagte Søstyrke:
  fire af de underlige, med en bred og en spids Hale forsynede, ved
  noget stærkere Søgang yderst ilde farne Kanonjoller, der et Par Gange
  besøgte Svanikehavn, og som jeg engang i 1812 eller 1813 saae under
  en livlig Kamp at forjage en svensk Orlogsbrig, der vilde tage
  Station mellem "Øen" og "Landet". Den noget over to Mile nord for
  Svanike liggende lille Fæstning var det faste og Blikket altid
  tiltrækkende Punkt, naar jeg ene eller med Legekammerater, ofte med
  min Faders Kikkert, iagttog det vide Hav og de i stille Magsveir
  henglidende eller med Storm kjæmpende Skibe. Den hemmelighedsfulde
  Stilhed, der hvilede over "Fæstningen", afbrødes i en vis Tid hyppig
  af Minesprængninger til Regulering af Terrainet. I Krigsaarene
  betragtedes den stundom med nogen Frygt og uvenligt Sind, fordi der
  aarlig udskreves et vist Antal Mænd fra Bornholm til Tjeneste der,
  ofte flinke Tjenestekarle, som Husbonden nødig vilde slippe; men kun
  i den allerførste Tid troede man at turde forsøge at indvirke paa
  Udskrivningen gjennem Gunst og Gave.
  
  Naar jeg hidtil har fremkaldt for Tanken Billedet af hele Bornholm,
  maa jeg nu tilføie, at mit Barndomsliv dog ikke bevægede sig over
  hele denne Skueplads. Jeg saae, førend jeg vendte tilbage til
  Bornholm som Student, aldrig Vest- eller Nordvestlandet, hverken
  Rønne, Hammershus eller de smukkeste Egne i Rø Sogn. Jeg lærte kun
  at kjende Øster- og Sønderherred samt Høilyngen og Almindingen og
  kastede kun et stjaalent Sideblik til Røsogns østligste Klippevægge.
  Af Østlandets to Kjøbstæder havde Nexø unegtelig nogle Fortrin, som
  jeg under min Opvæxt betragtede med nogen Skinsyge. Dér fandtes en
  nogenlunde regelmæssig, af sammenhængende Gaarde og Huse dannet Gade
  med i det ringeste et toetages Huus; dér boede den konstituerede
  (efter Freden virkelige) Amtmand og Landkirurgen; dér var en
  grundmuret hollandsk Mølle og et Par tomastede Skibe; dér boede den
  Skræder ("Frederik Skræder"), der aarlig med sin Dreng og en Bagage
  af Klæde og Tøi hentedes til mine Forældres Huus som til andre Huse i
  Svanike for at fornye den mandlige Families Paaklædning; dér fandtes
  endelig en Bager, der regelmæssig bagte Hvedebrød og ugentlig sendte
  en Kone med Tvebakker til Svanike, hvilke forresten meget vel kunde
  gjemmes tre Uger og endda med stiv Ribssaft tjene til Traktement. Men
  eet Fortrin havde Svanike baade for Nexø og for de andre Kjøbstæder:
  den eiendommelige og maleriske Beliggenhed. Byen ligger lige der,
  hvor den mod Sydøst gaaende Nordgrændse af Landet pludselig skarpt
  bøier om imod Syd, i en uregelmæssig, af Klipper og Kløfter
  gjennembrudt Fordybning imellem Havet og dettes Klippebremme paa den
  ene Side og paa den anden en halvcirkelformig Høining, der følger med
  Bygjerdet og gaaer over i Bymarken, men imod Nord springer over i et
  Par isolerede Bakker, som falde af imod Nordostpynten; den høieste
  betegnes ved Navnet "Kikkebakken" som det Punkt, hvorfra Havet og
  Færdselen derpaa iagttages. Paa Sydsiden af Høidedraget hæver sig
  Kirken med sit Spir, til hvilken man stiger op ad steile Bakker og
  Stier og en Vogn kun kunde naae op ad Omveie. Fra hele Høiden ser man
  ned over Husenes Tage og de talrige Havers rige Trævæxt ud imod
  Havnen og Havet. Hovedbyen havde ikke mindre end to Forstæder, den
  ene mod Nordvest: "Vigen" (udtalt Væjen) omkring og imellem høie
  Klipper ved en lille Bugt og Baadehavn, hvorfra man steg op til den
  endnu høiere Møllebakke, hvis to Møller kronede Adgangen til Byen paa
  denne Side, den anden: "Hullet" mod Syd i en særskilt Kløft, hvorfra
  man kom ud til en Udmarkslette: "Frændemark", for en Del besat med
  talrige, henimod en Snes i nogenlunde regelmæssige Rækker opreiste
  høie og smalle Bautastene, af hvilke vistnok nu mange ere forsvundne.
  Havet udenfor denne dannede "Frænderhed", den sædvanlige Ankerplads
  for de østfra kommende Seilskibe (-- i min Barndom havde man jo kun
  saadanne --), der under vestlige Vinde og Storme ikke kunde omseile
  Landet. Nærmere inde mod Byen skød sig et Par lange og lave
  Klippeskær ud i den Bugt, hvorfra man naaede ind i Byens lille, under
  visse Vinde vanskelig tilgængelige Havn. Engang hvert Efteraar
  bedækkedes disse Skær og den nærmest liggende Kyst gjerne henimod
  Aften af en utallig Vrimmel af støiende Trækfugle fra Nord, der om
  Natten droge Syd efter i ordnede Skarer. Byen og de den omgivende
  Klipper laae aabne mod de fra Nord og Øst indbrydende Storme og de af
  dem fra den botniske og finske Bugt fremdrevne Bølger, der raste med
  voldsom Kraft; ethvert saadant Stormveir hed efter Hovedretningen,
  uden nøiagtig Adskillelse af Vindretningen i det enkelte Tilfælde, en
  Nordost. -- Paa regelmæssige Gader maa der ved Svanike ikke tænkes;
  et svagt Tilløb til en saadan udgik fra Byens Hovedadgang: Byledet
  snart bredere, snart smallere, stigende og faldende, begrændset snart
  af Forhuse, snart af Baghuse, snart af Stengjerder om Haverne og
  endelig, efter at være trængt ned igjennem en smal Klippekløft (-- nu
  er Klippen paa den ene Side fordetmeste bortfjernet --), standsende
  ved en Gaardport uden at naae det tilsigtede Maal: Havnen, til
  hvilken en Omvei maatte benyttes. -- Iøvrigt laae Huse og Gaarde
  adspredte enkeltvis uden Orden, adskilte ved bredere og smallere
  Stræder i alle Retninger. Af Brolægning fandtes et Par Fortouge
  udenfor større Gaarde. Den aldeles overveiende Del af Byen var
  straatækket, og selv, da fra 1832 af Straatagene ogsaa i Bornholms
  Kjøbstæder dømtes til efterhaanden at forsvinde, gjorde de en
  fortvivlet og seig Modstand. Omtrent midt under den omgivende
  Høideryg fremvældede den rigelige "Bykilde", og i Nærheden af den
  laae "Bydammen". Om Solens kraftige Virkning paa det over Klippen
  udbredte Jordlag vidnede enkelte yppigbærende Morbærtræer og endmere
  i en enkelt Have en aldeles sig selv overladt, vidtforgrenet
  Vinranke, der næsten hver Sommer bragte modne Druer. Imellem Byens
  Indvaanere, der ikke naaede 1000, savnedes ikke en Kreds af
  Honoratiores, der, da Præsten boede paa Præstegaarden ved Ibs Kirke,
  omtrent en Fjerdingvei fra Byen, bestod af Byfogden, Byskriveren, to
  Borgerkaptainer, et Par Kjøbmænd og Skibsrhedere samt Degnen. Den ene
  af Borgerkaptainerne kaldtes Kommandeur, fordi han i det første
  Krigsaar en kort Tid havde været Kommandeur for en af de fire
  Divisioner, hvori Militsen da inddeltes, og skrev sit Navn med den
  fremmede og fornemmere Form Davitzen, medens den anden ganske simpelt
  hed Mads Davidsen; men han var ogsaa kun Stabskaptain. Imellem
  Kjøbmændene indtoges Hæderspladsen af en Mand, der for Fortjenester
  af Byens Havns Uddybning og Sikring var bleven udnævnt til
  Dannebrogsmand kort efter Dannebrogsordenens Udvidelse og i lang Tid
  var den eneste saaledes hædrede paa Bornholm, idetmindste paa
  Østlandet. Det egentlige Skjelnemærke for Honoratiores var at kunne
  spille Lanter (det ogsaa hos Holberg forekommende Kortspil imellem
  fire Spillere) istedetfor Styrvolt eller Polskpas og at være optagen
  imellem Lanterspillerne. Hos Kvindfolkene udtrykte Rangen eller
  Rangfordringen sig i Hovedpynten, eftersom man ved festlige
  Leiligheder istedetfor den sædvanlige Hue og Korsklæde anlagde enten
  en vis ubeskrivelig Hovedbeklædning, der kaldtes "Hat og Hue", eller
  endog den saakaldte "Nølle": en liden Hue med en tvers over Hovedet
  opstaaende Kant, foran hvilken Tøiblomster anbragtes paa det
  tilbagestrøgne Haar. "Kjøbenhavnsk Dragt", hvis væsentligste
  Bestanddel var Straahatten og det, naar denne aftoges, kunstig
  opfæstede bare Haar, bares kun enten af meget fornemme Kvinder eller
  af Piger, der vare vendte tilbage fra en Udflugt til Kjøbenhavn, og
  disses Efterlignersker. En Frue eller Frøken fandtes ikke i Svanike.
  Min Moder, der holdt sig til "Hue og Hat" og endnu i sin Alderdom bar
  Korsklæde og gik med bare Arme til op over Albuen, hed i høflig
  Tiltale og imellem Honoratiores: Madame Madvig, men hos jævnere Folk
  og til daglig Brug: "Madvigskan" eller "Byskriversken". Da samtlige
  Honoratiores med Undtagelse af Byfogden i mine tidligste Aar vare
  indfødte Bornholmere og havde bornholmske Hustruer, bar Livet da et
  aldeles rent bornholmsk Præg.
  
  I denne By og i disse Omgivelser tilbragte jeg tretten freidige og
  lykkelige, om end alvorlige Indtryk ikke savnende Barndomsaar, de
  sidste under Anelse om og Længsel efter større Forhold og videre
  Blik.
  
  Indtil for ganske kort siden (Foraaret 1884) kjendte jeg kun mine
  Forfædre paa Mandssiden indtil min Oldefader. En ivrig og heldig
  Genealog har nu oplyst, at min Tipoldefader: Hans Olufsen Madvig
  under Krigen mellem Danmark og Sverige mistede alt sit Jordegods og
  al sin Ejendom i Skaane for sin Troskab mod den danske Konge
  Christian den 5te -- Jordegodset har formodentlig udgjort en hel
  eller halv Bondegaard -- og til Gjengjæld derfor efter nogen Tids
  Ophold i Kjøbenhavn i 1681 udnævntes til kongelig Skovrider paa
  Bornholm, hvor han døde 1701 paa Kobbegaarden i Østerlarsker Sogn,
  idet der formodentlig dengang ikke har været nogen Skovriderbolig ved
  Almindingen. Familienavnet stammer fra Fiskerleiet Matvik imellem
  Ronneby og Karlshamn i Blekingen. Han efterlod sig et talrigt Afkom.
  Hans ældste Søn Ole Hansen Madvig, døbt i 1675 i Hellaryd Kirke i
  Skaane, -- den eneste, af hvem der mig bekjendt lever Afkom, -- blev,
  efter at have været Constabel ved "Haandlangerne" (og formodentlig
  Avlsbruger), i 1727 Byskriver i Svanike og Herredsskriver i Øster og
  Sønder Herred, et Embede, hvortil dengang, som bekjendt, ingen
  juridisk Fordannelse krævedes; han byggede den Gaard i Svanike, hvori
  efter ham min Bedstefader og Fader boede. Hans Søn Jørgen Olsen
  Madvig, der 1745, efter skriftligen at have besvaret de af det
  juridiske Facultet fremsendte Spørgsmaal og efter mundtlig Prøve hos
  Amtmand Urne[9], erklæredes for "ej ubekvem et Skriverembede at
  forestaae", efterfulgte 1750 sin Fader i de samme Embeder. Han
  efterfulgtes atter 1798 i Embedet som Byskriver i Østerherred, idet
  Sønderherred fraskiltes, af sin i 1764 fødte Søn, min Fader Poul
  Anthoni Madvig, der, efter at have faret nogle Aar tilsøs og bragt
  det til at være Styrmand, tog dansk juridisk Examen og i nogle Aar
  var Faderen adjungeret. Til Erstatning for det fraskilte Herred blev
  min Fader enten strax eller siden tillige Toldbetjent. Man ser, at
  jeg saaledes kan regne, om ikke mine 16 Ahner af Byskrivere
  ligesaavel som Oldfux sine af Snyltegjæster, saa dog tre saadanne, og
  det endda af Byskrivere paa samme Sted, et Embede, jeg maaske ogsaa
  selv, om end ikke i uafbrudt Rækkefølge, kunde have opnaaet, hvis min
  første Livsplan var bleven fastholdt.
  
   {[9] Denne Urne af den gamle danske Adelsslægt var den Hofjunker,
   om hvilken Christian den 6te (se Jens Møllers Mnemosyne) havde
   antegnet i sin Skrivkalender: "U. duer ikke meget; kan blive
   Amtmand i Norge." Han kom istedet til Bornholm, hvor han forresten
   efterlod sig et godt Navn.}
  
  Min Fader giftede sig i 1798 med Margrethe Benedikte Kofod, født i
  1777 paa Proprietærgaarden Skovsholm[10] i Ibsker Sogn. Hun hørte til
  en af de videst forgrenede bornholmske Bondefamilier, ligesom paa den
  anden Side baade min Oldefader og Bedstefader havde havt og min Fader
  havde flere Søskende (dog kun enkelte Brødre og disse uden videre
  Afkom), saa at det ikke kunde fattes deres Børn paa Slægtninge i alle
  Grader eller paa fast Tilknytning til bornholmsk Liv, hvorfra dog
  alle Sønnerne skulde løsrives. Min Fader var af Naturen livlig og
  munter og havde i sin Ungdom udmærket sig ved Raskhed, navnlig som
  dristig Rytter. Af boglig Dannelse havde han kun lidet -- jeg har
  aldrig hørt ham omtale sin Examen eller Forberedelsen dertil --, men
  han besad en naturlig god Forstand, var arbeidsom og fremfor alt
  hæderlig og redelig, derhos religiøs uden Prunk; jeg erindrer, at han
  om Søndagen, naar der var Hindring for Kirkegang, stundom i Ensomhed
  læste en Prædiken for min Moder. Denne var ligeledes en frisk og
  freidig, men tillige alvorlig, kraftig og energisk Natur, Egenskaber,
  der end mere fremtraadte under hendes lange, ofte møisommelige
  Enkestand. I sin Ungdom havde hun været en god Skøiteløberske, noget
  i den Tid vist saare sjeldent. Af mine Forældres Ægteskab, der var
  stiftet i Kjærlighed og førtes i trofast Enighed og Lykke, fødtes 7
  Børn, der kom til Skjelsaar og Alder: 5 Sønner og 2 Døttre, foruden
  en Søn, der døde i spæd Alder. Af disse 7 Børn, hvoraf de to ældste
  bleve Sømænd, var jeg det tredie og den tredie Søn. Af de to Sømænd
  druknede den ene i 1825, den anden døde i 1879 i Hamborg, hvor han
  var bosat, og samme Aar døde min ene ugifte Søster, medens den anden,
  der var gift og boede i Svanike, allerede var død i 1877 og min ene
  yngre Broder, der var Snedkermester i Kjøbenhavn, var død i 1868. Af
  alle mine Søskende er saaledes kun min yngste Broder, der lever som
  Læge i Haderslev, tilbage.
  
   {[10] Hendes Brodersøn sendte som Eier af Gaarden, der iøvrigt
   senere brændte, for nogle Aar siden til en Udstilling i Kjøbenhavn
   et velbevaret Interiør i gammel Stil fra et eller to Værelser paa
   Gaarden.}
  
  Efterretningen om min Fødsel bragtes min Fader nede paa Udmarken ved
  Auktionen over en indstrandet Ladning Pibestaver, en glædelig og
  indbringende Forretning, og de ved Auktionen tilstedeværende
  Honoratiores tilligemed den engelske Skibskaptain fulgte min Fader
  hjem for at feire Fødselen ved nogle Glas. Iøvrigt bragtes jeg ikke
  af Storken, men kom ligesom alle nyfødte Børn i Svanike fra "Davids
  Dam", et lille Vand i Bymarken. Jeg voxede op, fulgt med korte
  Mellemrum af mine 4 yngre Søskende, i et stille, fredeligt, ofte
  muntert, men tarveligt Hjem, der paa engang var en Embedsmands og en
  Avlsbrugers, thi min Faders Indtægter af de to forenede Embeder vare
  i den ulykkelige Tid fra 1807 af utilstrækkelige for den talrige
  Familie og maatte udfyldes ved Driften af den Jord, som han havde
  arvet fra sine Forfædre, men behæftet med Gjæld. Endda blev det min
  Fader, især da langvarig Sygdom stødte til, vanskeligt at komme
  igjennem, og jeg har været Vidne til Bekymring og Sorg i den
  Anledning, men aldrig til deraf opstaaet Tvist[11]. Mit Hjem
  omfattede altsaa ved Siden af Byskriverkontoret -- hvis hele Arbejde
  bestredes af min Fader, en ganske kort Tid med Bistand af en
  Søstersøn og siden af mig, -- en lille Avlsgaard med dertil hørende
  Tyende, nemlig en "Hoveddreng"[12] eller Avlskarl og en Halvdreng
  eller ringere Karl, stundom med nogen extra Hjælp, -- og der førtes
  under min Moders Ledelse med Hjælp af et Par Piger en fuldstændig
  bornholmsk Landhusholdning. Karakteristisk for Landbrugets Standpunkt
  var Besætningens Bestand: 4 Heste og 3 Køer; der pløiedes altid med 4
  Heste. Den hele Husstand samledes til alle Maaltider i det Værelse,
  der paa engang var Dagligstue og Spisestue og opvarmedes af en dygtig
  Bilæggerovn; dog var den ene Halvdel deraf ud imod Gaden forbeholdt
  mine Forældre, som spiste Middagsmaden der ved et eget Bord med os
  Børn, medens min Fader til andre Dagstider sammesteds talte med
  Besøgende og om Aftenen læste og skrev eller spillede et Parti Piquet
  med min Moder eller min ældste Broder og i sin sidste Levetid med
  mig. Morgen og Aften spiste Børnene med Tjenestefolkene i den nedre
  Ende af Stuen de samme daglige Retter. De mindste Børn sov, naar
  Slagbænken i Forældrenes Sovekammer ikke kunde optage dem, i
  Pigekamret, de lidt mere voxne Drenge stundom i det om Vintren
  bitterlig kolde Karlekammer med Stengulv. Om Vinteraftenerne kartede
  og spandt Pigerne i samme Værelse under min Moders Tilsyn og
  Deltagelse omkring et fælles paa en høi Træopsats stillet Lys, og
  Billedet af hele denne Virksomhed under alle Slags munter og alvorlig
  Samtale og Fortælling, ja stundom Sang, er ofte fremtraadt for min
  Erindring, naar jeg læste Livius's Skildring af Lucretias og hendes
  Terners sildige Arbeiden med Ulden ved Lys. Væven stod derimod i
  Pigekamret, men brugtes ofte og tilsaaes altid af min Moder. Jeg
  lærte med mine Søskende at kjende det hele regelmæssige Kredsløb
  igjennem Aarets Tider af Bagning, Brygning, Brændevinsbrænden,
  Slagtning med tilhørende Saltning og endelig Lysestøbning, thi hvert
  større Hus besørgede alt Sligt hjemme; kun den jævnere Mand eller de
  Fattige benyttede de meget lidet fremtrædende Haandværksdrivende ved
  f. Ex. at bringe den hjemmelagte Deig til Bageren; Bagerens Opgave
  var da væsentlig at bage for Andre, kun i ringe Omfang at bage Brød
  til Salg. Talrige Smaaeiendommeligheder ved den bornholmske
  Husholdning ligesom ved Husets Udstyr og Møblering rinde mig herved i
  Minde, men jeg skal indskrænke mig til at nævne to. Paa en bestemt
  Tid af Aaret sendtes Tjenestekarlen og to leiede Mænd med Heste og
  Vogne og forsynede med tilstrækkeligt Mundforraad ud i Høilyngen,
  hvor de under nogle Dages Bivouakering skar (afskrællede) et
  betydeligt Antal Fladtørv og tillige huggede Lyng, stundom paa en
  lille, for Aaret kjøbt Plet i Almindingen, hvor den skaanede
  Lyngvæxt var langt frodigere; ved deres Tilbagekomst med det
  indvundne Forraad af adskillige Læs, erhvervede i vaadt og koldt Veir
  med endel Besvær, vederkvægedes de med en rigelig Forpleining, hvori
  vi Børn med stor Glæde deltoge. Naar det første Slædeføre var lagt
  ved Vinterens Begyndelse (og Sneen lægger sig tidligere og holder sig
  bedre paa Bornholm end i Sjælland), udsendtes derhos meget aarle om
  Morgenen 3 store Slæder til Fiskerleiet Snogebæk paa Sandstrøget
  sydfor Nexø og kom om Aftenen, stærkt belæssede med Sand, hjem efter
  en ofte for Folk og Heste meget anstrængende Tour over Bakker og ad
  daarlige Veje, hvor da Modtagelsen var ligesaa varm. Sandet var
  foruden til andet Brug nødvendigt til den idelige Bestrøen af de
  feiede Gulve; et Gulv uden frisk Sand ansaaes ikke for pynteligt.
  Stranden ved Svanike leverede kun grovt Grus. -- Til virkelig
  Deltagelse i Bedriften kaldtes de ældste Sønner om Sommeren ved at
  sættes til at vogte Køerne. Jeg selv ydede dog kun i ringe Grad denne
  Tjeneste, da jeg først var for lille og siden fandtes brugbar i anden
  Retning, men jeg ledsagede ikke sjeldent mine Brødre derved og
  erindrer endnu, hvorledes jeg paa en over Marken løbende Vei ivrig
  byggede Fæstningsvolde af Støv og besatte dem med Ærtebælge som
  Kanoner, thi krigerisk var Tiden. Jeg vover neppe at fortælle, at det
  engang en hed Sommerdag faldt mig med fire eller fem andre Drenge i
  en Alder af 7-8 Aar ind at klæde os ganske nøgne af og løbe tversover
  Agre og Enge hen til en lille skyggefuld Lund, hvorfra vi derpaa
  under største Angst og Frygt for Straf ilede tilbage.
  
   {[11] I min Faders sidste Leveaar tilstodes der det aldeles
   utilstrækkelig lønnede Embede et Tillæg af 250 Rigsdaler Sølv af
   den saakaldte Justitskasse, men Tillæget kom saaledes først hans
   Eftermand tilgode.}
  
   {[12] "En Dreng" betyder paa Bornholm (nærmere ved den
   gammelnordiske Sprogbrug) en Karl; hvad vi paa Dansk kalde en
   Dreng, hedder en "Horra", et Navn, om hvis Oprindelse jeg forgjæves
   har søgt Oplysning hos nordiske Philologer.}
  
  Vi Børn opdroges trods al Kjærlighed i gammeldags strenge Former. At
  sige "du" til Forældre var aldeles uhørt; sædvanlig brugtes i
  Tiltalen tredie Persons Form ("vil Moder", sjeldent: "vil hun,
  Moder"), og jeg beholdt senere hen temmelig længe denne Form i
  Brevene til min Moder, da jeg vidste, at "du" forekom hende fremmed.
  Endnu i 1840, da min Moder første og eneste Gang besøgte Kjøbenhavn
  og saae mine Børn, bemærkede hun, at deres "du" i Tiltale til mig
  forekom hende underligt, men hun vænnede sig dog meget hurtig til
  Børnebørnenes kjærlige "du". Vi spiste, medens min Fader levede,
  #staaende# ved vore Forældres Bord med Undtagelse af de ældste, voxne
  eller næsten voxne Brødre. Vor daglige Fodbeklædning var Træsko, til
  hvis Forfærdigelse en Træskomand aarlig opholdt sig nogle Dage i
  Huset. Legemlig Tugtelse anvendte min Fader ikke, fordi han engang
  havde overilet sig mod et af sine ældste Børn i denne Retning, men
  han overdrog ikke sjeldent min Moder at straffe os paa denne Maade.
  Jeg selv, der var føjelig og godmodig og unegtelig indtil en vis Grad
  Kjæledægge, erindrer dog kun to Gange at have faaet Hug af min Moder,
  den ene Gang med en varig Eftervirkning. Det var ikke usædvanligt, at
  man krydrede Rugbrød, der gaves Børn, med lidt Brændevin istedetfor
  med Smør ("Brændevinsbrød"), og jeg havde faaet Smag for denne Spise;
  da det nu derhos var Skik, at der bødes Folk fra Landet, som kom i
  Forretninger til min Fader, en Snaps, og der ofte blev en Levning
  tilbage i Glasset, sneg jeg mig oftere til at tømme disse Levninger;
  derved var jeg engang bleven beruset og faldt staaende i Søvn med
  Armene lænede i en Vinduesfordybning; min Moder kom til og opdagede
  ved et Forhør Tilstanden og dens Aarsag, hvorefter fulgte en alvorlig
  Revselse med min Faders Ridepisk. Yderst nedslaaet over den uvante
  Beskæmmelse, gjorde jeg, der dengang neppe var mere end 11 Aar
  gammel, mig selv det Løfte aldrig at smage Brændevin, et Løfte, som
  jeg i mangfoldige Aar holdt aldeles bogstavelig og siden af
  Føielighed kun har brudt i yderst ringe Grad, ved egentlig dansk
  Brændevin saa godt som aldrig.
  
  Ved Siden af Opdragelsens Krav paa ærbødig Lydighed gik dog, som
  omtalt, en inderlig gjensidig Familiekjærlighed, der sjeldent
  fremtraadte tydeligere, end naar vi Børn i varme Sommeraftener
  leirede os paa Husets Trappe omkring Fader og Moder, den første med
  sin Pibe, alle lyttende til de Raab, hvormed fra alle Sider
  Vogterdrengene drev Kvæget hjem. Ligeoverfor os legede lystige Skader
  i en lang Række Kirsebærtræer i Gjenboens Have, i hvis Hegn man havde
  sagt os, at der var en Sten, der vendte sig, hver Gang den lugtede
  varmt Brød, uden at vi selvfølgelig kunde finde denne mærkelige Sten.
  Jeg nød det særlige Fortrin at være min Faders hyppige Ledsager paa
  hans jevnlige Vandringer igjennem hans Sædemarker og Enge. For at
  lege i fri Luft med jevnaldrende Kammerater lagdes der os, naar vi
  vare komne ud over de første Aar, ingen Hindring i Veien, og
  Standsforskjel gjorde sig her slet ikke gjældende. Kun et Par Huse
  var det paa Grund af Beboernes Smuds og Usædelighed eller Tyvagtighed
  forbudt os at betræde, ligesom vi ikke maatte have Omgang med Børnene
  derfra. Jeg erindrer, med hvilken Medlidenhed jeg betragtede en
  fattig og berygtet Enkes af alle skyede Børn, ægte Smaabilleder af
  Pariastanden. Under vore Lege tumlede vi os i Byen, paa Udmarken og i
  Klipperne ved Havet, hvor det sig mangfoldig brydende og bugtende
  Vand og Smaafisk, som vi fangede og satte i smaae Saltvandspytter,
  skaffede megen Underholdning. Den almindeligste Legeplads for
  Drengene var om Efteraaret og Vinteren ved Havnen, hvor Søfolk og
  Fiskere om Aftenen holdt en Art Sladderbørs, ved hvis Forhandlinger
  vi stundom vare ivrige Tilhørere.
  
  Vore Lege bare stærkt Præg af den omgivende Natur; vi opkastede store
  Grusdæmninger, der kæmpede mod de mellem Klipperne indtrængende
  Bølger; vi opbyggede, naar Vandet veg tilbage, i Hast af flade Stene
  Smaataarne, paa hvilke vi kneisede stolt, naar den tilbagevendende
  Bølge omgav dem, men hvorfra vi ogsaa stundom styrtede med Stenhoben
  ned i Vandet; vi sammensatte med Pinde Skibe eller Flaader af tørre
  Rørsiv og sendte dem ud paa Bølgerne med Master og Papirseil. Mange
  Børn havde ogsaa større og mindre, med velvillige Fiskeres og
  Tømmermænds Hjælp tilveiebragte og kunstmæssig med Seil tiltaklede og
  med Ror forsynede Træskibe: Jagter, Slupper, Skonnerter og Brigger,
  med hvilke der krydsedes paa Damme og i Smaabugter af Havet. Vore
  temmelig store og aflange Kælker slæbte vi ikke langsomt hen ad
  Jorden, men ad en speilglat, paa en Bakkeskrænt anlagt Bane fore vi
  liggende paa Maven og styrende med Spidserne af Træskoene i pilsnar
  Fart ned; kække og øvede Drenge stillede sig paa denne Fart i opreist
  Stilling, holdende sig ved Slædens Trækketoug, tversover en liggende
  Kammerat paa Slædemederne, en Idræt, der ikke altid var farefri. En
  yndet Øvelse var ogsaa, siddende paa en flad Sten, at fare nedad en
  skraa og noget hvælvet Klippeside, hvor der snart dannede sig et
  meget glat Spor; men Øvelsen var meget angribende for et vist
  Klædestykke. Ifølge Tidsforholdene gjordes den almindelige Tagfat og
  Kapløben til en Efterligning af Kaperiet ("tage til Kaps"). Om
  Sommeren legede ogsaa Smaapiger, selv af de bedrestillede Familier,
  med paa den grønne Udmark, og jeg bevarer Mindet om et Par meget
  kjære Legesøstre, der tillige vare min ældste Søsters Veninder; den
  sidste af dem døde i 1884.
  
  En ikke ringe Del i vor Sommerglæde havde Svømningen, hvortil der var
  den ypperligste Leilighed, og som Enhver lærte sig selv under ringe
  Anvisning af en ældre Broder eller Kammerat ved Hjælp af først to og
  siden en Aare under Armene istedetfor Svømmesele. Det var herligt fra
  det friske Vand at krybe op paa den af Solen gjennemvarmede Klippe og
  der klæde sig paa; jeg har bragt det til indtil 6 Gange efter
  hinanden at iføre mig Skjorten og atter at krybe ud med nye
  Kammerater; jeg var en god og dristig Svømmer, og jeg afviste det som
  en skammelig Bagvaskelse, da i mit niende eller tiende Aar en Kone,
  som laae og vaskede paa et Klippeskær, til hvilket jeg svømmede hen,
  paastod at have trukket mig ved Haaret op paa Klippen, fordi
  Kræfterne svigtede mig. Da jeg ellers ikke kan gjøre mig til af
  synderlig Færdighed i legemlige Kunster, er jeg stolt af endnu efter
  det fyldte 80de Aar at svømme let og godt baade forlængs og baglængs.
  -- En enkelt Gang mindes jeg at have deltaget i et Bombardement paa
  en Gniers Pæretræer, der hang udover Havegjerdet, hvorved jeg dog,
  uagtet jeg indtog en fremskudt Post, gav Afkald paa Andel i Udbyttet.
  
  Familielivets jevne Gang afbrødes naturligen ved visse aarlige
  Mærketider, af hvilke St. Hansdag og Julen vare de vigtigste, skjøndt
  ogsaa Fastelavn, om end ikke hvert Aar, feiredes med en lille
  Ringrenden til Hest af Byens i besynderlige Dragter udpyntede Karle.
  St. Hansdag feiredes i selve Byen ved en lille Kilde mellem
  Havklipperne, hvori der da kastedes Blomster, og paa en lille Slette
  i Nærheden, hvor de unge Fiskere og Sømænd og Pigerne dansede, medens
  der beværtedes fra Vogne. Mere glimrende var dog Forsamlingen i
  Almindingen, hvorhen der den Dag valfartedes tilvogns og tilfods fra
  hele Landet, og hvor man spadserede i de smukke Skov- og
  Klippepartier, dandsede og gjorde sig lystig og tilgode. Det Hele
  havde nogen Lighed med Dyrehavsfesterne, som disse vare i deres
  Glandstid for halvhundrede Aar siden, men Glæden var langt
  inderligere paa Bornholm ved at sammentrænges paa én Dag og ved
  Fjernelsen af alle Gøglerboder, ligesom ogsaa Naturomgivelserne vare
  langt mere storartede. Jeg erindrer tre eller fire Gange at have
  ledsaget mine Forældre til denne Fest. Til en lignende, men mindre
  Fest, der paa en anden Dag holdtes i et meget venligt og af talrige
  Nattergale (paa Bornholmsk "Fjældstavne") beboet Skovparti imellem
  Svanike og Nexø: "Buskene", kom jeg kun én Gang. Længere hen paa
  Sommeren gaves der Børnene en lille Gave, hvormed de vandrede til
  Fiskerleiet Listad og kjøbte Ret til at spise sig rigtig mætte i de
  mangfoldige Kirsebærtræer i de derværende Haver. -- Julen holdtes
  overalt i By og paa Land med stor Lystighed selve Juleaften i
  Hjemmene med Karle og Piger og indbudne Mænd og Kvinder, der havde
  deltaget i Aarets Arbeider, og som stode i et Slags Klientelforhold
  til Huset. Der dandsedes og gjordes Løier, hvorved blandt andet de af
  Karlene om Efteraaret fyldte Nøddesække og listige Snit i disse
  spillede en Rolle. Der blev spist og drukket, og de Fattige glemtes
  heller ikke. Foruden hvad der i Dagens Løb var sendt til Gamle og
  Svage, stode hele istykker skaarne Brød, Kar med Ærter og Gryn,
  Stykker af Flesk og Pølser i Beredskab for at uddeles til de fattige
  Børn, der gik om og sang for Døre og i Forstuer, og det tillodes os
  Børn ved dem, vi kjendte fra Legepladsen, at føie et extra Tillæg
  til den ellers bestemte Gave. Julemorgen udmærkedes ved en
  Morgengudstjeneste: Ottesangen, hvor de til Kirkens Belysning
  fornødne Tællelys vare indsamlede ved frivillige Bidrag, og vi Børn
  undlode ikke at bede Moder om at give sin Andel rundelig, thi i
  Grunden var denne Gudstjeneste ved Lys, ved hvilken Degnen "læste"
  (nemlig en Prædiken eller et Stykke af en Prædiken af en Postil), en
  Juleglæde for Børnene og Tjenestetyendet. I den paafølgende Juleuge,
  i hvilken Familierne flittig besøgte hinanden, beværtedes alle
  Besøgende, især af den jevnere Klasse, rundelig med den allerede
  Juleaften indviede Festdrik: "Honning og Brændevin", d. e. Brændevin
  skænket sædvanlig i et Ølglas og omrørt med en stor Klump Honning
  (naturligvis uden at Glasset just fyldtes helt eller tømtes af den
  Enkelte). Nytaarsmorgen hilsede Borgerkompagniets Tambour og Piber i
  Forening paa Borgerofficererne, Byfogden, Byskriveren og enkelte
  andre Honoratiores og trakteredes overalt, hvoraf da Følgen var, at
  de endte med en overstadig Rus til Latter for Byens Ungdom. -- Det
  vil af det Foregaaende ses, at ogsaa disse Festligheder havde deres
  Særegenheder paa Bornholm ved Siden af de for hele Norden fælles
  Karaktertræk.
  
  Udenfor Juletiden afbrødes den daglige Stilhed, foruden ved
  Sammenkomster og Familiefester i Byen selv, ved ikke sjeldne Besøg
  hos Slægtninge og Bekjendte paa de større Gaarde paa Landet eller af
  disse i Byen. Naar den trestolede Stadsvogn var trukken frem for at
  forspændes til at "kjøre i Marken" (den idetmindste hos os Børn
  staaende Betegnelse for en saadan Udflugt), sad jeg med den ene eller
  den anden af mine Søskende timevis paa Vognen, førend Reisen
  tiltraadtes, længselsfulde efter den venlige Modtagelse og de nye
  Gjenstande, der ventede os paa Vallensgaarden -- Landets største
  Gaard, hvor under Pantsættelsen til Lybækkerne i Frederik den 2dens
  Tid den lybske strenge Landfoged havde boet, -- eller paa store
  Hallegaard i Bolsker Sogn, hvis Besidderinde, den firsindstyveaarige
  "Lars Mariska", d. e. Lars Mauritsens Enke, hvert Aar selv ved Besøg
  hos os bragte en stor Dunk Honning -- eller paa lille Ravnsgaard hos
  vor eneste Farbroder nær ved Randkleveskaar eller paa andre ved
  Slægtskabs- eller Venskabsbaand til vore Forældre knyttede Gaarde.
  Min Moders Fødegaard, det en god Fjerdingvei fra Svanike smukt
  beliggende Skovsholm, hvor hendes Broder boede, besøgte vi tilfods og
  ligeledes, men sjeldnere, den fjernere Helvedesgaard nær ved
  Paradisbakkerne, hvor min Moders Søster boede. Om Vinteren skete
  lignende Udflugter i Kane og Slæde, hvorved det et Par Gange hændte
  sig, at vi under min Faders egen Styrelse kjørte vild paa de
  tilsneede Veie og Marker og tilsidst væltede. Stundom var der
  forberedt eller improviseredes et lidet Bal, og, var Antallet af de
  Gjæster, der overnattede paa Gaarden, for stort, hjalp man sig med at
  sove i "Søskendeseng", idet i Storstuen eller et andet Værelse en
  Række Stole lagdes ved Siden af hinanden med Benene opad og der saa
  paa Stoleryggene som Hovedleie og Gulvet udbredtes, hvad der havdes
  ved Haanden af Sengeklæder og Madratser, suppleret med Hø og Halm;
  Gjæsterne lagde sig da ganske eller næsten paaklædte paa de udbredte
  Lagener og dækkede og varmede sig efter Leilighed.
  
  Iblandt de Optrin, der satte Befolkningen i Bevægelse og vakte livlig
  Deltagelse, maae Vrag, det vil sige Strandinger, ikke forbigaaes.
  Strandinger paa Bornholm vare i den Tid, saavidt jeg kan skjønne,
  endel hyppigere end nu, især i Krigsaarene, da Fyrene paa Kristiansø
  og paa Hammeren ikke brændte, og Flertallet indtraf paa Landets Øst-
  og Nordside. Naar et Skib om Dagen saaes i farlig Nærhed af den
  klippefulde Kyst eller om Natten Nødskrig hørtes, udbredte
  Efterretningen sig saare hurtig, undertiden ved høie Raab paa Gader
  og Veie, og fra alle Sider ilede da ikke blot Mænd, men om Dagen
  ogsaa Kvinder og Børn til Skuespillet. Til Befolkningens Ære maa det
  siges, at der gjordes, hvad der kunde gjøres, for at komme det i Nød
  stedte Skib eller de allerede Skibbrudne til Hjælp; men Kystens
  Beskaffenhed, der paa de fleste Steder gjorde det umuligt at gaae ud
  med en Baad, -- man havde kun almindelige Fiskerbaade, ofte endda
  ikke i Nærheden, -- gjorde ikke blot Ydelsen af Hjælp før
  Strandingen, men ogsaa Bjergningen af Mandskabet fra det strandede
  Skib vanskelig. Stod imidlertid Skibet fast paa og imellem Klipperne
  og vare Folkene, ofte med Raskhed og Ringeagt for Faren, bjergede, da
  gjorde sig unegtelig en Stemning gjældende, der erindrede om Holbergs
  Anholtsboere, der "leve kristelig og nære sig af Vrag", Noget, der
  ikke maa regnes en fattig Befolkning i en besværlig og næringsløs Tid
  for strengt til Last. Ikke blot de, der som virkelige Bjergere og
  Forbjergere efter regelmæssig Indskrivning deltoge i Bjergningen, men
  ogsaa de, der ifølge visse Stillinger havde en Bjergerlod -- f. Ex.
  Sandemanden, hvis Strandingen var sket paa et Landsogns Kyst, --
  eller som paa anden Maade havde Udsigt til Fortjeneste, saasom ved
  Toldopsyn eller især Auktion over det indstrandede Gods -- i hvilket
  Tilfælde min Fader var --, tænkte paa Ladningens Omfang og Værdi, og
  en livlig og munter Travlhed varede i flere Dage og fornyedes senere.
  Jeg erindrer engang som Barn ved Nytaarstid at have været upaaagtet
  Vidne til en Samtale imellem mine Forældre, i hvilken min Fader, der
  baade ifølge sin hele Karakter og Erindringen fra hans egen Ungdom
  havde den største Deltagelse for Sømandens Farer og Lidelser, med
  alvorlig Tak imod Forsynet udtalte, at han ikke vidste, hvorledes han
  skulde have gjennemstridt det trange Aar, "hvis ikke Vorherre havde
  sendt de to deilige Vrag".
  
  Den glade barnlige Leg under de her skildrede Forhold blandede sig
  for mig, efterhaanden som jeg voxede til, stundom med bløde og halvt
  melankolske Drømmerier og Indtryk, nærede af den Naturs Karakter, i
  hvilken jeg ofte ensom streifede om, ikke uden Berørelse af
  overtroiske Forestillinger. Jeg erindrer, af hvilken Rædsel jeg
  engang pludselig grebes ved høilys Dag paa den tidligere nævnte
  Hammerslette, saa at jeg i ustandselig Fart over Klipper og Kløfter
  styrtede hjem og sittrende kastede mig i min Moders Skjød, og
  hvorledes jeg en anden Gang, da jeg skulde bringe et Brev til Nexø
  for min Fader, imellem Klipperne Nord for Fiskerleiet Aarsdale (en
  Fjerdingvei fra Svanike mod Syd) begyndte at vandre om i mørke
  Grublerier og efter nogen Tids Omflakken, ude af Stand til at udføre
  et Ærinde, som jeg ikke sjeldent før havde udført, grædende vendte
  tilbage til Hjemmet og søgte Tilgivelse og Trøst.
  
  Til Legene og Drømmerierne sluttede sig tidlig Undervisning og Skole
  i naiv Skikkelse og fremadskridende igjennem smaae Trin. Først
  sendtes jeg til en "Skolemoder", en gammel, værkbruden Kone, hos hvem
  vi sad 6 eller 7 Børn paa en lille Bænk foran en stor Kiste.
  Kistelaaget fik et haardt Slag med Skolemoders Stok, naar nogen af os
  vakte Utilfredshed, og grovere Forsømmelse eller Forseelser
  fremkaldte en bestemt Trusel med at bringes op til "Bobbarægus", et
  frygteligt Væsen, der skulde hvile paa et Skind oppe paa Loftet.
  Enkelte Gange bragtes endog en forhærdet Forbryder nogle Trin opad
  Trappestigen til Loftet, men med forsigtig Beregning erklærede
  Skolemoder altid, inden Øiet kunde naae det uhyggelige Rum, at hun
  for denne Gang vilde eftergive den forfærdelige Straf imod Løfte om
  Bod og Bedring. Vi medbragte daglig vort Smørrebrød, hvoraf det Halve
  sattes paa Skolemoders Bord, og et lidet Lerkrus med "Drikka" (meget
  tyndt Øl); jeg var dengang saa lille, at jeg to Dage efter hinanden
  tabte og ituslog mit Krus ved at række efter Klinken paa Halvdøren
  (-- thi alle Huse i Svanike havde da endnu Døre af to Stykker over
  hinanden --). Fra Skolemoder flyttedes jeg til en meget sygelig
  Skoleholder, der, skjøndt boende i et privat Hus, vel maa have havt
  en Slags offentlig Ansættelse, siden jeg dér engang saae
  Amtsprovsten. Efter hans Død fulgte jeg med nogle andre Drenge og
  Piger hans unge, kjønne og overordentlig blide og milde Enke Elna ind
  i et andet lille Hus, hvor hun fortsatte Undervisningen; efter nogen
  Tid begyndte hun dog at sygne, sørge og græde, og, efter at Skolen i
  nogen Tid var standset, saae ikke blot vi, men ogsaa vore ellers i
  slige Ting ikke særdeles mildt dømmende Forældre med dyb Sorg den
  stakkels Kvinde begraves med et nyfødt Barn som Offer for en
  Forfører. Jeg avancerede derpaa op til en Mand, der kaldtes Kaptain,
  og hos hvem jeg erindrer at have set nogle Gjenstande, der hentydede
  paa Landmaaling og Tegning, men ogsaa Skolegangen hos ham varede kun
  kort. Der indrettedes nemlig da en fast offentlig Skole under en ny
  Degn, der dog ikke var Seminarist, men en forhenværende Haandværker
  (Glarmester) fra Kjøbenhavn, foreløbig med Plads i Byens Raadstue og
  i selve Thingsalen, hvorfor Undervisningen maatte hvile paa
  Retsdagen. Her saae og beundrede jeg for første Gang en Vindovn, da
  ellers kun Bilæggerovne vare kjendte i Svanike. Endelig fik man ogsaa
  et eget Skolehus. Jeg lærte der at skrive og regne godt, det sidste
  efter Chr. Cramers Regnebog, lige indtil "Vexelregning eller
  Cambiokonto", og fremstilledes i Juli 1816 ved Præsentation af Skolen
  for Amtsprovsten og for Biskop Frederik Münter som den, der havde
  læst Balles Lærebog 6 Gange og var imod Slutningen af den 7de Gang.
  Udenfor Regning, Bibelhistorien og Lærebogen husker jeg derimod ikke,
  at der var Tale om nogen anden Læregjenstand, og i det sidste Aar af
  mit Ophold i Svanike besøgte jeg neppe Skolen. Min Dygtighed i Skolen
  skaffede mig ved den Tid en af de mest ufortjente Udmærkelser, jeg
  har modtaget, idet jeg, da der skulde udtages fire af Skolens Drenge
  til i Forening med Degnen at lede og støtte Sangen i Kirken, fik
  Plads imellem de Udvalgte, skjøndt Gud veed, at jeg aldrig i mindste
  Maade har været Sanger. Forresten mærkede vi meget lidet til Skolens
  Forbindelse med Kirken. Den præstelige Virksomhed i Byen og Sognet
  var saare ringe, idet Præsteembedet den længste Tid af min Barndom
  beklædtes af en godmodig, men yderst affældig og noget forfalden Mand
  og derefter af En, til hvis kristelige Sindelag Almuen efter Rygterne
  fra hans forrige Sogn paa Bornholm ingen Tiltro havde; den
  traditionelle Ærbødighed for og Deltagelse i Gudstjenesten holdt sig
  dog temmelig usvækket. -- Den tidlig vaagnede Lyst hos mig til
  Kundskab og Anelse om en videre aandelig Horizont fandt yderst ringe
  Midler til Næring ved Læsning, allermindst ved en nogenlunde
  sammenhængende Læsning. Maaske spirede de adspredte og blandede
  Sædekorn netop derfor desto kraftigere, omend skjulte og i Stilhed.
  Der behøves ikke mange Linier til en nogenlunde fuldstændig
  Opregnelse af de Bøger, som jeg foruden Bibel og Psalmebog fandt
  enten hos min Fader eller hos en gammel, noget gnaven, forhenværende
  Skipper, der var gift med en Faster af mig, eller hos en velstaaende
  Fisker og Kadreier, med hvis Børn jeg og mine Søskende stode i det
  nærmeste Omgangsforhold. Til de to første Bind af Holbergs Komedier i
  den gamle Udgave af tre Bind samt en gammel Duodezudgave af Peder
  Paars med saare naive Træsnit, hvilket Digt jeg trods de mange mig
  uforstaaelige klassiske Allusioner læste med stor Glæde, kom Ramus'
  Udtog af Clausens Oversættelse af Snorre Sturleson, som jeg ivrig
  studerede med den mest ubetingede Tilslutning til Sverre og
  Birkebenernes Parti mod Baglerne, Caspar Peder Rothes meget
  udførlige, men for mig aldrig trættende Biographi af Tordenskjold, en
  dansk Oversættelse af en Levnedsbeskrivelse af den franske Søhelt
  Dugay-Trouin, i hvilken især Skildringen af Rio Janeiro og
  Indseilingen dertil fængslede mig, samt en Oversættelse af en svensk
  Roman fra første Halvdel af forrige Aarhundrede: "den svenske
  Robinson eller den svenske Adelsmand Gustav Landskrons mærkelige
  Hændelser", af hvilken Bog jeg kun husker, at der deri etsteds
  skildredes en Reise over Brenner og gjennem Etschdalen til Italien,
  en Skildring, der gjorde det dybeste Indtryk paa min Phantasi og
  vakte Længsler, der først skulde tilfredsstilles i 1869 og det ikke
  uden en haard Skuffelse ved Indtrædelsen i det forjættede Italien,
  thi jeg foer da i en kold Nats Mulm forbi Botzen, Roveredo og Trient,
  hvilke Navne fra min Barndom stedse vare ledsagede af Forestillingen
  om Vindruer og anden sydlig Vegetations Pragt. Fremdeles havde og
  slugte jeg den gamle danske Oversættelse af Gallands Bearbeidelse af
  tusend og én Nat, med hvis Trylleverden Smollets af Tode oversatte
  Roman: Humphrey Clinker dannede en besynderlig Modsætning, men som
  dog fængslede mig ved en Skildring af det skotske Høiland, som
  indprægede sig dybt og i Studenterdagene smeltede sammen med Walter
  Scotts Billeder. Til denne Hovedhær sluttede sig den tidligere
  nævnte lille Bog af Agerbek, Sommerfeldts Geographi, en Oversættelse
  af Sallust og som lettere Tropper "den danske Kongebog", Till
  Uglspil, "Vigolais eller Ridderen med Guldhjulet" og et Par oversatte
  franske Ridderromaner, hvori foruden Keiser Carl Kong Dagobert og
  "Soldanen af Ægypten" spillede en Rolle, ikke at tale om
  "Finkeridderen". En mere ædruelig Belæring vilde Kloppenburgs
  Geographi have givet mig, hvis den ikke strax endog for Drengen havde
  røbet sig som forældet og ubrugbar ved totalt at stride imod de
  Forestillinger, jeg af de Voxnes Fortællinger og maaske et eller
  andet populært Skrift gjorde mig om Napoleon og hans Herredømme. Af
  Pontoppidans pietistiske Bog "Menoza" dannede jeg mig og bevarede
  nogle Forestillinger om Danmark og andre europæiske Lande, især
  Tydskland, og om Herrnhuter og Grev Zinzendorf. Om jeg som Dreng paa
  Bornholm har set et Verdenskort eller et Kort over Europa, husker jeg
  ikke; men de temmelig mange Søkort, jeg fik i Hænde, vakte og dannede
  geographiske Forestillinger. Til den omtalte underlig sammensatte
  Litteratur kom 1813 en ringe, men ligesaa besynderlig Forøgelse. Da
  Brændevinsbrænding var bleven forbudt paa Bornholm udenfor
  Kjøbstæderne og i disse antoges ikke at tilvirkes i tilstrækkelig
  Mængde, kjøbte en driftig Urtekræmmer i Kjøbenhavn, der tillige var
  Chorist ved det kongelige Theater, en lille Ladning Brændevin,
  hvormed han seilede til Svanike; her optraadte han paa én Gang som
  Handelsmand og Sanger. Da han havde leiet et Værelse i mine Forældres
  Hus, efterlod han der som en Foræring tre Theaterstykker, nemlig to
  høist ubetydelige oversatte Lystspil og det yderst rørende, dengang
  paa alle Privattheatre omvandrende Sørgespil (med lykkelig Udgang)
  Julius von Sassen; jeg erindrer, med hvilken inderlig Bekymring jeg
  spurgte min Moder, om Stykkets Indhold var sandt, og af hende, der
  aldrig havde set nogen Art af theatralsk Fremstilling, nogenlunde
  beroligedes. Den bildende Kunst repræsenteredes i Svanike kun af
  simple kolorerede Kobberstik eller Træsnit. To saadanne Billeder, der
  fremstillede Ludvig den 16des og Marie Antoinettes Henrettelse,
  prydede mine Forældres Storstue og betragtedes af mig med dyb
  Deltagelse.
  
  Tidlig medførte min Skrivefærdighed og Lethed i at opfatte det
  Skrevnes Indhold, at jeg anbragtes til at hjælpe min Fader ved
  Kontorarbeider, ved at afskrive Thingsvidner og andre Retsakter og
  især ved at indskrive Skjøder og Pantebreve i vedkommende
  Protokoller. Efterhaanden udvidedes denne Virksomhed, navnlig da min
  Fader i 1815 og 1816 var syg og længe sengeliggende. Saare
  eiendommelig fremtraadte dette ved Auktionsvæsenet. Den daværende
  Byfoged led, som jeg straks nærmere skal omtale, af Sovesyge og havde
  et meget uforstaaeligt Mæle. Naar nu i disse Aar en Auktion skulde
  foretages udenfor Byen, lod Byfogden sin Vogn forspænde og befordrede
  da som Kusk (-- thi han satte Pris paa sin Færdighed i denne Retning
  --) Degnen og mig ad ofte meget betænkelige Veie, især med en sovende
  Kusk, til Auktionsstedet. Der satte han saa Auktionsretten og oplæste
  Auktionskonditionerne, hvorefter han gik ind i Huset og satte sig paa
  en Stol; Degnen oplæste derpaa atter Konditionerne, hvorefter
  Auktionen foregik med ham som Opraaber og Fører af Auktionshammeren
  og mig som Skriver, idet min Fader tillige var Inkassator. Jeg
  erindrer, at Amtmanden kom tilstede ved en Auktion i Ibsker
  Præstegaard efter den førnævnte svage Præsts Død og med nogen
  Forundring betragtede den ungdommelige Skriver og spurgte Byfogden,
  om det dog gik an at betroe mig Protokollen; han henvistes til selv
  at iagttage mig og fandt sig tilfredsstillet.[13]
  
   {[13] Denne Protokolføring ved Auktioner stillede mig et af de
   første philologiske Problemer, der beskæftigede mig i flere Aar, da
   jeg Ingen fandt, som kunde løse mig det, nemlig hvad det af mig
   idelig nedskrevne Ord: #ditto# (-- jeg udtalte og skrev som Andre
   #dĩto# --) eller endog #ditto ditto# betød, indtil jeg endelig
   derunder opdagede den italienske Form af det latinske #dictus#.
   Endnu tidligere havde et dansk exegetisk Problem plaget mig, idet
   jeg aldeles ikke kunde forstaae den sidste Linie i det da bekjendte
   Vers under Luthers Billede bagpaa Omslaget om Katekismen: "Hør mig,
   du Papst" osv. Jeg læste nemlig, ubekjendt med Imperativen: "Var"
   (= vaer), især i Betydningen: "giv Agt", og med Interpunktionens
   Love: "Det siger, Luther var derpaa".}
  
  Ogsaa som Toldembedsmand kom jeg en enkelt Gang til at optræde under
  Omstændigheder, der særlig indprægede sig i min Hukommelse. Et Skib,
  ladet med Tømmer, strandede 1815 eller 1816 i en lille, men ved
  Omgivelserne meget interessant Bugt: "Salenebugten", Vest for
  Gudhjem, i hvilken den ved usædvanlig høje Brinker udmærkede Bobbeaa
  falder ud, dannende Grændseskjellet imellem Øster og Nørre Herred.
  Efterat nu først Spørgsmaalet om, paa hvilken Jurisdiktions Forstrand
  Skibet stod temmelig langt ude i Søen, var afgjort til Gunst for
  Øster Herred, begyndte den besværlige og langsomme Indbringen af
  Ladningen til Stranden, og Optegnelsen og Numereringen af de
  ilandbragte Stykker betroedes mig. Jeg tilbragte saaledes mindst 8
  Dage imellem de mig aldeles ubekjendte Bjergere, med hvilke jeg hver
  Aften fra den ensomme Strand, hvor der kun laae et enkelt Udmarkshus,
  over Bakker og gjennem smukke Trægrupper gik op til en Gaard, hvor vi
  havde Nattekvarter. Medens de gjorde sig en lystig Aften efter Dagens
  Møie, vandrede jeg forladt og tungsindig omkring i den stille,
  alvorlige Egn, sysselsat med Tanken paa mit Hjem, min syge Fader og
  mine egne Længsler og Drømme. -- Den vanskeligste og besynderligste
  Opgave, der stilledes mig under denne min første Virksomhed paa
  Embedsbanen, var den danske Bearbejdelse af en paa Hollandsk afgiven
  Forklaring over en Stranding. Den kom istand ved fælles Flid af den
  neppe meget fintfølende eller nøieregnende Strandingskommissionær og
  mig, der anvendte hele mit Kjendskab til Sømandssproget og en vis
  anticiperet sammenlignende Sprogforskning, men vakte hos mig stærk
  Formodning om, at Fartøiet med Flid var sat paa Land. Jeg udtalte
  dette for min sengeliggende Fader, der ikke gav mig Uret og udtalte
  sin Tilfredshed over ikke at have at gjøre med Forklaringens
  Beedigelse for Retten.
  
  Til Benyttelsen af min Hjælp ved Kontorarbeidet sluttede sig meget
  naturlig Tanken paa min videre Uddannelse. Byfogden, der stod i det
  venskabeligste Forhold til min Fader, og som selv var juridisk
  Kandidat med bedste Karakter, manuduceret af A. S. Ørsted, paatog sig
  gratis at veilede mig til dansk juridisk Examen. Jeg begyndte da i en
  Alder af høist 11 Aar med at lære Schlegels Natur- og Folkeret udenad
  og at examineres deri. Jeg erindrer nu kun, at Bogen begynder med en
  kort Definition af Erkjendelsen _a priori_ og _a posteriori_ og
  indeholder en temmelig udførlig Oversigt over Natur- og Folkerettens
  Historie, der først hos mig vakte Forestillingen om sammenhængende
  videnskabelig Forskning og Litteratur, og hvorfra, foruden Hugo
  Grotius og Puffendorf, ogsaa enkelte mindre betydelige Navne have
  bevaret sig i Erindringen. Ogsaa Bogens øvrige Indhold vakte vel,
  medens det lærtes udenad, enkelte Tankebevægelser. Byfogden led af
  Sovesyge i en Grad og i en Form, som aldrig siden, endog blot
  tilnærmelsesvis, er fremtraadt for mig. I Retten faldt han, medens
  han examinerede et Vidne eller en Inkvisit, idelig i Søvn, men
  bevarede temmelig vel Tankegangens Kontinuitet, saa at han, naar han
  efter et Par Minutter vaagnede, kunde modtage Svar paa det forud
  givne Spørgsmaal og diktere til Protokollen. Paa samme Maade gik det
  ved min Examination; han spurgte, blundede, tabte stundom den
  sjeldent eller aldrig bortlagte Tobakspibe, og, naar han da støiende
  og harkende vaagnede, maatte jeg være tilrede med Svaret og modtage
  et nyt Spørgsmaal. -- Efter Tilendebringelsen af Naturretten skulde
  der tages fat paa Hurtigkarls danske Ret. Men denne Bog var ikke
  tilstede, heller ikke hos min Faders Ven Amtmanden, og, inden den
  kunde skaffes fra Kjøbenhavn, afbrødes hele dette Studium, hvormed
  endogsaa havde været forbundet en meget ringe og ligesaa hurtig
  standset Undervisning i Tydsk, dels derved at Byfogden flyttede op
  paa Landet, dels ved min Faders Død. Den ovenfor berørte Syslen med
  Kontorforretninger og meget kortvarige juridiske Undervisning bleve
  dog ikke uden Betydning for min senere Udvikling. Den vakte min Sands
  for retlige Former, Forhandlinger og Begrebsbestemmelser og lagde
  Grunden til en Evne til at finde mig tilrette i administrative
  Forhandlinger, som i mit senere Embedsliv kom mig tilgode.
  
  Min Fader døde efter lange Lidelser i Oktober 1816. Efterat Taleevnen
  den sidste Dag havde svigtet ham, medens hans urolige Bevægelser
  syntes at antyde et Ønske om at se Nogen eller Noget, førte min Moder
  mig hen til ham, og han lagde da velsignende sin Haand paa mit Hoved.
  -- Først to Maaneder efter fødtes min yngste og, som tidligere
  omtalt, eneste endnu levende Broder, der, efter fra 1854 til 1864 at
  have været Fysikus i Haderslev, fremdeles lever der som praktiserende
  Læge. Der fulgte et tungt Aar. Medens jeg delte min Moders Sorg og
  saae hende kæmpe med Bekymringerne over den Fremtid, der fuld af
  Trang og Savn laae for hende og Børnene[14], betoges jeg, samtidig
  med at jeg foreløbig vedblev at udføre noget Skriverarbeide hos min
  Faders Eftermand, tillige af den heftigste og voldsomste Længsel
  efter en høiere aandelig Uddannelse. Tanken om at lade mig, som det
  hedder, studere var allerede opstaaet, medens min Fader levede,
  hvortil, efter hvad mig er fortalt, bl. A. Biskop Münters velvillige
  Yttringer om mig ved den tidligere berørte Visitats skulle have
  bidraget, -- og enkelte Skridt vare allerede gjorte i denne Retning,
  saaledes som de kunde gjøres under ydre Tryk og saare ringe
  Bekjendtskab med de herhid hørende Forhold[15]. En meget rig og meget
  velgjørende, paa Bornholm født Dame, Etatsraadinde Marie Kofod, hvis
  Navn baade i Kjøbenhavn og paa Bornholm er knyttet til meget
  betydelige Legater, men hvis Slægtskabsforhold til min Moder var
  tvivlsomt og i ethvert Tilfælde meget fjernt, lovede at betale
  Halvdelen af Udgiften ved mit Ophold i en By med Latinskole, og
  Direktionen for Universitetet og de lærde Skoler tilstod mig, efter
  Sigende tildels efter Anbefaling af Biskop Münter, der skal have
  bevaret mig i Erindring[16], fri Undervisning uden foregaaende
  Prøvetid i den Skole i hvilken jeg maatte blive indmeldt, hvorved
  først var tænkt paa Herlufsholm (i Kjøbenhavn antoges der ikke at
  være god Plads for mig). Amtmanden paa Bornholm havde imidlertid to
  Sønner i Frederiksborg Skole, og det bestemtes da, at jeg ogsaa
  skulde sendes derhen. Inden Alt endnu var afgjort, var jeg bleven
  aldeles ustyrlig efter at komme afsted og pinte min stakkels Moder,
  der havde ondt ved at tilveiebringe det tarveligste Udstyr og sørgede
  ved at sende sit kjære Barn bort til hende aldeles ubekjendte
  Omgivelser og Forhold. Under stor Angst for at komme for silde, da
  jeg havde faaet at vide, at Skoleaaret begyndte den 1ste Oktober,
  seilede jeg i de første Dage af den nævnte Maaned 1817 med en Onkel,
  der var Skipper, til Kjøbenhavn, ledsaget af min sextenaarige ældste
  Broder, der da skulde tiltræde sin anden Reise til Vestindien. Jeg
  forlod min Moder endnu i den gamle Familiegaard; ikke længe efter
  flyttede hun fra den ind i et høiere oppe paa Klippen liggende lille
  Hus, hvor hun boede i over tredive Aar, og hvor jeg har besøgt hende
  som Student, som Professor og som afskediget Minister og sagt hende
  det sidste Farvel. Som blivende Mærke fra mit Hjem medtog jeg en ægte
  bornholmsk Udtale, som under de forskjelligste Livsstillinger aldrig
  ganske er udslettet[17].
  
   {[14] Udgiverens Anmærkning:
  
   Efter Byskriver Madvigs Død maatte den tidligere omtalte fædrene
   Gaard med Jorder, hvori ogsaa hans Børn vare fødte, sælges (den er
   senere helt ombygget), og, skjøndt der, saavidt jeg har kunnet
   erfare, blev saameget tilovers, at Enken kunde kjøbe det Hus Øst for
   Raadhuset, hvori hun derefter boede til sin Død, og beholde en lille
   Eng i Byvangen, hvorpaa hun kunde holde en Ko, var dette dog i
   Forening med hendes meget ringe Pension selvfølgelig ikke nok til
   hendes og Børnenes Underhold, og hun skal derfor i en Række af Aar
   have været nødt til at skaffe sig en Biindtægt ved at tage om i Byen
   og paa Landet for at forestaae Tilberedelserne ved Begravelses og
   andre Høitideligheder.}
  
   {[15] Hertil hørte ogsaa Anskaffelsen af Brøders latinske Grammatik
   paa Dansk, som jeg i September 1817 satte mig til ivrig at læse.}
  
   {[16] Med denne Mand traf jeg vel senere i mine Kandidat- og første
   Docentdage sammen enkelte Gange, men uden da at vide, hvad jeg
   saaledes vistnok skyldte ham, og jeg blev aldrig nærmere bekjendt
   med ham.}
  
   {[17] Medens jeg førte Forsædet i Rigsraadet, spurgte en Dag en
   ubekjendt Herre, der paa Tilhørertribunen havde taget Plads ved
   Siden af en tilfældigvis tilstedeværende Slægtning af mig, denne
   om, fra hvilket Land dog vel den Præsident var.}
  
  Jeg kan ikke slutte Skildringen af mit bornholmske Liv uden endnu
  at nævne en Række af Indtryk, som jeg 10 Aar gammel og i den
  fjerne Afkrog af Danmark, som min Fødeø da udgjorde, modtog af
  større Begivenheder udenfor samme. Baade mit Skriverarbeide og
  Omstændigheder og Forhold i min Familie henledede stærkt min
  Opmærksomhed paa den forfærdelige Rystelse, som Statsbankerotten i
  Januar 1813 fremkaldte, og den Nød, hvori hele Fædrelandet da var
  stedt, og Deltagelsen i Sorgen derover skærpedes, da samtidig med
  Napoleons Fald det gamle Dobbeltrige Danmark-Norge opløstes[18]. Jeg
  lyttede begjærlig efter enhver Efterretning derom, der i forvirret
  og uklar Skikkelse fandt Veien til vort Hjem. Tilfældigvis forøgede
  den ganske usædvanlig strenge Vinter 1813-1814 vor Isolering. Næsten
  hele Østersøen var tilfrossen, og, efterat en voldsom Nordoststorm
  havde brudt Isen og paa Østsiden af Bornholm kastet uhyre Masser
  deraf op paa Klippen, hvor der dannedes en sammenhængende Isvold,
  tillagdes Søen atter, saa at Beboerne færdedes tilfods vidt ud paa
  Havet uden for hin Vold. Gouverneuren paa Bornholm, der havde
  modtaget Meddelelser om de fremmede Troppers Indtrængen i Holsten,
  var derimod i længere Tid aldeles ubekjendt med de Begivenheder, der
  vare fulgte efter. For at skaffe nogen Kundskab herom og for i det
  Ringeste at faae at vide, om Danmark endnu var i Krig med Sverig,
  udsendtes en Expedition af syv behjertede Sømænd med en noget større
  almindelig Fiskerbaad, der dels blev trukken over Isen, dels roedes
  igjennem aabne Revner til den nærmeste svenske Kyst, hvorfra de
  bragte Efterretningen om Freden i Kiel tilbage. Men ogsaa
  Beretningerne om Kongressen i Wien bleve paa Bornholm Gjenstand for
  min Opmærksomhed og barnlige Politiseren.
  
   {[18] Til Norge havde mit Sind vendt sig baade ved Læsning
   (Clausens Udtog af Snorre og Rothes Tordenskjold) og ved et Par
   tilfældige Omstændigheder. Jeg blev baaren til Daaben af den
   daværende Byfogeds Hustru, og denne Byfoged P. A. Heiberg
   forflyttedes siden til Frederiksstad i Norge, hvor han 1814 døde
   som ivrig Modstander af Foreningen med Sverig. En norsk Fændrik,
   der da laae paa Bornholm for at hverve Rekrutter, havde derhos
   staaet Fadder til mig og havde efterladt et godt Minde i mit Hjem.}
  
  
  
  
  II.
  
  SKOLEAARENE I FREDERIKSBORG.
  
  1817 til 1820.
  
  
  De faa Dage, jeg paa Veien til Frederiksborg tilbragte i Kjøbenhavn,
  have kun efterladt hos mig en uklar og mørk Erindring. Uden nogen paa
  en Gang fast og kjærlig Støtte, pintes jeg paa den ene Side af
  Følelsen af min forladte og ensomme Stilling og af Savn og Længsel
  efter det moderlige Hjem, paa den anden Side af urolig Higen efter
  det Sted og den Gjerning, hvortil jeg søgte hen, med Angst for ikke
  at naae Maalet i rette Tid. Med min Broder tog jeg først ind i et af
  en Bornholmer bestyret og fornemmelig af Bornholmere søgt
  Sømandslogis i en Kjælder i Lille Torvegade paa Kristianshavn,
  hvorfra det forekommer mig, at jeg flyttedes til et lidt mere
  anseligt Hus af samme Art i Lille Kongensgade, i hvilket jeg engang
  blev tagen med paa en Dandsebod, og hvor der en Aften foræredes mig
  en saakaldet Udgangsbillet, for at jeg i det kongelige Theater kunde
  se "en Entrée", det vil sige en lille Dands, der gaves efter
  Hovedforestillingen, men jeg var dengang for lille til fra
  Parterret at see Noget. Derimod saae jeg, ført af nogle Landsmænd,
  ude paa Amager de paa Steile og Hjul liggende Kroppe af de
  syv Børnehusfanger, der vare henrettede efter Opstanden og
  Ildspaasættelsen i Straffeanstalten paa Kristianshavn kort Tid i
  Forveien; med Rædsel vendte jeg mig bort fra dette Skuespil, der,
  saa vidt jeg husker, ikke siden er givet hos os. Af andre
  Mærkværdigheder saae jeg Intet, uden hvad der tilbød sig for Øiet paa
  mine korte Vandringer med min Broder, som forberedte sig til sin
  Vestindiefart. For den Velgjørerinde, der havde tilsagt Hjælp til min
  Undervisning, blev jeg ikke forestillet og erindrer overhovedet ikke
  Noget om, hvad der foretoges til Ordningen af min Fremtid. Kun husker
  jeg, at et ældre Næstsødskendebarn af mig paa min Faders Mødreneside,
  der som Koffardikaptain laae ledig i Kjøbenhavn, havde Del deri og
  virkede for mig.[19] Med ham tiltraadte jeg ogsaa efter en Uge eller
  noget mere tilfods Vandringen til Frederiksborg, idet vi underveis
  lod os hjælpe frem af en eller anden Bondevogn. Det var blevet ganske
  mørkt, da vi, jeg i det Ringeste med temmelig Angst, gjennemvandrede
  "Store Dyrehave", en større sammenhængende Skovstrækning, end jeg
  indtil da havde set. Da vi vel omtrent Kl. 8 naaede Byen, kom vi, jeg
  ved ikke hvorledes, formodentlig ved den Opmærksomhed, som vor
  bornholmske Udtale vakte, i Samtale med en Mand, der udenfor en
  Kjøbmandsgaard var ifærd med at stige til Hest. Det viste sig at være
  en Pastor Gad, der havde været ansat paa Bornholm og der stiftet
  Bekjendtskab med min Fader, men som da var Sognepræst i Skjævinge
  Nord for Hillerød (Fader til den senere Biskop Gad i Fyen og fem
  andre Præster). Da han mærkede vort Ubekjendtskab med Forholdene og
  vor Raadvildhed, gik han velvilligen strax med os til sin Ven, Rektor
  og Professor Bendtsen og fik mig meldt til Møde i Skolen næste Dag,
  skjøndt denne iøvrigt saa milde Mand ikke var uden Betænkelighed ved
  at optage den lange trettenaarige Dreng som nederst i nederste
  Klasse, især med det Privilegium strax at være Gratist. Fra Skolen
  førte Præsten os dernæst til Forstanderen for Byens Hospital
  Dahlerup, hos hvem de to Sønner af Amtmanden paa Bornholm, min Faders
  og Præstens fælles Ven, vare satte i Kost, og hvor jeg straks
  indtingedes til at boe med dem i det samme lille Kvistværelse med
  Skraatag og et enkelt Vindue[20]. I dette boede jeg da i tre Aar,
  hele min Skoletid, i hvilken jeg ikke fjernede mig over en halv Mil
  fra Byen med Undtagelse af et Par korte Feriebesøg i Skjævinge,
  hvorfra jeg endog med en eller to af Sønnerne engang foretog en
  Vandring over Frederikssund til Jægerspris, og af en halv Dags
  Udflugt til Fredensborg med et Par af Studenterne fra Skolen.
  
   {[19] Fra dette Næstsøskendebarn, hvis Fader efter sin Moder havde
   optaget Navnet Madvig istedetfor Mikkelsen, nedstammer den eneste
   Familie Madvig, der, mig bekjendt, foruden min Faders Afkom hidtil
   har boet i Kjøbenhavn.}
  
   {[20] Hospitalsbygningen er siden bortsolgt og ombygget, men
   Forstanderboligen staaer endnu uforandret med Undtagelse af
   Vinduerne i Stueetagen.}
  
  Byen Hillerød eller, som den i daglig Tale hedder, Frederiksborg,
  adskilte sig fra de øvrige inde i Landet liggende Kjøbstæder,
  hvis stille Præg og, især under Datidens yderst indskrænkede
  Kommunikationsmidler, stærkt fremtrædende Afsondring den iøvrigt
  delte, ved Latinskolen, ved Slottet med den deilige Naturomgivelse af
  Skove og Smaasøer, ved en Garnison af en Husareskadron, hvis yngre
  Officerer naturligvis overstraalede Skolens Adjunkter, endsige
  øverste Klasses Disciple, samt endelig ved foruden Amtmand og
  Amtsforvalter imellem sine Beboere at tælle enkelte pensionerede
  militære og civile Embedsmænd, men som alle levede i saare beskedne
  økonomiske Vilkaar. Med en vis Stolthed dvælede Indvaanerne ved
  Erindringen om Frederik VI's i 1815 i Slottet og Slotskirken
  foregaaede Kroningsfest. Latinskolen, i hvilken der faa Dage efter
  min Indtrædelse høitideligholdtes Trehundredaarsfest for
  Reformationens Indførelse med en latinsk Tale af Rektor, hvoraf jeg
  naturligvis ikke forstod et Ord, bar i 1817 paa endnu ikke faa
  Minder om Tilstanden før Skolereformen af 1806, der under Landets
  yderlige Nød og Fattigdom kun langsomt og tildels famlende blev
  gjennemført. (Om denne Famlen bærer ogsaa den -- uden Tvivl af
  Engelstoft conciperede -- uklare og i nogle Punkter rent forvirrede
  Forordning om de lærde Skoler af 1809 stærke Vidnesbyrd.)
  Fattigdommen mærkedes overalt, i hele Læreapparatet og i Lærernes
  trykkende Kaar. Skolens Virksomhed og Anseelse holdtes væsentlig oppe
  ved dens Rektor. Denne for mig og mange Andre uforglemmelige Mand var
  vel ikke nogen fremragende Aand, besad ingen strengt videnskabelig
  philologisk Gjennemdannelse og havde ikke ved et kort Ophold i
  Gøttingen, hvor han promoveredes som #Doctor philosophiæ#, ganske
  kunnet gjennembryde den Begrændsning af Synskredsen, som befæstedes
  ved hans Ansættelse i den lille By ved den Skole, hvori han selv var
  opdragen af sin Fader, hans umiddelbare Forgænger, især da Omsorgen
  for en talrig Familie i trange Tider hvilede tungt paa ham; men han
  var en Mand af dygtige og omfattende Kundskaber, hvori han uden Tvivl
  overgik de fleste af sine samtidige Kolleger med Undtagelse af O.
  Worm i Horsens, af Troskab og Iver i sin Embedsgjerning og fremfor
  Alt af et overordentlig mildt og kjærligt Gemyt, der omfattede enhver
  god og villig Discipel med faderlig Omhu. Mig, hvem han snart fik
  kjær, har han ikke blot ydet en omhyggelig Undervisning, ogsaa udover
  Skoletimernes Grændse (-- thi jeg og Andre bragte ham om Aftenen vore
  extra Stile, efter hans med egen Haand skrevne Opgaver, til
  Gjennemsyn og Rettelse, og jeg bevarer et levende Billede af,
  hvorledes han stod der ene med mig i en Skoleklasse, der tjente ham
  til Arbeidsværelse, i sin tarvelige, af et Reb sammenholdte Kappe ved
  et eneste Tællelys --), men han har derhos indgydt mig Tillid og
  Fortrøstning og opretholdt mit Mod, der maaske ellers vilde have
  svigtet, ligefra den Tid, da han ved den første Kvartalsexamen efter
  min Indtrædelse i Skolen sagde til mig: "Du lange Bornholmer maa
  tage dig ordentlig sammen, naar der skal blive Noget af dig", indtil
  han i mit sidste Skoleaar skrev i min Karakterbog: "Madvig maa huske
  paa ἀίεν ἀριστεύειν καὶ ὑπείροχος ἔμμεναι ἄλλων[21]"[22]. Han læste
  Latin, Græsk, Hebraisk og Fransk, men kun i øverste Klasse, i hvilken
  Disciplene pleiede at tilbringe tre eller dog 2 Aar, og han hjalp
  mig til hurtig at komme under hans umiddelbare Paavirkning ved at
  lade mig gjennemgaae hver af de tre lavere Klasser (Skolerne havde
  dengang kun fire) paa et halvt Aar, medens der ellers krævedes mindst
  et Aar. Ligesom skarp logisk Form i Begrebsudvikling og Forklaring
  ikke just var hans stærke Side, saaledes var hans æsthetiske
  Dannelse og Betragtning bleven staaende omtrent ved 1790-1800 uden
  at berøres af Øhlenschlæger; i Fransk, hvorfor han havde Interesse,
  og hvori han selv havde udgivet en lille Syntax, læste han med os,
  foruden Noget af Voltaires Karl XII, Stykker af Laharpes #cours de
  littérature#, der vare os for vanskelige, og af Voltaires Henriade,
  som han betragtede som et sandt episk Digt. Det forekommer mig ret
  mærkeligt, hvorlidet den ved Øhlenschlæger og Andre vakte Bevægelse
  og nye Retning i Litteraturen efter omtrent et Decenniums Forløb
  mærkedes i en By saa nær Kjøbenhavn med en lærd Skole og en Kreds
  af Beboere, hos hvilken en noget høiere Dannelsestrang kunde
  forudsættes; ogsaa her gjorde Tidens Nød og Fattigdom sig gjældende.
  I Skolen repræsenteredes den danske Skjønlitteratur alene af Sanders
  Odeum (1807), hvori dog fandtes Øhlenschlægers "Skattegraveren" og
  "Guldhornene", og Rahbeks danske Læsebog, hvori fandtes en Scene af
  Hakon Jarl. Værre saae det naturligvis ud med den fremmede, navnlig
  den tydske Litteratur. For den danske Litteraturs Vedkommende
  skete heri dog nogen Forandring, da J. P. F. Dahl, der -- efter et
  indholdsrigt akademisk Liv i Kjøbenhavn -- et Par Aar havde været
  konstitueret som Docent i Philosophi ved Kristiania Universitet,
  ansattes som Overlærer i Frederiksborg. Som Lærer i de gamle Sprog
  var Dahl, trods sine gode Kundskaber, mindre heldig paa Grund af
  hans Undervisnings Bredde og langsomme Fremrykning, men i øverste
  Klasse var hans Undervisning i Modersmaalet (dansk Stil) vækkende
  og befrugtende. Ogsaa til Bekjendtskab med den nyere Litteratur og
  Poesi ledede han de mere opvakte Disciple hen, forsaavidt hans egen
  med saare ringe Midler tilveiebragte Bogsamling ved Udlaan strakte
  til; Bekjendtskabet med Schiller skylder jeg ham; til Goethe naaede
  jeg ikke i Skolen. (Spinoza nævnedes først flere Aar senere imellem
  Dahl og mig.) De øvrige Lærere ved Skolen vare jevne Mænd med ringe
  speciel Fagdannelse og paavirkede mig ikke udover den brugte Lærebogs
  Grændser. En af dem blev ved den Elendighed, hvori en uden Tvivl
  oprindelig god og velbegavet Natur var nedsunken ved sørgelige
  økonomiske og huslige Forhold og ved det derimod brugte Trøstemiddel,
  en Gjenstand for min og de bedre Meddisciples dybe Medlidenhed; vi
  holdt over, at han ikke aabenbart krænkedes og spottedes; men, at i
  de høiere Klasser af 12 Disciple 8 eller 9 i hans Time spadserede
  i Skolegaarden, kunde ikke hindres. Uheldigvis var dette Skolens
  Religionslærer. En Timelærer i Skrivning, Gymnastik o. s. v. nød ikke
  samme Hensyn og Skaansel. Nøiagtig Gjennemførelse af ydre Orden og
  Kontrol med Lærernes Virksomhed laae ikke for Rektor Bendtsens milde
  og bløde Karakter og endnu mindre Strenghed ligeoverfor Ulykkelige.
  
   {[21] Citat af Iliadens 6te Bog, Vers 208.}
  
   {[22] Af den Mindetale, som jeg i Februar 1831 ved en Sørgehøitid
   holdt over ham og derpaa udgav, vil jeg her hidsætte følgende Ord,
   fordi de endnu for mig have Betydning ved, hvad jeg baade med
   Hensyn paa Bendtsen og mig selv sagde og ikke sagde: "Og, som Ingen
   er i Sandhed ærværdig, uden at han er from, saa var, saasandt en
   villig og hengiven Underordnen af det Personlige under almindelige
   Love af et guddommeligt Udspring og den inderlige Erkjendelse og
   Følelse af et høiere Liv, til hvilket det enkelte er knyttet,
   fortjene Navn af Fromhed, Bendt Bendtsen et fromt Menneske."}
  
  Min Hengivenhed og Ærbødighed for min Rektor drog min Interesse
  overveiende hen til de Fag, hvori han underviste med Alvor og dyb Tro
  paa Gjenstandens Vigtighed, og, da Skolearbeidet ingenlunde optog min
  hele Tid og Kraft, søgte jeg at føie Noget til. Jeg læste paa egen
  Haand Plautus's #Aulularia# ved Hjælp af Schmieders meget
  overfladiske Kommentar og Aischylos's Eumenider ved Hjælp af et efter
  F. C. Petersens Forelæsninger nedskrevet Hefte; navnlig til det
  sidste Arbeide vare baade min Forkundskab og mine Hjælpemidler meget
  utilstrækkelige. Jeg havde i min Skoletid kun Benyttelsen af et
  forældet græsk-latinsk Lexikon (Schrevelius's), der tilhørte mine to
  Stuekammerater, hos hvem jeg ogsaa laante Badens latinske Ordbog;
  derimod var jeg selv, jeg ved ikke hvorledes, kommen i Besiddelse af
  Eschenburgs Encyclopædi i den klassiske Litteratur og tilegnede mig
  deraf endel historiske Kundskaber om Oldtiden og et ganske foreløbigt
  Bekjendtskab med og Interesse for philologisk Litteratur. Et Bevis
  paa, hvor ivrig jeg drev Studiet af Latin, var endelig en efter min
  Rektors specielle Tilskyndelse udarbeidet Fremstilling i et Par
  hundrede latinske Hexametre af Sagnet om Demophon og Phyllis; Digt
  kunde jeg ikke kalde dette i November 1820 tabte Værk. Udenfor de
  gamle Sprogs Omraade var jeg blottet for næsten alle Midler til
  Tilfredsstillelse af min Videbegjærlighed og Læselyst. Med stor Iver
  studerede jeg en Bog over den franske Revolutions Historie, hvis
  Forfatter og Navn jeg har glemt, og optog derfra i Hukommelsen et
  stort, men vistnok saare lidet kritisk sigtet Stof. Archenholz's
  Geschichte des siebenjährigen Krieges faldt ligeledes tilligemed et
  andet større Værk af speciellere militær Karakter (jeg tror af
  Tempelhof) tilfældig i mine Hænder og sysselsatte mig stærkt. En i
  Byen boende Familie, af hvilken en Søn var min Meddiscipel i øverste
  Klasse, havde en stor Samling af A. Lafontaines paa Dansk oversatte
  Romaner, hvilke igjennem denne Kammerats Medvirkning udlaantes og
  læstes af os i stort Omfang tilligemed Spiess' "Ulykkens Boliger og
  Elendighedens Huler" (hvis jeg husker Navnet rigtig), hvormed vi
  forsynedes fra samme Sted.
  
  Med mine Skolekammerater stod jeg i det bedste Forhold, og de fleste
  af dem, med hvilke jeg sad sammen i øverste Klasse, have siden givet
  mig talrige, med Tak modtagne og besvarede Prøver paa bevaret
  Velvillie. Med nogle stiftede jeg et Venskab, der fortsattes langt
  udover Skolen; med et Par bestaar dette endnu, derimellem med min ene
  Kontubernal, der med usvækket Hengivenhed har hængt fast ved mig (den
  anden, skikkelig, men ringe begavet, døde tidlig efter et lidet
  glædeligt Liv). Med ingen traf jeg dog saaledes sammen i aandelig
  Retning og Bestræbelse, at en fremmende Indflydelse paa min Udvikling
  deraf kunde fremgaae, uden forsaavidt venlige og kjærlige Berørelser
  og Stemninger aldrig savne Betydning for den senere Gemytsudvikling
  og Livsopfatning.[23] At dog i de hyppige Møder paa vort lille Kammer
  med to eller tre Kammerater af øverste Klasse stundom ret alvorlige
  Spørgsmaal kom frem, derom vidner den Erindring, jeg har, at jeg der
  engang udviklede den aldeles selvstændig hos mig opstaaede
  Betænkelighed ved, at den guddommelige Aabenbarings Indhold var
  kommen til os gjennem den historiske Overleverings Tilfældighed og
  Usikkerhed, derimellem ogsaa de kritiske og philologiske Tvivl og
  Spørgsmaal ved Bibeltexten. Den med en Udtalelse af Lessing stemmende
  Grundtvigske Opdagelse, der sætter _Symbolum apostolicum_ som et
  gjennem de første Aarhundreder sikkert bevaret Skrin, var da ikke
  gjort.
  
   {[23] Af ældre Disciple fra Frederiksborg Skole, der senere have
   opnaaet en mere fremragende Stilling i Staten og Litteraturen, og
   som ikke stode meget fjernt fra mig i Tiden, vare P. G. Bang, T. A.
   Ussing og Chr. Gad allerede dimitterede flere Aar, før jeg kom ind
   i Skolen, og P. G. Brammer og C. H. Visby dimitteredes, medens jeg
   endnu var i næstnederste Klasse.}
  
  Trods mit gode Forhold til Skolen og mine Kammerater hvilede der over
  mit Forhold og Væsen gjennem hele min Skoletid et tungt Tryk.
  Fattigdom og Savn vedblev, uagtet den ovenfor nævnte Velgjørerinde
  snart paatog sig at udrede hele Betalingen for mit Logis og Ophold,
  at omgive mig paa alle Sider; den afskar mig Anskaffelsen af
  Læremidler og paatrykte efterhaanden mit Ydre et altfor tydeligt
  Præg. Om Deltagelse i Noget udenfor Skolen, der krævede Udgift, f.
  Ex. Dandseundervisning, kunde der ikke være Tale. Jeg erindrer, at
  jeg for at kunne yde mit Bidrag til en Fødselsdagsgave til vor kjære
  Rektor maatte sælge det eneste Klenodie, jeg havde medbragt fra
  Hjemmet, en lille Sølvmedaille, der var givet mig i Faddergave. Nøden
  blev mig desto bittrere, fordi jeg havde Bevidstheden om, at min
  Moder, der i det fjerne Hjem havde at sørge for fire yngre Søskende,
  alligevel for min Skyld paalagde sig forholdsvis store Opoffrelser og
  Savn, og fordi jeg bar Fattigdommen mellem Fremmede, der ikke altid
  forstod dens Virkninger eller ydede den Deltagelse eller dog
  Skaansel. I det Hus, i hvilket jeg boede, og hvis med mig
  jevnaldrende Sønner vare mig gode Kammerater, maatte Omsorgen for den
  talrige egne Børneflok, hvis Opdragelse faldt byrdefuld nok, aflede
  Interessen temmelig fra de der anbragte fremmede Skoledisciple og
  sjeldent og sparsomt lade disse tilflyde en Opmuntring og venlig
  Ytring, og til ingen anden Familiekreds havde jeg Adgang. Jeg trak
  mig sky og forknyt tilbage i mig selv, og kun sjeldent gjennembrød en
  vis stolt Trods min Forknyttelse, som da jeg en Aften, efterat en
  adskillige Aar ældre Datter af Huset ved det store Fællesbord i nogen
  Tid havde drillet mig ved en Fortælling, der fremstillede mig i et
  komisk Lys, pludselig rejste mig op med det Udbrud: "Gjentager De
  Fortællingen endnu engang, erklærer jeg det for Løgn, Jomfru", og
  derved imponerede hele Forsamlingen, den strenge og myndige Husfader
  iberegnet. Ogsaa paa Skolen kom det en enkelt Gang til et lignende
  Udbrud ligeoverfor en Lærer, som jeg ellers vel kunde lide, men som
  havde tilladt en af ham forkælet Meddiscipel ustraffet at krænke
  mig[24]. En Erstatning for Meget, jeg savnede, bød mig i de tre
  Somre, jeg var i Frederiksborg, den deilige Skovnatur, i Særdeleshed
  Indelukket og Præstevangen, i hvilken sidste vi Drenge anlagde vore
  Græsbænke, og baade Sommer og Vinter den stolte Slotsbygning, hvis
  Kirke var Byens Sognekirke, og hvis Klokker og Uhr hørtes vidt om i
  Skovene og vakte Minder og Drømme, ligesom Aftenvandringerne under
  Taarne og Hvælvinger, der rungende gjengav hver Sang og hvert Udraab.
  -- Jeg har allerede sagt, at jeg stod fuldkommen udenfor
  Selskabslivet og selskabelige Fornøielser i Frederiksborg (kun engang
  medtoges jeg til en Forestilling paa et Privattheater), og desto
  naturligere synes jeg at kunne og burde forbigaae "de tredive
  Tyranner", men kan det dog ikke ganske. Med dette Navn, som kom i
  Brug just i min Skoletid, betegnedes endnu længe derefter vidt og
  bredt imellem alle, der havde nogen Forbindelse med Frederiksborg,
  den Kreds af smukke eller dog tækkelige og tiltrækkende unge Piger af
  bedre Familier, der i hine Aar udmærkede Frederiksborg og oplivede
  dets Baller og dets Spadseregange, om endog Tallet 30 ikke ganske
  naaedes, ligesaalidt som man i det Afsnit af den græske Historie og
  den romerske Keiserhistorie, hvorfra Benævnelsen hentedes, kan
  udfylde Rammen helt med Navne. Efter min hele Stilling til
  Selskabslivet har jeg ikke vexlet noget Ord med nogen af disse
  Tyranner med Undtagelse af de to, med hvem jeg boede i Hus, og af
  hvilke den ene forekom mig at være en af de alleryndigste, og maaske
  en til, men jeg har dog, saavidt mit allerede dengang noget svage Syn
  tillod, glædet mig ved Beskuelsen og været inddraget i den
  eiendommelige, maaske ikke i alle Henseender sunde Athmosphære af
  Fortryllelse og Forelskelse, som de udbredte. Et særligt Indtryk
  erindrer jeg at have modtaget og søgt ved om Sommeraftener vandrende
  igjennem Staldbygningerne foran Slottet at høre to unge Piger, som
  jeg neppe nogensinde ellers mødte, synge indenfor det aabne Vindue i
  Husareskadronens Chefs Bolig. Da jeg i Sommeren 1819 forberedtes til
  Konfirmation paa den eiendommelige Maade, at jeg efter Professor
  Bendtsens Aftale med Sognepræsten paa Grund af mine Arbeider ved
  Indtrædelsen i øverste Klasse (man pleiede ellers at konfirmeres i
  tredie Klasse) fritoges for hvert andet Møde hos Præsten, deltog to
  Døtre af en Adelsmand, der beboede et Landsted ganske nær ved
  Frederiksborg og havde en Mellemting imellem et Hof- og et
  Forstembede, og som hørte til Tyrannerne, i Konfirmandundervisningen.
  De traadte som andre Døtre af Honoratiores altid i Følge med Præsten
  ind i Konfirmandværelset, hvor de jævnere Familiers Børn og jeg som
  den eneste Repræsentant for Latinskolen forud samledes. Jeg har
  altsaa aldrig vexlet noget Ord med dem, hvilket jeg desuden efter
  Forskjellen i vor Stilling ikke vilde have vovet, men jeg glædede mig
  aldeles uskyldigen hver Gang ved Beskuelsen af deres ædle Skikkelser
  og deres Skønhed, og jeg har bevaret disse rene Billeder ved Siden af
  det, jeg daglig saae i Hjemmet, indtil denne Dag med trofast Glæde,
  og, da jeg i 1850 ved et Taffel paa Frederiksborg Slot havde deres
  Moder til Borddame, kunde jeg ikke lade være at sige hende, hvilken
  stille Hengivenhed jeg havde ydet Døtrene, med hvem jeg aldrig har
  talt.[25]
  
   {[24] Fællesskab i forladt Stilling og i Savn indgav mig en særlig
   Interesse for tre ugifte tyske Kvinder, den yngste ikke meget over
   min Alder, der ved en forunderlig hemmelighedsfuld Skæbne fra de
   fyrstelig Salm-Salmske Besiddelser i den preussiske Provinds
   Münster vare forslaaede til den sjællandske Kjøbstad og levede som
   Pensionærer i meget tarvelige Kaar i samme Hus som jeg, med
   Længsler og Blikke vendte mod det fjerne Hjem, kun ufuldkomment det
   danske Sprog mægtige. De forsvandt dog først efter min Bortreise
   fra Frederiksborg, ligesaa hemmelighedsfuldt; vi vidste kun, at
   deres Anliggender besørgedes igjennem det kjøbenhavnske Handelshus
   Duntzfelt.}
  
   {[25] Som Minister for Kirkevæsenet modtog jeg i 1849 eller 1850 et
   Brev fra en Præstekone i Jylland, hvori hun, mindende mig om, at
   jeg vel oftere havde set hende i Frederiksborg under Navnet K. M.,
   bad mig om at hjælpe hendes Mand til en i flere Henseender ønskelig
   Forflyttelse. Heller ikke med hende havde jeg nogensinde vexlet et
   Ord, men jeg tilstaaer, at jeg blev glad ved at se, at hendes Mand
   efter alle vedtagne Regler var den nærmeste til at indstilles til
   et godt Embede i Sjælland, og ilede med at underrette hende om
   Indstillingen; ogsaa hun havde indtaget en Plads imellem
   Tyrannerne.}
  
  Den 24de September 1820 tog jeg paa den sædvanlige Maade, men med dyb
  Bevægelse Afsked med min Rektor og med Skolen. Det var Skik, at
  Dimittenderne paa en bestemt Aften en efter en gik ind til Rektor i
  den Skoleklasse, hvor han sad ved sit ensomme Lys, og der modtog sit
  Skoletestimonium under en fortrolig og kjærlig Tiltale og Formaning.
  Denne bar for mit Vedkommende det stærkeste Præg af hans Godhed og
  besvaredes, omend ikke i Ord, med den inderligste Tak. Et
  besynderligt Indtryk gjorde det, at den stille Mand, der i Skolen
  uden Undtagelse tiltalte sine Disciple i øverste Klasse i 3die Person
  med Ordet "man" (f. Ex. "man er en Æsel, Nielsen"), efter
  Overrækkelsen af Testimoniet ligesaa uforanderlig anvendte Pronomenet
  "De"; det var Emancipationstegnet. Og dog har jeg i min Skoletid
  aldrig betraadt den Mands Familiebolig nede under Skolen, som var mig
  saa god, og som jeg elskede saa høit; saa streng var Afsondringen
  imellem hans vistnok saare tarvelige Husliv og Skolen. -- Særegne
  Forhold bevirkede, at jeg i mine akademiske Aar yderst faa Gange og
  yderst kort gjensaae Frederiksborg og Bendt Bendtsen; jeg har ofte
  bebreidet mig, at jeg ikke noksom ydede ham Gjengjæld for den
  kjærlige Stolthed, hvormed han fulgte sin Lærlings Fremskridt paa den
  akademiske Bane som Lærer i hans Yndlingsfag: Latin; jeg er vis paa,
  at han satte Pris paa, at hans tredie Søn -- den for nogle Aar siden,
  efterat han havde taget Afsked som Rektor for Ribe Kathedralskole,
  afdøde Carl Bendtsen, en kjær Kammerat og Ven af mig, -- som
  philologisk Student var min Respondens, som det da hed, da jeg i 1828
  disputerede for Doktorgraden. -- Den 25de September 1820 kjørte jeg
  med en Meddimittend, som jeg holdt af, paa en til hans Raadighed
  stillet Vogn til Kjøbenhavn, for den 1ste Oktober at indstille mig
  til Examen artium, saaledes som den dengang afholdtes ved
  Universitetet.
  
  
  
  
  III.
  
  STUDENTERAARENE, EMBEDSEXAMEN OG MAGISTERGRAD.
  
  1820-1826.
  
  
  Ved Ankomsten til Kjøbenhavn fandt jeg mine ydre Forhold foreløbig
  ordnede, idet jeg paa den førnævnte Velgjørerindes Bekostning og ved
  fra hende udgaaet Omsorg var tinget i Pension hos en borgerlig
  Familie i smaae Vilkaar og Midler anviste til mine Fornødenheder,
  saaat jeg befriet fra Bekymring og Tryk i denne Henseende kunde
  gjennemgaae Examen artium. Dens Udfald -- jeg opnaaede Udmærkelse --
  tilfredsstillede ikke blot særdeles min Velgjørerinde, til hvem jeg
  fra nu af fik en nærmere stadig Adgang, men især min kjære Rektor, af
  hvis Dimittender i en længere Aarrække ingen havde havt samme Held,
  og som, med Ret eller med Uret, ansaae sig for mindre vel anskreven
  hos en af de indflydelsesrige Examinatorer, og Glæden var desto
  større, da tilfældigvis i 1820 ingen anden Kandidat blev
  udmærket[26]. Efter Examen fik jeg den ene af de to Pladser i
  Kommunitets- og Regentsstipendiet, der ere forbeholdte Dimittender
  fra Frederiksborg, uden at det faldt Regentsprovsten ind at se en
  Misbrug deri, at jeg boede frit udenfor Regentsen (-- jeg troer dog,
  at jeg selv overlod de saakaldte Regentspenge til den Gratist, som
  Provsten indlagde paa det mig anviste Værelse --), hvad der var
  fremkaldt ved, at min Velgjørerinde havde den Forestilling, at
  Regentsen var et betænkeligt Sted for et saa ungt Menneske. Men
  hertil kom ganske uventet en anden betydelig Understøttelse,
  idet daværende Etatsraad L. Engelstoft sendte Bud efter mig og
  opfordrede mig til med en Ansøgning at henvende mig til Grev A. V.
  Moltke-Bregentved om det Moltkeske Stipendium for Embedsmænds
  studerende Sønner og denne Ansøgning bevilgedes endog med en
  overraskende Anticipation. Paa hvilken Maade Engelstoft i det mig af
  ham til Greven medgivne Brev havde skildret min Stilling, veed jeg
  ikke. Han havde slet ikke hos mig erkyndiget sig nøiere derom, og jeg
  modtog de Understøttelser, der dengang uden nogetsomhelst Initiativ
  eller ivrig Bestræbelse fra min Side faldt i min Lod, uden nogen
  Overveielse af, om jeg ikke ubillig begunstigedes paa Andres
  Bekostning[27]. De Savn, der i min Skoletid saa haardt havde trykket
  mig, vare saaledes i ethvert Tilfælde for flere Aar blevne afløste af
  en relativt større Velhavenhed, end jeg til nogen anden Tid af mit
  Liv har befundet mig i, og, skjøndt jeg baade ved Bogkjøb og ved at
  hjælpe mine Brødre under deres Forberedelse til Styrmandsexamen og
  ved andre Udgifter, der vare mindre berettigede, af og til bragte
  mine Finantser i nogen Uorden, bør jeg dog med Tak anerkjende, at jeg
  i fire Aar kunde hengive mig til mine Studier uden nogensomhelst
  Bestræbelse for Erhverv eller Bekymring for mine Fornødenheder.
  
   {[26] Da jeg kort efter Examen skulde nyde min Triumph i
   Frederiksborg, afkjøledes mit Mod noget paa en eventyrlig og
   besværlig tretten Timers Nattereise dertil, paa hvilken jeg mistede
   samtlige mine akademiske Dokumenter, derimellem ogsaa den saakaldte
   akademiske Stilebog, hvori det ovenfor nævnte latinske Poem
   indeholdtes.}
  
   {[27] Jeg kan ikke uomtalt forbigaae det Ædelmod, der betegnede mit
   første Sammentræf med den Mand, med hvem det blev min Skæbne siden
   at mødes i Danmarks Statsraad. Da jeg i Oktober eller Begyndelsen
   af November kom ind til Greven, bad han mig komme igjen ved
   Terminstiden i December. Da jeg til den Tid indfandt mig, lagde han
   efter nogle venlige Ord og med den ham under slige Forhold egne
   Forlegenhed en Hundrededalerseddel i min Haand og sagde, at jeg
   skulde komme igjen næste Juni Termin. Da gjentog han det Samme med
   Opfordring til mig om atter at komme i December, og jeg troede
   naturligvis, at det var en af de bestemte Stipendielodder, der paa
   denne Maade udbetaltes mig; men i December 1821 sagde Greven mig,
   at det var ham en Glæde nu at kunne tilstaae mig Stipendiet; de to
   forrige Terminer havde jeg altsaa modtaget en privat Gave. Man maa
   herved ikke glemme, at en saadan Gave under de daværende
   Godseierforhold var langt betydeligere, end den nu vilde være.}
  
  Mine Studenteraar faldt i en Tid, i hvilken Erindringen om nær
  forudgaaede tunge Tilskikkelser hvilede over Landet og i
  Hovedstaden stærkt paatrængte sig igjennem Ruiner, derimellem
  Universitetsbygningens, eller gjennem ufuldendte Nybygninger, og med
  denne Erindring forbandt sig den endnu tilstedeværende, paa alle
  Sider sig aabenbarende økonomiske Nød og Fattigdom. Heller ikke
  Landets høieste Undervisningsanstalt: Universitetet befandt sig i
  nogen blomstrende eller tilfredsstillende Tilstand. Naar et isoleret
  og fra livlig Udvexling af Kræfter og ansporende Væddekamp afskaaret
  Universitet altid kan have Vanskelighed ved i alle Retninger at holde
  sig paa det tilbørlige Standpunkt, maatte denne Vanskelighed særlig
  gjøre sig gjældende, naar som dengang de materielle Betingelser
  i en længere Aarrække svigtede ikke blot ved det ydre Apparat
  af Bygninger, Samlinger og deslige, men ogsaa ligeoverfor
  Lærerpersonalet, idet ikke faa Medlemmer af dette levede i meget
  trange Vilkaar, medens baade Landets økonomiske Forhold og nedarvet
  Vedtægt hindrede Udsondringen af de ikke længer brugbare Kræfter og
  disses Erstatning med nye. Dertil kom, at de i Slutningen af forrige
  og Begyndelsen af dette Aarhundrede tildels under Hertugen af
  Augustenborgs ikke altid sikre og selvstændige Ledelse antydede og
  paabegyndte Reformer og Indretninger under den efter 1807 følgende
  Ulykkesperiode, da ogsaa Hertugen selv fjernedes, gik istaa, hvorpaa
  i den Retning, i hvilken mine Studier førte mig, det i den spædeste
  Alder henvisnede pædagogiske Seminarium frembød et Exempel. Gammelt
  og Nyt blandede sig stundom paa en besynderlig Maade, der for mig
  afprægede sig i et lille Træk. Hver Student skulde efter
  Immatrikulationen vælge sig et Medlem af Konsistorium til saakaldet
  Privatpræceptor. Denne skulde efter de ældre Bestemmelser have et
  særligt Tilsyn med de til ham paa denne Maade knyttede Studenter og
  støtte dem; men af en saadan nærmere Forbindelse var end ikke det
  allerringeste Spor blevet tilbage; to Dage efter Immatrikulationen
  havde Studenten ofte glemt, hvem der var hans Privatpræceptor, og
  Præceptoren, hvilke Studenter der havde valgt ham. Men, naar
  Studenten efter fuldendt akademisk Kursus og ved Ansættelse i et
  Embede løste det saakaldte Testimonium publicum, tilfaldt af
  Betalingen derfor 2 Rigsdaler Privatpræceptoren. Jeg valgte til
  Privatpræceptor Historikeren Abraham Kall, tidligere ogsaa Professor
  i Græsk, dels af Respekt for Mandens Ry for udbredt Lærdom, dels
  fordi andre mig maaske mere tiltalende Navne vare optagne, da Touren
  kom til mig at vælge; thi Studenterne skulde ligelig fordeles imellem
  samtlige Konsistoriales. Mandens videnskabelige og akademiske
  Virksomhed var imidlertid ophørt længe iforveien, og jeg har aldrig
  set ham, da han ikke længer gik ud. Medens i flere Retninger
  hæderlige Navne indgød Agtelse og enkelte kastede en særlig Glands
  over Universitetet (-- Ørsted havde i 1819 gjort sin Opdagelse af
  Elektromagnetismen --), fremtraadte paa andre Punkter Svaghederne
  stærkt, vistnok fornemmelig, men dog ikke udelukkende, i det
  philosophiske Fakultet (der dengang tillige omfattede det
  mathematisk-naturvidenskabelige); selv raa Mangel paa al sømmelig
  Holdning og Anstand savnede ikke en enkelt, oprindelig ikke ubegavet
  Repræsentant. -- I det almindelige, navnlig æsthetiske Litteraturliv
  stod endnu Rahbek med nogle mindre betydelige Veteraner som
  Repræsentant for eller Minde om Tiden før Øhlenschlæger, og, uagtet
  det sagdes at høre til de Formaninger, som min Privatpræceptor A.
  Kall, medens han endnu saae Studenter, i sin gammeldags Strenghed
  pleiede at give disse: ikke at drikke Dus med Rahbek, fandt jeg mig
  selv hædret ved i mit 17de Aar at indtræde i Dusbroderskab med den
  elskværdige gamle Mand; Bakkehuset selv var derimod allerede dengang
  lukket for nye Gæster, endsige saa unge. Efter den heftige Kamp
  imellem Øhlenschlæger og Baggesen og den Sidstes Bortdragen var der
  indtraadt en Art mat Stilstand, og, skjøndt Værket: Nordens Guder var
  udkommet i det nærmest forudgaaende Aar, mærkedes dog Pieteten imod
  Digteren ikke saaledes, som man skulde have ventet, da der i 1820
  skete et raat Angreb paa ham i Anledning af et af ham affattet
  Universitetsprogram[28]. Det var Skade, at man ikke havde fundet
  noget andet Middel til at sikre Digterens Existens end et
  Professorembede, hvortil han hverken ved Aandsretning eller
  Uddannelse egnede sig. Grundtvigs første Kampperiode var afsluttet,
  og den anden skulde først aabnes med Angrebet paa Clausens
  Rationalisme. Ingemanns sentimental-romantiske Digtervirksomhed var
  ikke trængt videre igjennem, I. L. Heiberg havde som Lektor i Kiel
  foreløbig standset sin digteriske Produktion, Poul Møller var paa sin
  Kinareise, og Henrik Hertz, Christian Winther og Christian Wilster
  fandt saaledes en temmelig fri Plads ved deres da begyndende
  Optræden, der knyttede sig nær til Studenterverdenen. -- I
  Studenterlivet var der kommet en mærkelig og følgerig Bevægelse ved
  Dannelsen af Studenterforeningen, Formen for et før ukjendt friere og
  alsidigere Samliv, i Sommeren 1820. I denne indtraadte jeg i Løbet af
  den første Vinter og deltog med Iver i Livet indenfor samme i hele
  min Studentertid; jeg bragtes derved strax i nærmere Bekjendtskabs-
  og Venskabsforhold til en hel Række ansete og dygtige Studenter
  udenfor mit eget Specialfag, der vare adskillige Aar ældre end jeg,
  derimellem f. Ex. Juristen og Historikeren J. V. Jacobsen (død som
  Etatsraad og Kommitteret i Rentekammeret), den philologisk dannede
  Æsthetiker C. A. Thortsen, der for faa Aar siden er død som
  afskediget fra Rektoratet ved Randers Skole, og Digteren Henrik
  Hertz, ikke at glemme den i flere Retninger begavede og elskværdige,
  men ved en tidlig begyndt Tunghørighed i sine Livsforhold endel
  tilbagetrængte Frederik Fabricius, der i Alder stod mig langt
  fjernere, -- Forbindelser, der virkede vækkende paa mig i flere
  Retninger. Jeg deltog fra Begyndelsen lige ivrigt i Foreningens
  litterære Forhandlinger (-- jeg erindrer, at jeg i mit andet
  eller tredie Studenteraar i Foreningen oplæste en Afhandling
  af mig om Hertug Henrik Løve og opponerede stærkt imod en af
  Historikeren, siden Kunstlæreren L. N. Høyen da opstillet Thesis
  om Kardinal Fleurys udmærkede politiske Dygtighed --), i dens smaae
  parlamentariske Kamplege og i dens selskabelige Fornøielser,
  iblandt Andet, medens Foreningen i et Par Aar havde nogle smaae
  Sommerværelser med Have paa Vesterbro, navnlig som Keglespiller.
  Ogsaa med Mange af dem, der kom til Universitetet samme Aar som jeg
  uden at vælge samme Fag, stod jeg i et livligt, ikke med det første
  Aar afsluttet Samkvem. Tidlig knyttedes jeg saaledes til Juristen F.
  U. Timm, først noget senere derimod til den baade videnskabelig og
  kunstnerisk (i Musik) saare begavede Ernst Bojesen, begge mine
  trofaste Venner indtil deres Død; fra den sidste var jeg i det første
  Par Studenteraar bleven holdt borte dels ved en vis Skinsyge imellem
  de navnlig ved Bekjendtskab med den nyere Litteratur mere udviklede
  Studenter fra Kjøbenhavn paa den ene Side og paa den anden
  Provindsskolernes Dimittender, hvis stiltiende Repræsentant jeg var
  bleven ved den akademiske Anseelse, som den første Examens Udfald
  havde skaffet mig, dels dog ogsaa ved en noget forskjellig
  Individualitet. -- Min Aandsretning og de tidligere modtagne
  Indtryk lode mig ved Tanken paa et Embedsstudium kun Valget
  imellem Retsvidenskaben og Philologien, der, efterat den
  ved Universitetsfundatsen af 1788 indrettede philologiske
  Skoleembedsexamen i en lang Række af Aar var gaaet i Forglemmelse,
  atter havde faaet en Plads imellem Embedsexamensfagene ved
  Anordningen af 24de Oktober 1818, rigtignok i en noget broget
  Skikkelse. Ved Siden af klassisk Philologi, Hebraisk og Historie
  examineredes der saaledes dengang, for at omfatte alle eller dog de
  fleste og vigtigste Skolefag, ogsaa i Philosophi, Theologi og
  Mathematik, naturligvis dog saare elementært og overfladisk, saaat
  Philologien med Historie ikke blot gav Examen det almindelig vedtagne
  Navn: "store Philologicum", men ogsaa dens væsentlige Indhold. Den i
  Frederiksborg vakte og til Anelse om Videnskab og Lærdom hos mig
  udviklede Interesse overveiede, dengang jeg blev Student, afgjort den
  fra Bornholm medbragte og derfra kun paa det Elementære og Praktiske
  henvisende Retning; jeg valgte derfor Philologien, et Studium, hvorom
  allerede, ogsaa ved en vis Nyhedens Tiltrækning, en omend ikke
  talrig, saa dog virkelig ivrig og alvorlig stræbende Kreds havde
  begyndt at danne sig. Et Par af denne Kreds: de tidligere theologiske
  Kandidater Flemmer, død som Rektor i Frederiksborg, og J. Hage, siden
  Overlærer i Roskilde, død som Journalist, samt B. Borgen, død som
  afskediget fra Rektoratet ved Metropolitanskolen, stode mig dog i
  Alder temmelig fjernt og deltog ikke i min Tid i de philologiske
  Forelæsninger og Øvelser, hvorimod Henrichsen (Student fra 1818),
  Olsen (fra 1819) og Elberling (fra 1819), der døde som Rektorer eller
  afskedigede fra Rektoraterne i Odense, Viborg og Roskilde, samt
  Rasmussen, der blev Student med mig, men var nogle Aar ældre (død
  ung), og jeg selv dannede en igjennem vor hele Studietid bestaaende
  inderlig Forening, en fast Stok (af os selv i Spøg paa Latin benævnt
  _baculus fixus_), der imidlertid først fuldstændig knyttedes 1821,
  efterat jeg og Rasmussen havde tilendebragt "anden Examen". -- Paa
  denne philologisk-philosophiske Examen -- som den officielt kaldtes
  -- rettede jeg senere, nemlig i 1832, efter i nogle Aar som Docent at
  have medvirket ved den, i en Afhandling i Maanedsskrift for
  Litteratur, hvorom siden vil blive at tale, et stærkt Angreb og
  udtalte tilsidst i 1849 som Minister den endelige Dødsdom over dens
  hele Indretning, efterat allerede Universitetsdirektionen i 1845
  havde udvirket en kongelig Resolution, der forudsagde dens Ophævelse.
  Jeg har, saalænge denne Examen og Forberedelsen dertil bestod, som
  Professor for min Del redelig søgt at udrette det Bedste, der efter
  Omstændighederne lod sig udrette ved den, og jeg har under mine
  Forelæsninger til samme kunnet glæde mig ved de Studerendes Velvillie
  og Imødekommen, men jeg har hverken i de mellemliggende Aar eller ved
  nu at opfriske det hele Billede og ved at gjennemgaae min som Student
  og Professor gjorte Erfaring fundet Anledning til at forandre min Dom
  om den. Vistnok havde Examens anden Del, der omfattede dels Logik og
  Psychologi under Et som theoretisk Philosophi og Moral som praktisk
  Philosophi, dels Astronomi og Physik, forsaavidt en større
  Berettigelse end de løsrevne og tilfældige Stumper og Stykker, der
  ved første Del føiedes til Skolekurset, idet den, dog med Undtagelse
  af Moralen, virkelig bød de unge Studenter noget Nyt; men
  Forelæsninger i et halvt Aar for et meget talrigt, til at høre
  Forelæsningerne vel nominelt forpligtet, men i Virkeligheden meget
  løst sammenhængende Auditorium var en saare uheldig Form for
  Meddelelsen og Befæstelsen af positiv Elementærkundskab, især naar
  den derved forudsatte mathematiske Kundskab var meget forskjellig og
  ikke samtidig øvedes, hvortil kom, at man i et Hovedfag: Physiken
  ikke naaede til den for Aandens Vækkelse vigtigste Del, den chemiske
  Physik; Ingen hørte i Forelæsningerne til anden Examen af Ørsted et
  Ord om Elektricitet eller Magnetisme. En kjær Ven, imellem hvem og
  mig Uenigheden om anden Examen og Forhandlinger derom langt senere
  endog fremkaldte nogen Kulde, nemlig Mathematikeren Christian
  Jürgensen, fremhævede gjerne den Indflydelse, som Berøringen med
  betydelige Videnskabsmænd og deres levende Fremstilling maatte have
  paa de Unge; men selv for den baade dygtige og aandrige Docent var
  det vanskeligt at lægge fuld Kraft og Liv i dette hvert Aar under de
  givne Vilkaar gjentagne Kursus. Det er hermed ingenlunde sagt, at jeg
  er tilfreds med den Maade, hvorpaa der senere af Philosophien alene
  skabtes en Art anden Examen, og hvorpaa det derhenhørende Kursus en
  Tidlang behandledes. -- Hvad mig selv angaaer, modtog jeg ved den
  nævnte Examens første Del i flere Fag meget ugunstige Indtryk: i
  Latin saaledes ved Indholdets Fattigdom og Overfladiskhed, i Historie
  (om det østgothiske Rige) ved Foredragets Tørhed og Mathed, i
  Mathematik ved den uden Tvivl dygtige og skarpsindige Professors
  (Degens) totale Mangel paa Plan og paa Forelæsningernes Anlæg efter
  nogetsomhelst bestemt Maal[29]. Fra at yde Forelæsningerne til den
  anden Del af anden Examen den tilbørlige Opmærksomhed, med Undtagelse
  af Sibberns, som allerede vare begyndte og havde fængslet mig i det
  første Semester, tilstaaer jeg, at jeg aflededes ved en ensidig
  Hengivelse til en philologisk Interesse. Imellem de i Januar 1821
  (ved Frederik VI's Fødselsdag) udsatte akademiske Prisopgaver havde
  nemlig den philologiske, der omhandlede Ciceros i de verrinske Taler
  og andetsteds adspredte Notitser og Domme om Værker af den bildende
  Kunst og hans deri for Dagen lagte Indsigt og Smag, vakt min
  Opmærksomhed, og over denne Opgave kastede jeg mig derfor, skjøndt
  ganske uforberedt, hvad Anskuelse af Kunstværker og Bekjendtskab med
  Kunsthistorie angik, og frembragte, idet jeg helligede min meste Tid
  til en vistnok overfladisk, men dog foreløbig for mig ikke unyttig
  Læsning af Cicero, da ogsaa en latinsk Afhandling, der uden Tvivl bar
  det stærkeste Præg af Umodenhed, men som dog belønnedes med et
  Accessit, medens Præmien tilkjendtes den ældre og vistnok med Hensyn
  til noget Kunstkjendskab langt bedre forberedte Olsen. Men herved og
  ved samtidig Læsning af Græsk skete et saa stort Indgreb i
  Forberedelsen til anden Examen, at jeg kun opnaaede en af de sidste
  Pladser imellem de temmelig talrige Udmærkede, og endda er det mig
  næsten uforklarligt, hvorledes jeg i Historie og maaske endnu i et
  Fag til opnaaede Laud.
  
   {[28] T. Algreen Ussing: "Bevis, at Adam Øhlenschlæger er gaaet fra
   Sands og Samling" (i Kjøbenhavns Skilderi).}
  
   {[29] Der herskede dengang den stygge Skik, at de Kandidater, der
   skulde examineres, Dagen forud indfandt sig hos vedkommende
   Professorer for personlig at betale Honoraret for denne private
   Forelæsning, hvilket da, ofte med et større eller mindre Tillæg
   lagdes paa et Bord, eller for at forevise eller tilbyde at forevise
   et testimonium paupertatis. Ved denne Leilighed spurgte saa den
   yderst godmodige Degen hver Kandidat om, i hvilket Afsnit af
   Skolekurset eller det i Forelæsningerne Foredragne han ønskede at
   examineres; man opgav da Geometri, Arithmetik med eller uden Læren
   om Ligninger o. s. v., og dertil holdt han sig saa ved Examen. --
   Betalingsmaaden selv blev senere efter min og nogle Kollegers
   Andragende forandret til Indtegning hos og Betaling til en af
   Docenterne antagen Kvæstor, medens Bestemmelsen om Fritagelse
   derfor overdrages til en Komité.}
  
  Efter Tilendebringelsen af det første akademiske Aar, i hvilket jeg
  ogsaa havde opfrisket mine Barndomsminder ved et Besøg hos min Moder
  og derhos i Sommerferien ved et Ophold hos Etatsraadinde Kofod paa
  hendes Gods Aastrup imellem Roskilde og Holbæk havde gjort et senere
  aldrig fornyet Bekjendtskab med et rigt Herregaardsliv, kastede jeg
  mig med fuldt Alvor over den klassiske Philologi. Deri vare dengang
  fire Professorer ansatte, af hvilke dog den ene: Brøndsted i hele min
  Studietid og i flere Aar derefter var fraværende i Udlandet. B.
  Thorlacius, Professoren i Latin, havde vel efter sin Fader, den
  nordiske Oldforsker Skule Thorlacius, arvet et anset Navn og selv i
  sin Ungdom faaet et vist Ry for Lærdom; i Virkeligheden havde han
  imidlertid kun en temmelig udbredt, men overfladisk og aandløs
  Læsning i klassisk, især latinsk og islandsk, Litteratur uden
  nogensomhelst sikker og ved skarpere Tænkning ordnet enten sproglig
  eller historisk Indsigt; af den nyere philologiske Bevægelse i
  Tydskland ved Wolff og Hermann var han bleven ganske uberørt, og selv
  Heynes Indflydelse havde kun i ringe Grad paavirket ham. Hans
  skriftlige Behandling af det latinske Sprog havde aldrig været streng
  korrekt og var efterhaanden bleven i høi Grad skjødesløs; dertil kom,
  at der meget tidlig (-- han var i 1820 kun 45 Aar gammel --) var
  indtraadt en Slappelse ogsaa i Hukommelsen, der fremtraadte stærkt i
  de to eneste Forelæsninger, som jeg og mine fire nævnte Studiefæller
  hørte hos ham efter anden Examen, hvoraf den ene over Ciceros nys
  delvis gjenfundne Skrift _de republica_; af de øvrige af ham i hine
  Aar udenfor Kurset til anden Examen anmeldte Forelæsninger og Øvelser
  er neppe nogen kommen istand. Hos N. Schow, Professor i Græsk og
  Archæologi, var der tidlig, som der sagdes: af Sorg over Tabet af
  hans Haandskrifter og litteraire Samlinger fra et langt Ungdomsophold
  i Udlandet, opstaaet en forunderlig aandelig Forstyrrelse og
  Forvirring i den hele Kundskabskreds, der ved Siden af et
  besynderligt Væsen i mange Aar gjorde den ulykkelige Mand til en
  Gjenstand for de unge Studenters Latter og Spot. Den Erfaring, jeg
  selv ved at examineres af ham ved Examen artium i Pauli Brev til
  Galaterne gjorde, afkræftede ikke de næsten utrolige Historier, der
  fortaltes om hans Feiltagelser. Jeg foreslog mine philologiske
  Venner, at vi, da den gamle Mand dog skulde examinere os, burde vise
  ham den Opmærksomhed at høre Noget hos ham, og vi bad ham da at give
  os en Oversigt over græsk Palæographi og paa Bibliothekerne øve os i
  at læse græske Haandskrifter, hvormed han i sin Ungdom havde givet
  sig meget af, men Udfaldet var et saadant, at det kun efterlod en
  Blanding af Forundring, Spot og dyb Medynk. Der blev derefter kun
  tilbage min senere mangeaarige trofaste og velvillige Kollega F. C.
  Petersen, der vel ikke var nogen skarpsindig eller selvstændig
  Philolog, især ikke i exakt grammatisk Retning, men en flittig, den
  tydske philologiske Litteratur omhyggelig benyttende Mand med stor
  Imødekommen mod os Yngre, der, foruden at høre hans mythologiske og
  archæologiske Forelæsninger, hvert Semester samledes hos ham til
  Fortolkningsøvelser over græske Forfattere og dér tumlede os med stor
  Frihed og Iver. Jeg gjorde det til min Opgave ved disse Øvelser,
  istedetfor Excerperen af Scholier og nyere Commentarer over Pindar og
  Tragikerne med tilføiede lidet begrundede Meninger, at trænge paa
  Uddannelsen af en selvstændig Sprogindsigt og Sprogtakt, bygget paa
  mere omfattende Læsning og egen grammatisk Iagttagelse og ved Siden
  deraf paa historisk Opfatning, hvorfor ogsaa prosaiske Forfattere
  inddroges i Kredsen; jeg erindrer endnu, hvor ubarmhjertig jeg tvang
  mine Venner til at følge mig igjennem den græske Syntax og ikke
  sparede vor taalmodige Præses for Forlegenheder med den ulykkelige
  Partikel ἄν. Til Øvelserne hos Petersen føiedes Disputerøvelser
  paa Latin i Sammenkomster paa Walkendorfs Kollegium, af hvilke
  Sammenkomster ogsaa fremgik et ikke meget veloverveiet litterært
  Foretagende, men som dog har sin Betydning som Minde om den
  ungdommelige Iver og den fælles Aand, der besjælede os, nemlig det
  #per quinque juvenes Haunienses# paabegyndte Aftryk med enkelte
  Tilføielser af Italieneren C. Garatonis Anmærkninger til Ciceros
  Taler, et dengang Norden for Alperne lidet bekjendt og vanskelig
  tilgængeligt Arbeide. Det blev mig imidlertid klart, at Garatonis
  Anmærkninger vare for tilfældige og usammenhængende i deres Form til
  saaledes særskilt at udgives, og, da Touren kom til mig at besørge
  et Afsnit, var det mig meget kjært, at Forlæggeren ikke viste Lyst
  til Fortsættelse. Af græske og latinske Forfattere gjennemarbeidede
  jeg et forholdsvis meget betydeligt Pensum, naturligvis ikke Alt lige
  grundig, ligesom jeg ogsaa opgav dem til Examen med Haabet om, at
  Totalindsigten skulde opveie Manglerne i Memorering af det Enkelte.
  Ved Siden af denne Forfatterlæsning fik jeg Tid til et temmelig
  omfattende historisk Studium og gjennemgik navnlig for Middelalderens
  Vedkommende meget omhyggelig Raumers da nye og meget anerkjendte
  Arbeide over Hohenstauferperioden, hvoraf dog de to sidste,
  Forfatningen skildrende Bind endnu ikke vare udkomne, idet jeg
  selv læste betydelige Stykker af et Par didhørende middelalderlige
  Skrifter (Otto Frisingensis, Helmold og Arnold af Lübeck). Hertil kom
  et ikke ganske ringe Arbeide med Hebraisk (3 Mosebøger, Josva, Ruth,
  Salomons Ordsprog og Jesaias). Endda beholdt jeg, understøttet af en
  let Opfattelse og sikker Hukommelse og ved at være fri for ethvert
  Biarbeide, Tid til en ikke ganske ringe Læsning af dansk og tydsk
  Skjønlitteratur tilligemed Oversættelser af Walter Scotts Romaner.
  Det er maaske her Pladsen at indskyde den ogsaa for hele den følgende
  Tid gjældende Bemærkning, at min æsthetiske Nydelse og Dannelse,
  hvis Extensitet jeg altid har underordnet Intensiteten, i original
  Skikkelse foruden den gamle Litteratur kun har omfattet Dansk, Tydsk
  og noget Svensk; engelsk og italiensk Poesi har jeg kun kunnet nyde
  i Oversættelser og derfor ogsaa i indskrænket Maal; den franske har
  ikke tiltrukket mig.
  
  Under saadant Arbeide hengik Aarene 1821-1824, omend ikke aldeles
  uforstyrrede. I Efteraaret 1823 indtraadte nemlig en Begivenhed, som
  maatte faae en væsentlig Indflydelse paa min Livsplan og Livsgang.
  Jeg forlovede mig nemlig da, i en Alder af 19 Aar, med Datteren af
  den Familie, hos hvilken jeg boede, og som levede i trange og usikre
  Kaar. Da hun derhos var nogle Aar ældre end jeg, var jeg mig fuldt
  bevidst, at jeg derved paatog mig den Forpligtelse at styre
  regelmæssig og ad lige Vei hen mod en ikke for fjern Embedsansættelse
  med Opgivelse af Planer og Udsigter, der ellers kunde synes
  berettigede og naturlige. Det var ikke let, men Beslutningen toges og
  fastholdtes, og det Offer, som jeg derved bragte, blev gjengjældt og
  opveiet ved en til Livets Ende trofast, inderlig Kjærlighed og
  Overbærelse med Feil fra min Side. Hvis end ikke mine Stipendier
  havde stundet til Ende med Sommeren 1824 og fortsat Modtagelse af den
  rigelig ydede private Understøttelse havde kunnet synes en Misbrug,
  maatte derfor selve det saaledes stiftede Forhold, især da det noget
  maatte overraske min Velgjørerinde, paaminde om og opfordre til
  Afslutning af Examensstudiet. Jeg indmeldte mig saaledes i December
  1824 til den indtil da kun med én Kandidat (Flemmer) i sin nye Form
  afholdte Examen. Den mundtlige Prøve fandt Sted den 7de Februar 1825,
  og der tilkjendtes mig Karakteren #Laudabilis unanimi consensu#, den
  ved nævnte Examen vedtagne Form for Udmærkelse[30]. Ved Prøven havde
  jeg den tilfældige Ære, at E. G. Gejer og endnu en anset Svensk --
  vistnok Atterbom -- paa en Gjennemreise vare tilstede en kort Tid.
  Den næstfølgende 26de Mai underkastede jeg mig i Metropolitanskolen
  den foreskrevne praktiske Prøve med Karakteren Laudabilis.
  
   {[30] Forordningen af 24de Oktober 1818 savnede enhver Bestemmelse
   om, hvorledes Examenskarakteren skulde fremkomme, og hvorledes
   Udfaldet i de enkelte Fag med de yderst forskjellige Fordringer
   skulde sammenlignes og afveies, og hvilken Indflydelse de
   forskjellige Examinatorer skulde udøve. Ved en Art mindelig
   Overenskomst dannedes en vis Praxis, ifølge hvilken Examinatorerne
   i Latin og Græsk fik Hovedindflydelsen, de i Historie og Hebraisk
   den næste og de øvrige, som tilbørligt var, en meget ringe, thi der
   krævedes i Philosophi og Mathematik ikke Andet, end hvad der
   forlangtes til 1ste og 2den Examen, i Mathematik endog med stor
   Lemfældighed, og i Theologi en meget begrændset Oversigt over
   Dogmatiken. Til en fast Regel kom det aldrig før den nye Anordning
   af 1849. Den godmodige Theolog, siden Biskop, P. E. Müller gjorde
   mig ved Slutningen af sin Examination den ironiske Kompliment:
   #Video te, qui in ceteris disciplinis habitas, ne in theologia
   quidem hospitem esse.#}
  
  I den sidste Tid før Examen havde jeg været stærkt anstrengt og
  trængte til nogen Hvile. Denne indtraadte dog ikke i en saadan Form,
  at jeg, for en Tid løsreven fra den Kreds af Sysler og Gjenstande, i
  hvilken jeg hidtil havde været fastholdt, frit kunde hengive mig til
  nye Indtryk og Tankerækker. Jeg maatte paatage mig et ikke ganske
  ringe Undervisningsarbeide og vikarierede iblandt Andet et Par
  Maaneder som Lærer i Borgerdydsskolen paa Kristianshavn i den øverste
  Klasse, jeg husker ikke om baade i Latin og Græsk eller blot i det
  ene Sprog, for Flemmer, den eneste Undervisning, jeg overhovedet har
  givet som Lærer i en Skole. Ved Siden heraf udfyldte jeg mit
  Bekjendtskab med og Læsning af de gamle, navnlig græske, Forfattere
  og syslede endog en kort Tid med Arabisk for nogenlunde at
  fuldstændiggjøre Billedet af den semitiske Sprogform; men min
  Hovedopgave blev at afslutte mit akademiske Studium og habilitere mig
  som videre fremadstræbende Philolog ved et Prøveskrift for
  Magistergraden, der dengang, fra 1824 af, i en Række Aar var adskilt
  fra den philosophiske Doktorgrad. Stoffet til et saadant Prøveskrift
  tilbød sig lettest og nærmest i de kritiske og exegetiske
  Optegnelser, som jeg efterhaanden havde samlet til græske og
  latinske Forfattere, og i de grammatiske og i det Hele sproglige
  Bemærkninger, som jeg havde sat i Forbindelse dermed; det var i denne
  grammatisk-kritiske Retning, at mine Studier hidtil overveiende havde
  bevæget sig, og hvori jeg følte mig selvstændig og sikker. At jeg
  deraf særlig fremdrog, hvad der angik Cicero, og saaledes den
  latinske Side, medens den græske havde udøvet en fuldt saa stærk
  Tiltrækning paa mig, havde sin Grund dels i Følelsen af, at jeg paa
  dette Punkt var i Besiddelse af et større, om en enkelt Forfatter
  samlet Materiale, dels i Harmen over det af Uvidenhed, Tankeløshed og
  Hovmod sammensatte Uvæsen, hvormed i de nærmest forudgaaende Aar en
  tydsk Philolog J. A. Goerenz havde vidst at imponere sine Landsmænd
  som Kritiker og Bearbeider af Ciceros philosophiske Arbeider.
  Saaledes opstod den Afhandling, hvorover jeg den 14de Juli 1826
  disputerede (#Emendationes in Ciceronis libros de legibus et
  Academica#, 205 Sider i Oktav), men som foreligger trykt i en noget
  anden Form end den, hvori den først var udarbeidet, idet Fakultetet
  forlangte den hele Indledning, der indeholdt en fuldt retfærdig, men
  i Formen streng og aldeles tilintetgjørende Bedømmelse af Goerenz's
  Arbeider og flere ikke milde Domme om adskillige andre ældre og nyere
  Philologer udeladt, en Fordring, som jeg ogsaa selv nu maa anse for
  at have været saa meget mere berettiget, som ingen af Censorerne var
  istand til at paatage sig noget Ansvar paa dette Omraade, men hvorved
  Afhandlingen ikke destomindre tabte sit almindelige Grundlag og det,
  der skulde sammenbinde Rækken af enkelte Bemærkninger, Textrettelser
  og Forklaringer, tildels med temmelig omfattende Digressioner ogsaa
  til græsk Sprogbrug. Jeg kommer nedenfor tilbage til dette første
  Ungdomsarbeide.
  
  
  
  
  IV.
  
  ANSÆTTELSE VED UNIVERSITETET. EMBEDS- OG VIDENSKABELIG VIRKSOMHED.
  
  1826 til 1848.
  
  
  I Sommeren 1826 fik Professor Thorlacius Tilladelse til i to Aar at
  foretage en Udenlandsreise paa den Betingelse, at en dertil egnet
  yngre Mand formaaedes til under hans Fraværelse at besørge
  Examinationen og Forelæsningerne i Latin, navnlig de til anden Examen
  nødvendige, imod, foruden Betalingen for den private Forelæsning i
  hvert Vintersemester, at faae et særligt Honorar af 300 Rdl., til
  hvilket Beløb den nævnte Forelæsningsindtægt ligeledes omtrent kunde
  anslaaes. Thorlacius underhandlede herom med Poul Møller (Digteren)
  og mig hver for sig, men vi meddelte hinanden indbyrdes det gjorte
  Tilbud. Poul Møller, der ikke havde gjort latinsk Philologi til sin
  nærmere Opgave, skjøndt han i nogen Tid tænkte paa at underkaste sig
  philologisk Embedsexamen, foretrak at følge en til ham paa samme Tid
  stillet Opfordring om at gaae til Kristiania som Docent i Philosophi,
  og jeg overtog da, tilskyndet af Udsigten til derved at opnaae en
  fremtidig fast Ansættelse ved Universitetet, Vikariatet for
  Thorlacius med saa kort Varsel, at jeg først den 25de September
  konstitueredes som midlertidig Docent fra 1ste Oktober, paa hvilken
  Dag Examen artium begyndte, til hvis Forberedelse jeg allerede flere
  Dage iforveien underhaanden havde maattet medvirke. Dermed var min
  Livsbane, omend tilsyneladende kun foreløbig, dog i Virkeligheden i
  det Væsentlige bestemt ikke blot for en lang Række Aar, men i dens
  Helhed. Thorlacius vendte vel i Sommeren 1828 tilbage fra Udlandet,
  hvormed min Konstitution saaledes var tilende, og, da jeg under
  denne havde vundet Anerkjendelse hos de Studerende og de
  Universitetslærere, med hvilke jeg samvirkede ved anden Examen,
  tilbød man mig, skjøndt man ønskede at knytte mig til Universitetet,
  eftersom ingen af de derved normerede Pladser var ledig, foreløbig et
  af de Reisestipendier, der dengang af Fonden _ad usus publicos_
  næsten efter fast Regel paa to Aar tildeltes unge Videnskabsmænd, der
  syntes at egne sig for Universitetet. Dette Tilbud vilde jeg
  selvfølgelig ogsaa, hvis jeg blot havde havt at tage Hensyn til mig
  selv alene, have grebet med Begjærlighed som svarende baade til
  Længsler, jeg havde næret fra de tidligste Aar, og til mit i
  Øieblikket tilstedeværende aandelige Behov; men den Bestemmelse, jeg
  engang havde taget, og de Forpligtelser, der drog mig i modsat
  Retning, samt en opstaaet Frygt for, at jeg, hvis jeg modtog
  Stipendiet, ved min Hjemkomst vilde blive henvist til at vente paa
  Thorlacius's dengang efter al Sandsynlighed først fjerne Afgang, saa
  at jeg imidlertid maatte søge andre Udveie, bevirkede, at jeg trængte
  paa for strax at blive fast ansat, -- og der havde imidlertid dannet
  sig en saadan Mening om Trangen til en yngre, strengere uddannet og
  efter strengere Methode virkende Universitetslærer i Philologi,
  navnlig latinsk Philologi, at mit Ønske opfyldtes, og at jeg den 16de
  September 1828 udnævntes til Lektor i Philologien. Kort efter, den
  8de November, disputerede jeg ved Høitidelighederne i Anledning af
  Prinds Frederik Carl Christians, siden Frederik VII's, første
  Formæling for den philosophiske Doktorgrad. Thorlacius, der i
  Vinteren 1828-29 ved Siden af mig holdt Forelæsninger i Latin til
  anden Examen, skjøndt kun for et ringe Antal Tilhørere, blev henimod
  Slutningen af Sommeren 1829 ramt af et apoplektisk Tilfælde og døde,
  da dette gjentog sig, i Begyndelsen af Oktober 1829, hvorefter jeg
  den 17de November s. A. udnævntes til Professor extraordinarius i
  Philologi -- ifølge Kommunikationen særlig i det latinske Sprog og
  dets Litteratur --, i hvilken Embedsstilling jeg forblev indtil 1848.
  Den Løn, hvormed jeg først ansattes, var 800 Rd., hvortil kom 100 Rd.
  som Honorar for den Forpligtelse paa Latin at skrive samtlige
  Universitetsprogrammer, dengang tre hvert Aar, siden, da
  Rektorskiftet sloges sammen med Reformationsfesten, to. Endnu førend
  jeg udnævntes til Professor, havde jeg den 7de August 1829 giftet
  mig. Da mit Ægteskab ikke blev barnløst, indtraadte der snart en
  betydelig Trang til forøget Indtægt, og jeg søgte derfor det i 1832
  ved R. Rasks Død ledigblevne Embede som Bibliothekar ved
  Universitetsbibliotheket, hvortil jeg valgtes af Konsistorium; Valget
  bekræftedes af Universitetsdirektionen den 29de December 1832. Denne
  Stilling beholdt jeg indtil 1ste Oktober 1848, da jeg fratraadte
  den, fordi jeg den 22de Juli s. A. var bleven udnævnt til
  Undervisningsinspektør ved de lærde Skoler, hvilken Post jeg atter
  tilligemed mit Professorembede opgav den 16de November 1848 for at
  overtage Stillingen som Kirke- og Undervisningsminister. Disse korte
  Angivelser omfatte de faste ydre Punkter for min Livsbevægelse i 22
  Aar. Det var et stille, arbeidsomt Professorliv, hvori der først i de
  sidste ni Aar under Kristian VIII's Regjering viste sig nogle Spor af
  aktiv Deltagelse i offentlige Anliggender udenfor mit Embede. De, der
  altsaa overhovedet noget nærmere ville kjende min Færd i dette
  Tidsrum, maae finde sig i at følge mig igjennem en noget detailleret
  Fremstilling af min Embedsvirksomhed og navnlig mine videnskabelige
  Bestræbelser. Men, førend jeg gaaer over til denne Fremstilling i det
  Enkelte og til, forsaavidt det her kan og skal ske, tillige at vise,
  hvorledes mit rent personlige Liv føiede sig sammen med denne
  Virksomhed, paatrænger der sig en almindelig Betragtning, som jeg
  maa forudskikke til Belysning og Forstaaelse af det Hele.
  
  Det vil allerede af det Sagte være klart, at mit Liv indtil 1848 var
  et uafbrudt Arbeidsliv i en bestemt Retnings og Opgaves Tjeneste,
  idet Forberedelsesstadiet umiddelbart fulgtes af Embedsgjerningen,
  uden at der imellem begge Afsnit faldt et saadant frit Mellemrum, som
  Kandidataarene for de Fleste, der skulle forbinde Videnskab og
  Embede, frembyde til Overveielse af og Forberedelse paa det Kommende
  og til Bearbeidelse af Personligheden under Omskuen paa de
  forskjellige Livsinteresser og Livsbestræbelser i Forhold til det
  særlige Kald og den særlige Gjerning. Jeg gik fra min egen Examen og
  fra den kort efter paafulgte Disputats over et Fagemne umiddelbart
  over til at examinere og docere i samme Fag og fortsatte derefter
  denne Virksomhed uafbrudt indenfor de givne Grændser. En kort Tid
  kunde nu vel herunder den omhyggelige Indsamling af Specialkundskab
  og Arbeidet paa en i det Enkelte klar og forstandsmæssig Ordning af
  denne tilfredsstille; men Trangen til et alsidigere Overblik og til
  en dybere Begrundelse, der førte ud over Specialvidenskaben, var
  tilstede og gjorde sig efterhaanden gjældende med Uro og Kamp,
  endog tildels fremkaldt ved Spørgsmaal og Opgaver indenfor
  Specialvidenskabens Omraade. En Forelæsning over Philologiens
  Encyclopædi, som jeg holdt i Sommeren 1830, vakte en saa stærk
  Følelse af min almenvidenskabelige og philosophiske Dannelses
  Utilstrækkelighed, at jeg næsten bragtes ud af Fatning og i
  Sommerferien, umiddelbart efter mit første Barns Fødsel, maatte søge
  Ro og Ligevægt ved en kort Fraværelse fra Hjemmet og Ophold hos
  Venner i Nordsjælland. Jeg var da saa stærkt rystet, at jeg, hvis jeg
  ikke havde havt Pligter mod min Familie, havde havt stor Lyst til
  ganske at afbryde min Virksomhed og opgive min Embedsstilling. Denne
  med Møie gjennemgaaede Krisis gjentog sig derhos, omend i en mindre
  paafaldende Skikkelse, i Sommeren 1832, medens jeg paa engang dels
  efter en ikke forud fuldt gjennemtænkt Plan og med ufuldkomment
  Herredømme over Stoffet holdt en Række ogsaa af adskillige Ældre og
  det ikke blot Philologer besøgte Forelæsninger over Sprogets Væsen og
  forskjellige Skikkelser, dels stærkt optoges af Spørgsmaalene og
  Striden om det lærde Skolevæsen. Kun langsomt og efterhaanden
  lykkedes det mig fredelig at forene det ivrige Specialstudium med en
  stille Sysselsættelse med almindeligere Spørgsmaal. Philologien
  beholdt derved sin Betydning for mig som et væsentligt Led i
  Tilveiebringelsen og Bevarelsen af den historiske Kulturbevidsthed,
  der tjener Nutidens særlige Dannelse til Grundlag og orienterende
  Korrektiv, men som heller ikke selv kan undvære Befrugtelsen og
  Stødet fra Nutidsdannelsen. Det philologiske Arbeide var mig vel
  ogsaa kjært ved den virtuosmæssige Sikkerhed, der deri lader sig
  opnaae i Løsningen af Detailopgaver, men denne Kjærlighed kunde
  ikke fjerne den videregaaende Higen. At søge en overfladisk
  Tilfredsstillelse for denne Higen gjennem Tilegnelsen af det en Tid
  lang herskende philosophiske Systems -- det Hegelskes -- Formler var
  min hele Natur imod, og først længere hen, for en Del først i den
  anden Periode af mit akademiske Liv, fandt jeg Tid og Leilighed til
  et mere sammenhængende Studium af de philosophiske Systemer fra
  Spinoza og dernæst fra Kant af. Jeg betragter det som en ikke ringe
  Del af mit Livs Lykke, at der i en høi Alder gaves mig Ro og
  bevaredes mig Kraft til paa min Vis saaledes at afslutte og
  fuldstændiggjøre mit Livs aandelige Indhold[31].
  
   {[31] At iblandt andre Savn ogsaa Følelsen af, hvor lidet min
   tidligere Dannelse havde bragt mig i Berøring med Erkjendelsen af
   det indre Naturliv, gjorde sig stærkt gjældende, derom mindes jeg
   ved Erindringen om, at jeg som fleraarig Professor et Semester
   igjennem meget stadigen hørte en af Experimenter ledsaget
   Forelæsning over elementær Kemi hos Professor Zeise og siden læste
   en Korrektur paa min Ven og Kollega Forchhammers ikke fuldendte
   Lærebog i Kemien for med ham at diskutere visse almindelige
   Spørgsmaal. Et Forsøg paa veiledet af min Ven: Professor Chr.
   Jørgensen at vinde et Indblik i Integral- og Differentialregning og
   derved i den høiere Mathematiks Tænkningsform afbrødes ved en ham
   paakommen heftig Sygdom.}
  
  Med Savnet af et saadant friere Pusterum, som en Udenlandsreise før
  min faste Embedsansættelse vilde have givet, hang den Indskrænkning i
  ydre Anskuelse af Natur- og Livsphænomener sammen, som var en Følge
  af mit hele Livs og min hele Udviklings udelukkende Tilknytning til
  et enkelt Sted og en enkelt Anstalt, Kjøbenhavns Universitet,
  igjennem en lang Aarrække. Jeg blev 42 Aar gammel, inden jeg
  betraadte en fremmed Jordbund, fraregnet en Kjørsel gjennem Skaane og
  et Besøg paa Kullen, og indtil 1845 havde jeg af selve Danmark ikke
  set Andet end Bornholm og Sjælland. Jeg har aldrig hørt en eneste
  Times Forelæsning ved et fremmed Universitet og ligesaalidt overværet
  en Undervisningstime i en Skole udenfor Danmark og saaledes savnet
  enhver Leilighed til Sammenligning. Den paa personligt Bekjendtskab
  beroende Tankeudvikling og Samvirken med fremmede Videnskabsmænd, den
  Forstaaelse af Ens egne Bestræbelser, som ved saadan Berøring lettes,
  har jeg maattet undvære. For et ikke ganske ringe Tab regner jeg det
  ogsaa ikke tidlig at have modtaget en Impuls til og havt Leilighed
  til at vinde Færdighed i mundtligt og skriftligt Udtryk i de fremmede
  levende Hovedsprog. De sociale Forhold, hvorunder jeg levede i
  Hjemmet, bødede ikke derpaa, og Manglen, som jeg først senere
  ufuldstændig afhjalp, har ikke blot været mig til Hinder med Hensyn
  til videnskabeligt Samkvem, men ogsaa indskrænket min Evne til at
  virke for vigtige Interesser i anden Retning[32].
  
   {[32] Udgiverens Anmærkning: Endnu i et af de sidste Aar før 1860
   tog min Fader i længere Tid Undervisning i at tale og skrive
   Fransk.}
  
  Endnu maa jeg her, tildels i modsat Retning, nævne den ikke ringe
  Indflydelse, som min Deltagelse i Stiftelsen og Redaktionen af det
  med Aaret 1829, faa Maaneder efter min Udnævnelse til Lektor,
  paabegyndte Maanedsskrift for Litteratur fik paa min hele Stilling og
  Virksomhed i de første Aar af mit Professorliv. Allerede ved at
  optages som den yngste i en Kreds af de dygtigste og mest anerkjendte
  Universitetslærere, derimellem H. C. Ørsted, v. Schmidten og
  Hornemann, hvortil Andre udenfor Universitetet sluttede sig, saasom
  J. L. Heiberg, og ved efterhaanden at træde i nær personlig og
  venskabelig Forbindelse med de fleste af dem foruden med Mænd som
  Poul M. Møller og N. Möhl følte jeg mig opmuntret og støttet. De i
  Redaktionens Møder, hvor alle Bidrag oplæstes, førte Forhandlinger
  indeholdt baade et Værn mod Hengivelse til Fagensidighed og et Bidrag
  til frugtbar Vækkelse, især i den første Tid, hvor denne Paavirkning
  ogsaa for mig var af den største Vigtighed.[33] -- Ikke uden
  Betydning i de samme Retninger var ligeledes min tidlige Optagelse
  som Medlem af Videnskabernes Selskab den 27de December 1833.
  
   {[33] I de senere Aar af Maanedsskriftets Bestaaen hørte jeg,
   uagtet jeg holdt ud i Redaktionen, til dem, der klart saae
   Manglerne ved samme og ved hele Redaktionsformen, der efterhaanden
   førte til Mathed og Fladhed, og jeg stemte derfor ivrig for
   Firmaets Ophør.}
  
  Min Lærervirksomhed ved Universitetet var i de to Aar, i hvilke jeg
  var konstitueret for den fraværende Thorlacius, overveiende knyttet
  til den saakaldte anden Examen, skjøndt jeg allerede da begyndte
  at arbeide for et speciellere philologisk Studium og imellem mine
  Tilhørere derved havde min senere trofaste Ven og Medarbeider
  Wesenberg, og ligeledes efter den Tid, lige indtil 1847, vedblev
  Forelæsningerne til den nævnte Examen, om hvis Beskaffenhed jeg
  ovenfor har talt, at udgjøre en særlig Afdeling af mit Arbeide, i
  hvilken jeg maatte følge den ved Lov og Vedtægt fastsatte Form
  og søge at udrette, hvad der med den lod sig udrette. I hvert
  Vintersemester forklarede jeg i tre ugentlige Timer en latinsk Digter
  eller Prosaist, og i tre andre Timer gjennemgik jeg afvexlende enten
  den romerske Litteraturhistorie eller de romerske Statsindretninger
  i et almindeligt Omrids. Forelæsningerne holdtes indtil omkring 1840
  paa Latin, i Antikviteter og Litteraturhistorie efter et af mig i
  samme Sprog dikteret Grundlag. Det Tilfældige i denne Fordeling
  af Stoffet for de forskjellige Aars Studenter kunde jeg ikke
  raade Bod paa, thi i den givne Tid at foredrage begge Discipliner
  saaledes, at der fremkom en virkelig Helhed eller Sammenhæng,
  var umuligt. Den latinske Form hindrede naturligvis derhos en
  friere og lettere Bevægelse, en fyldigere og klarere Udprægen af
  visse, f. Ex. æsthetiske, Forestillinger. Jeg har oftere udtalt og
  fastholder endnu, at det gamle Sprog endog i Skolen, omend i en
  meget indskrænket Øvelsesform, og endmere for vore Philologer bør
  fremtræde og føles i levende Meddelelse, men, anvendt ved de nævnte
  Forelæsninger uden al Forberedelse for et talrigt Auditorium til
  sammenhængende Læreforedrag, stod Latinen som en løsreven Levning
  fra den ældre rent latinske Skole og meget lidet støttet i sin
  Betydning derved, at enkelte Forelæsninger ved Specialfakulteterne
  ligeledes da endnu holdtes paa Latin. Examinationen paa Latin
  var ofte meget pinlig ikke blot for Kandidaten, men ogsaa for
  Examinator. Jeg tillod mig derfor endelig paa egen Haand at gaae
  over til Brugen af det danske Sprog, men jeg er ikke ganske vis
  paa, om ikke disse Forelæsninger, om hvis Hensigtsmæssighed i det
  Hele jeg selv havde været med til at vække Tvivl, derved tabte en
  vis traditionel Ærværdighed. Jeg gjorde mig den største Umage for
  baade i Behandlingen af Forfatterne at vække Interesse for disse og
  at forøge og klare Sprogindsigten, ganske vist især i de første Aar
  ikke uden at medtage for Meget af philologiske Specialiteter, og i
  Forelæsningerne over Litteratur og Statsforfatning at fremdrage og
  vække almindelige Forestillinger om Stat og Litteratur. Den Alvor
  og Iver, hvormed jeg tog Sagen, fandt Anklang, maaske i Førstningen
  understøttet af min Ungdom og ligefremme Optræden, der stillede mig
  næsten paa en kammeratlig Fod med mine Tilhørere, og skaffede mig
  et talrigt Auditorium; dog tør jeg ikke negte, at i de senere Aar
  Interessen maaske fra begge Sider aftog noget. Da jeg begyndte min
  Virksomhed, fremtraadte der paa disse Forelæsninger ikke sjeldent
  ligeoverfor Docenterne en vis Kaadhed og stundom plumpe Drillerier,
  dels en Levning fra tidligere Tiders Raahed, dels en naturlig Følge
  af den Indretning, der paalagde et stort Antal ligefra Skoletugten
  frigjorte unge Mennesker uden Hensyn til individuel Lyst og Behov
  daglig at høre fem (i andet Semester fire) foreskrevne Forelæsninger,
  tilmed i hin Tid, da Universitetsbygningen endnu laae i Ruiner,
  tildels paa forskjellige Steder og i lidet hyggelige eller Ærefrygt
  indgydende Lokaler, for ikke at tale om enkelte Professorers
  mindre heldige Væsen og Optræden. Disse Udskeielser lykkedes det
  mig ved velvillig, bestemt og kort Optræden næsten ganske at holde
  mig fri for, ja vel endog efterhaanden at bidrage noget til i
  det Hele at formindske og fjerne; idetmindste erindrer jeg, at
  den elskværdige Professor i Zoologien Reinhardt (den ældre), der
  hvert tredie Aar holdt den naturhistoriske Forelæsning for dem,
  der ikke hørte Hebraisk, betegnede mig som den, hvem det bedst
  overdroges at give de unge Studenter Tilrettevisninger ved enkelte
  alvorligere Leiligheder.[34] Ikke uden Betydning for det uafbrudte
  Velvilliesforhold mellem mig og mine yngste Tilhørere var, troer
  jeg, min Bestræbelse for ved første og anden Examen at forbinde
  Humanitet og mild Form med ikke for lavt stillede Fordringer og min
  Villighed til ved de skriftlige Prøver at gjøre Rede for Bedømmelsen,
  hvilken min ældre Kollega Petersen og jeg søgte at gjennemføre med en
  tidligere noget savnet Konsekvens. -- Til de behageligste Minder, jeg
  har bevaret om mit Forhold til de yngste Studerende i mine tidligste
  Docentaar, hører Erindringen om de latinske Disputerøvelser, som
  jeg et Par Aar, uden al Forbindelse med Examen, holdt for en mindre
  Kreds. I disse Øvelser, hvori Latinen snart blev Vehiklet for en
  fri og flersidig Tankeudvexling, deltoge saaledes i Vintersemestret
  1827-28 F. C. Bornemann, O. Lehmann, Martensen, E. Hornemann og
  Flere. Bornemann, Martensen og endel Andre, derimellem mærkelig nok
  et Par allerede da ret ivrige og senere end ivrigere Grundtvigianere,
  gjentog disse Øvelser i et Semester efter det første akademiske Aar,
  hvor da Latinen endmere maatte vige for de stundom livlige Kampe om
  Indholdet.
  
   {[34] Som Exempel paa, hvorvidt denne Kaadhed kunde gaae, skal jeg
   fra det Aar, da jeg selv var bleven Student, anføre to Træk. En
   Gadedreng, der havde gjort sig bemærket ved den Paatrængenhed,
   hvormed han ved Postgaarden tilbød sine Pibekradsere tilsalg,
   hvervedes en Dag til midt i Timen at komme ind i Auditoriet hos
   Professoren i Latin og trænge sig frem til Kathedret med det
   gjentagne Udraab: "aa gode Herre, en Pibekradser" og maatte, da
   ingen af Tilhørerne rørte sig, føres ud af Professoren selv. En
   anden Gang overraskedes man under et Examinatorium ved paa engang
   at høre en Examinand foredrage Oversættelsen af nogle Vers i Ovids
   Fasti med en saa slaaende Efterligning af Professorens Stemme og
   Deklamation, at der opstod en ustandselig og dog for de Bedre
   uhyggelig Latter.}
  
  Fyldigere og, som jeg haaber, mere frugtbringende (ogsaa for min egen
  Udvikling) var den efter et friere og høiere videnskabeligt Maal
  anlagte Virksomhed, som forbandt mig med de Studerende, der hengav
  sig til Philologien som Fag. Det, hvorefter der her først maatte
  stræbes, var Tilegnelsen og Meddelelsen af en rationel, til Færdighed
  og Takt uddannet Indsigt i det gamle Sprog. Den rationelle Indsigt
  maatte bygges paa en klar Forstaaelse af Sprogets almindelige Væsen
  og forskjellige Udviklingsformer og fremtræde i et den særegne
  latinske Sprogform med logisk Bestemthed udtrykkende grammatisk
  System, der da tillige vilde antyde den rigtige Fremstilling af den
  beslægtede græske Sprogbygning. Jeg optog altsaa nødvendig den
  almindelige, om man saa vil, philosophiske Sprogbetragtning som en
  Del af mit Fagstudium og min Fagundervisning og som positivt Underlag
  for denne Sprogbetragtning den komparative Sprogforskning i den
  Udstrækning, som jeg ansaae for tilstrækkelig for dette Øiemed, idet
  jeg ikke gik ud paa etymologisk Detailforskning, men paa en i egen
  Anskuelse hvilende Erkjendelse af de to saakaldte klassiske Sprogs
  Stilling i den hele Æt, til hvilken de høre, og paa et sikkert
  Indblik i de vigtigste sidestillede Sprogætters Grundtyper, en
  Bestræbelse, hvori mit tidligere erhvervede Kjendskab til den
  semitiske Sprogform kom mig tilgode.[35] Jeg haaber, at Mænd som
  Westergaard, Lyngbye, V. Thomsen og Wimmer, der alle have været mine
  Tilhørere, have medtaget Adskilligt fra mig til deres i særlige og
  fjernere Retninger førte Studier. -- Den næste Opgave, jeg stillede
  mig, og mod hvilken jeg tidligere havde stilet hen, var Udprægningen
  af en sikker, alle Momenter ligelig omfattende Methode for
  Behandlingen af Oldtidsværkerne, navnlig da Litteraturværkerne, til
  Fastsættelse af deres Plads og Form og til udtømmende Udfinden af
  deres Indhold og Vidnesbyrd. Grændsen imellem Græsk og Latin maatte
  naturligvis her falde bort. Med denne Forberedelse skulde da gaaes
  frem til Beskuelse af Oldtidens Kulturindhold, som det fremtræder
  dels i enkelte Hovedskikkelser og Hovedværker, dels i Overblik over
  hele Sider af Oldtidslivet, saaledes at ikke en forudfattet
  Betragtning af Oldtiden som en bedre Mønstertid lagdes til Grund, men
  Blikket paa engang rettedes paa det Almenmenneskelige og Fælles og
  paa de karakteristiske Modsætninger imellem det Antike og Primitive
  og det Moderne, naturligvis med Fremdragen af det Skjønneste og
  Bedste i den primitivere Kultur. Efter de her antydede Grundtræk
  søgte jeg, vistnok ikke altid sikkert og konsekvent, at indrette mine
  Forelæsninger og Øvelser. Imellem Forelæsningerne blev mere og mere
  Forelæsningen over philologisk Encyclopædi den vigtigste. Efter en
  muligst skarp Bestemmelse og Begrændsning af Philologiens Opgave som
  Form for den alsidige historiske Beskuelse af Kulturtilstande og
  specielt af den klassiske Philologis Opgave foredrog jeg i denne
  Forelæsning den hele almindelige Sprogbetragtning som Grundlag for
  det specielle Studium af Græsk og Latin og dernæst den philologiske
  Methodik, Kritiken og Hermeneutiken i dens forskjellige Former, f.
  Ex. som særlig archæologisk, hvorefter jeg sluttede med et Overblik
  over de Discipliner, i hvilke Philologien som historisk Videnskab
  samler og fremstiller Hovedretningerne i den antike Kulturudvikling.
  Der var Afsnit af denne Forelæsning, som jeg beklager ikke at have
  fundet Tid og Leilighed til at udgive. Til denne centrale Forelæsning
  sluttede sig udførlige Foredrag over de romerske Statsindretninger
  med en almindelig Indledning om Kilderne til den romerske historiske
  Oldkyndighed og over den romerske Litteraturs Historie samt enkelte
  Forelæsninger over speciellere Gjenstande, saasom (før Udgivelsen af
  min latinske Grammatik) over Afsnit af den latinske Sproglære og
  over antik Metrik.[36] Af latinske Forfattere behandlede jeg hele
  Værker eller Stykker af Lucrets, Virgil, Horats, Elegikerne, Persius
  og Juvenal, Cicero (Taler og philosophiske Skrifter), Seneca og
  Tacitus dels i Forelæsninger, dels saaledes, at efter en forudskikket
  orienterende Indledning de Studerende øvede sig i Fortolkning af det
  Enkelte med ligeligt Hensyn til Indhold og Iagttagelse af den
  grammatiske og lexicalske Sprogbrug. Af den specielle archæologiske
  Side (Monumenterne udenfor Litteraturen) behandlede jeg alene de
  latinske Indskrifter i en enkelt Øvelsesrække foruden leilighedsvis i
  Antikviteterne. Den Adgang, som ved de tydske Universiteter de
  philologiske Seminarier give til at kræve skriftlige Prøvearbeider af
  de Studerende og til at yde et Vederlag for mere omfattende og
  sammenhængende Øvelsesarbeider, kunde stundom savnes. -- Efter
  Udgivelsen af min latinske Grammatik i 1841 foredrog jeg et Par Gange
  efter Anmodning græsk Syntax efter samme System, hvoraf fremgik den i
  1846 trykte Fremstilling af samme, ligesom jeg da holdt Øvelser over
  græske Prosaister, i Førstningen uden Anmeldelse i Lektionskatalogen
  for ikke at støde min for den græske Philologi særlig ansatte
  Kollega. Med særlig Tilfredshed erindrer jeg en i de Aar holdt Øvelse
  over Thukydid, hvori syv særdeles flinke Studerende deltog med den
  livligste Interesse; destoværre døde to af dem (Schwartz og
  Christensen) kort efter, den ene efter faa Dages Sygdom, og en tredie
  kun faa Aar derpaa ved Begyndelsen af hans Embedsbane (Borries); en
  4de (Fibiger) er død senere, og kun tre af dem leve saaledes endnu.
  Mine fleste Tilhørere fra dette Tidsrum af min Virksomhed indtage nu,
  efterat dog ikke ganske faa af dem ere gaaede bort eller satte i
  Hvile, med et Par fra min senere Virksomhedsperiode samtlige
  Rektorpladser ved vore Skoler og andre Lærerstillinger. -- Oftere
  havde jeg den ved vort isolerede Universitet sjeldne Opmuntring at se
  en eller endog samtidig flere norske Studerende, derimellem den
  senere Expeditionssekretær i Kirke- og Skoledepartementet Hartvig
  Nissen, imellem Tilhørerne eller Deltagerne i mine Øvelser,
  nogle Gange en svensk, saaledes en kort Tid P. Genberg, død som
  Biskop i Kalmar efter i kort Tid at have været Statsraad for
  "Ekklesiastikærenderne". Med Glæde saae jeg af og til en
  Ikke-Philolog imellem Tilhørerne ved en Forelæsning; for særlige
  Forelæsninger af populærere Art over latinske Forfattere eller
  romerske Forhold var der neppe Modtagelighed; jeg følte i det
  Ringeste intet Kald dertil.
  
   {[35] Om den komparative Sprogforskning i dens Forhold til den
   almindelige Sprogbetragtning og til Fremstillingen af de enkelte
   Sprog har jeg udtalt mig noget nærmere i et Program fra 1871:
   "Sprogvidenskabelige Strøbemærkninger, 4de Stykke" og i Fortalen
   til den anden Udgave af min græske Syntax.}
  
   {[36] At min kjære Ven Bojesen i sin "Haandbog i de romerske
   Antikviteter", der første Gang udkom 1841, i Fremstillingen af hele
   Statsvæsenet, baade hvad Stoffets Anordning og dets Fremstilling
   angik, ganske havde lagt mine Forelæsninger, fornemmelig de til
   anden Examen, til Grund, var tydeligt nok og var sket med min
   Indvilgelse; men Undladelsen af udtrykkelig at omtale dette i
   Fortalen paadrog Bojesen en Anklage (i nordisk Litteraturtidende
   for 1846 Nr. 40 af endnu levende Overlærer Ostermann), som jeg
   maatte betage dens Braad ved en Erklæring (i Nr. 42 for 27de
   Oktober). Igjennem Bojesens paa Tydsk oversatte Bog gik
   Paavirkningen noget videre omkring.}
  
  Til min akademiske Virksomhed føiede sig en ganske omfattende
  Forfattervirksomhed, tildels i nær Sammenhæng med hin og i derved
  betinget Form. Endnu som konstitueret Docent udgav jeg, med
  Benyttelse af en i Universitetsbibliotheket opbevaret Kollation af et
  Pariserhaandskrift, i latinsk Brevform (Epistola critica ad Orellium
  af 1828) et textkritisk Arbeide over de sidste Bøger af Ciceros
  verrinske Taler, hvorefter endnu samme Aar fulgte min Disputats for
  Doktorgraden, i hvilken jeg saaledes klarede Forholdet imellem de
  ægte Levninger af den Midten af det første Aarhundrede efter Christus
  tilhørende Samling af historiske Oplysninger til Ciceros Taler af G.
  Asconius og de mindst tre Aarhundreder senere, men tildels med hine
  sammenblandede Stykker af forskjellige Skolekommentarer, at
  Resultaterne strax anerkjendtes og ikke senere ere betvivlede. -- Fra
  1829 af fulgte derefter en lang Række latinske Programmer til de
  akademiske Fester (det første, i Anledning af Prinds Ferdinands og
  Arveprindsesse Carolines Formæling, skrevet saa hurtig, at jeg nær
  ikke selv havde faaet Bryllup), i hvilke dels undersøgtes
  Spørgsmaal af de romerske Statsantikviteter eller den latinske
  Litteraturhistorie, dels meddeltes Bemærkninger til Textberigtigelse
  og Forklaring af latinske Skribenter (Lucrets og Juvenal), navnlig en
  gjennemgribende Textbehandling af fem hidtil i denne Henseende meget
  forsømte Taler af Cicero,[37] dels behandledes flere tvivlsomme eller
  urigtig fremstillede Punkter af den latinske Sproglære. I 1834 udgav
  jeg de indtil da udkomne Programmer i en Samling under Titlen:
  Opuscula academica, hvortil i 1842 kom en ny Samling: Opuscula
  academica altera med Tilføielse af nogle Smaastykker af beslægtet
  Indhold. Naar jeg nu ser tilbage paa denne særlige Del af mit
  Forfatterskab, føler jeg vel paa den ene Side en vis Tilfredshed,
  idet samtlige disse Afhandlinger, fremgaaede af Undersøgelser,
  hvortil mine Forelæsninger førte mig, indeholdt og videnskabelig
  begrundede bestemte Resultater, der for den allerstørste Del ere
  gaaede over i den philologiske Erkjendelse, derimellem nogle af
  større Omfang og Rækkevidde, saasom Undersøgelsen om de romerske
  Kolonier, ligesom ogsaa saavel de enkelte Programmer som især
  Samlingerne i den philologiske Verden vandt en større Opmærksomhed og
  Indflydelse, end der pleier at blive slige Leilighedsskrifter og
  Samlinger deraf tildel.[38][39] Men paa den anden Side følte jeg
  allerede dengang og udtalte i Fortalen til den første Samling en
  Misstemning ved denne spredte og tilfældige Meddelelse af
  Enkeltheder, i hvilken den samlede Anskuelse, hvortil de knyttede
  sig, neppe kunde antydes. Saare trykkende var mig derhos det
  ufortjente Skin af Pedanteri, der faldt paa mig, naar disse tildels
  paa Philologiens specielle Enemærker sig bevægende Undersøgelser i
  latinsk Indklædning i Universitetets Navn stadig udsendtes til alle
  Sider til Folk, hos hvem det var lige urimeligt at forudsætte
  Modtagelighed enten for Indholdet eller for Formen.
  
   {[37] Deri understøttedes jeg af Haandskriftshjælpemidler, som min
   noget ældre Ven, Dr. N. B. Krarup havde medbragt fra Paris.}
  
   {[38] Begge Samlinger have i mange Aar været udsolgte, og jeg har
   gjentagne Gange været opfordret til at foranstalte en ny Udgave;
   men jeg har undslaaet mig paa Grund af Besværligheden ved de
   Forandringer, Forkortelser og Tilføielser, som enkelte af
   Afhandlingerne fordrede, just fordi saa Meget af Indholdet nu var
   gaaet over i andre Forfatteres Skrifter.}
  
   {[39] En ny Udgave blev dog senere paabegyndt under Forfatterens
   Medvirkning og var saagodtsom færdigtrykt ved hans Død samt er nu
   udkommen. #Udgiverens Anm.#}
  
  Naar jeg hvert Aar omtrent tre Gange skulde levere en videnskabelig
  Afhandling til Programmet, maatte jeg naturligvis hente Stoffet fra
  alle Philologiens Enemærker, ogsaa de fjernere og speciellere,
  saameget mere som Forholdene væsentlig indskrænkede mig til den
  latinske Philologi og ethvert Forsøg paa at vinde Indgang hos det
  ikke-philologiske Publikum ved Valget af populære Emner allerede ved
  den latinske Indklædning var tilstrækkelig betegnet som unyttigt. Det
  var mig derfor en stor Lettelse, da det i 1837 ved en ny Ordning af
  de akademiske Fester bestemtes, at de akademiske Programmer herefter
  skulde skrives dels af hvert Aars Rektor, dels af de øvrige
  Professorer efter Tour, saa at jeg kun personlig for min Embedstid
  beholdt Forpligtelsen til at skrive Programmerne ved overordentlige
  Leiligheder og da væsentlig paa Dansk. Jeg efterkom denne
  Forpligtelse ved i 1840 som Indbydelsesskrift til Universitetsfesten
  i Anledning af Kong Christian VIII's og hans Dronnings Kroning at
  udgive: "Blik paa Oldtidens Statsforfatning med Hensyn til
  Udviklingen af Monarkiet og en omfattende Statsorganisme" -- en
  Afhandling, der indeholder Antydninger af den Betragtning af
  Oldtidens, ogsaa særlig den romerskes, politiske Liv, som jeg senere
  har udført videre,[40] -- og dernæst i 1842 ved, da Universitetets
  Rektor Brøndsted pludselig var død af Følgerne af et Ulykkestilfælde,
  i Indbydelsesskriftet til Kongens Fødselsdag den 18de September at
  levere første Stykke af en Afhandling om Sprogets Væsen, Udvikling og
  Liv. Dette ikke meget omfattende Arbeide (35 Sider i Kvart), der
  maatte udføres uden foregaaende Varsel i faa, endda ikke for andre
  Beskæftigelser frie Uger, har stedse været mig et af de kjæreste af
  mine Smaaskrifter, fordi det lykkedes mig deri, skjøndt i en ikke
  blot streng, men tung Form, kort, klart og, om jeg saa maa sige, med
  ædruelig Sanddruhed at fremstille indtil et vist Punkt (Ordenes
  Udprægning til særlige Funktioner i Sætninger) Sprogets naturlige
  Fremkomst af den menneskelige Forestillingsevne igjennem det sig
  tilbydende Stof (Lyden) og dets Befæstelse og Udvikling gjennem
  ubevidst Samarbeide af de i Meddelelsen Deltagende, med Afvisning af
  mange forvirrede, hule eller famlende og usikre Forestillinger selv
  hos Mænd som J. Grimm og W. Humboldt.[41] Manglen af en ydre
  Anledning af samme Art og andre tildels overmaade forskjellige
  Opgaver, der trængte sig imellem, bevirkede, at den afbrudte Traad
  først gjenoptoges i 1856 og 1857 i den da af mig som Universitetets
  Rektor i to Programmer udgivne udførlige Afhandling: Om de
  grammatikalske Betegnelsers (Formers) Tilblivelse og Væsen. Jeg
  naaede deri frem til en for min hele Opfattelse saare vigtig Klaring
  af de hos Mange og derimellem hos udmærkede historiske Sprogkjendere
  forekommende falske og halvt overtroiske Forestillinger om
  Modsætningen imellem de saakaldte organiske eller Form-Sprog og de
  moderne, mindre formrige Sprog og til den ikke mindre vigtige
  Berigtigelse af visse Forestillinger om Forholdet imellem Folkenes
  Aandsudvikling og Sprogbygningen. Til Fremstillingen af det til
  grammatisk Formbygning eller anden Betegnelse fremskredne Sprogs
  videre Udvikling og Bevægelse har jeg for andre Arbeiders Skyld ikke
  kunnet naae udenfor mine encyclopædiske Forelæsninger, hvor
  Sprogbetragtningen gjennemførtes i sin Helhed, saaledes som jeg i en
  noget lettere og populærere Skikkelse foredrog den i en Række
  Forelæsninger, som jeg i Efteraaret 1870 efter Opfordring holdt i
  Kristiania. Et med disse Programmer beslægtet Arbeide havde jeg i
  1835 forelagt Videnskabernes Selskab: Om Kjønnet i Sprogene, især i
  Sanskrit, Latin og Græsk, der er trykt i Selskabets philosophiske og
  historiske Afhandlingers 5te Rækkes 5te Del, i hvilket adskillige
  under Skinnet af Dybsind sig skjulende Fordomme ere fjernede og ved
  Siden af Eftervisningen af Kjønsforestillingens tilfældige og derfor
  saare vaklende Optræden i Sproget tillige et Hovedpunkt af
  Kasuslæren: Forholdet imellem Nominativ og Akkusativ paa den ene Side
  og de øvrige Kasus paa den anden Side først er bragt paa det Rene,
  saaledes som det nu væsentlig betragtes af de Allerfleste.
  
   {[40] Den blev i 1842 oversat paa Tydsk af Sarauw.}
  
   {[41] Mod den Maade, hvorpaa en aandrig, men ikke altid aandelig
   ædruelig Kollega nogle Aar efter med en aldeles uvæsentlig
   Modifikation af Udgangspunktet optog Afhandlingens øvrige Indhold
   som sit eget i et større Værk og derfor af en ungdommelig Tilbeder
   pristes som den, der havde naaet et høiere Stade, maatte jeg
   nedlægge en Indsigelse, der ikke blev modsagt. Forholdet imellem
   mine almensproglige Afhandlinger og Amerikaneren Whitneys Skrifter
   vil jeg faae Leilighed til at berøre, naar jeg senere kommer til at
   omtale mine i 1875 udgivne "kleine philologische
   Schriften".}
  
  Disse sproglige Afhandlinger (tilligemed de i 1871 som Program
  udgivne sprogvidenskabelige Strøbemærkninger) ere senere oversatte
  paa Tydsk og udgjøre den større Del af mine "kleine philologische
  Schriften" (Leipzig 1875). Derimod er deri ikke optaget to i
  Videnskabernes Selskab forelagte Afhandlinger om nogle Punkter af
  Sprogenes Forhold og Stilling i Kulturudviklingen (ved Selskabets
  Jubelfest i 1842) og om den antike Metriks Grundbegreber, hvilken
  sidste i Udtog er optagen i Oversigten over Selskabets Forhandlinger
  for 1841 og derfra uden min Medvirkning oversat paa Tydsk i "Gelehrte
  Anzeigen der bayerischen Academie" for 1842. Den gaaer ud paa at
  bevise en Sætning, som man ikke skulde troe trængte til noget Bevis,
  nemlig at den antike Versbygning hvilede paa Kvantiteten, ikke som
  vor paa Accenten, fordi i de Gamles prosaiske Udtale virkelig
  Kvantiteten, ikke Accenten, var det Fremherskende; her som paa andre
  Punkter maatte jeg baade mod Philologer og Ikke-Philologer kæmpe for
  den Anskuelse, at Natur, ikke Kunst og Valg, var Grundlaget for de
  gamle Folks Benyttelse af deres Sprog. -- Jeg kom tilbage til denne
  Gjenstand i 1867, da jeg i et Program udgav første Stykke af en
  kortfattet græsk Metrik, som der destoværre dengang ikke blev
  Leilighed til at slutte, og som det nu vilde være mig vanskeligt at
  fuldende, skjøndt jeg havde stor Lyst dertil for at bringe Simpelhed
  og Klarhed tilveie paa et Omraade, som falsk Spekulation og
  Indblanding af en endda, hvad Oldtiden angaaer, meget usikker
  Musiklære har gjort til et af de vildsomste og mest afskrækkende i
  Philologien.
  
  Til denne lange Række af monographiske Arbeider, hvortil endnu i
  1830 kom en Textudgave til Skolebrug af (12) udvalgte Taler af Cicero
  (senere oftere udgivne paany) og i 1835 af Ciceros Cato major og
  Lælius med ikke faa Rettelser, der retfærdiggjordes i Fortalerne og i
  et i mine Opuscula optaget Program, samt i 1843 af "Carmina selecta
  poetarum aliquot latinorum", sluttede sig endelig et større Værk,
  nemlig min i 1839 udkomne Bearbeidelse af Ciceros Skrift: #de finibus
  bonorum et malorum#. I denne Bearbeidelse søgte jeg paa et enkelt
  vigtigt og vanskeligt Skrift af den latinske Prosas Hovedforfatter
  strengt at gjennemføre de Grundsætninger for kritisk Textbehandling
  og fyldig Fortolkning, som jeg havde tilegnet mig, idet saavel enhver
  Særegenhed i Sprogbrugen oplystes, som Indholdet opklaredes i sig
  selv og i dets Sammenhæng med og Afhængighed af den græske
  Skolephilosophi og heller ikke Svagheden i Ciceros philosophiske
  Forfatterskab og de deraf fremkomne Pletter oversaaes eller
  tildækkedes. Idet derhos tillige til Methodens Retfærdiggjørelse og
  til Advarsel og Belærelse det Mangelfulde og rent Forkerte i den
  nærmest forudgaaende (Goerenz's) Behandling af dette Ciceros Skrift
  maatte paavises, voxede Kommentaren med særskilt tilføiede Excurser
  op til et betydeligt Omfang, men indtog tillige, som jeg vel tør
  sige, strax en siden ikke anfægtet Plads som veivisende Hovedarbeide
  paa det nærmeste philologiske Omraade. Efter en ved Omfanget betinget
  langsom Udbredelse fremtraadte Værket i en ny Udgave i 1869,
  hvorefter med kortere Mellemrum fulgte en tredie i 1876[42].
  
   {[42] Et i New-York paabegyndt eller udkommet Eftertryk har jeg
   ikke set. -- Det vilde være uskjønsomt ikke her at nævne, at min
   jævnaldrende Discipel Wesenberg, der allerede tidligere havde givet
   Supplementer til min Behandling af Ciceros Taler, atter ved dette
   Arbeide fra dets Begyndelse af ydede mig Bidrag af kritisk og
   sproglig Art.}
  
  Fra dette omfattende specielle og med "Eruditionens" ydre Mærker
  optrædende Arbeide førtes jeg over til en almindeligere og i meget
  beskednere Form sig indklædende Opgave, idet jeg opfordredes til at
  udarbeide en latinsk Skolegrammatik, som kunde afløse Badens, der
  havde været benyttet i en lang Aarrække. Jeg tilstaaer oprigtig, at
  jeg i Begyndelsen med en vis Fornemhed afviste Tanken om at skrive en
  Bog, der for lang Tid uadskillelig vilde knytte mit Navn til
  Skolebænken og hos den opvoxende Slægt med Navnet forbinde en
  eiendommelig Forestilling om min Person, men jeg overvandt snart
  denne Modstræben ved at gjøre mig det klart, hvad der kunde udrettes
  ved at gyde det traditionelle Stof og de igjennem Aarhundreder
  forplantede løse Begrebsbestemmelser og usikre og kun halvt træffende
  Regler i en ny Form, i hvilken Indsigt i Sprogets Stræben og
  Bevægelse forenede sig med omhyggelig Iagttagelse og fik Udtryk i
  skarpt formulerede og begrændsede og just derved trods Skinnet af
  Vanskelighed lettere Begrebsbestemmelser og Regler, og hvor frugtbar
  Gjennemførelsen af et saadant Arbeide vilde være for mig selv. Paa
  denne Maade opstod min første Gang i 1841 udgivne latinske Sproglære,
  der ledsagedes af nogle særskilt udgivne "Bemærkninger i Anledning af
  Professor Madvigs latinske Sproglære". Det ikke lidet Nye i Bogens
  hele Anlæg og Udførelse vakte i Begyndelsen nogen Modstand, og
  Professor P. Hjort i Sorø laante denne stærke Ord, som jeg maatte
  tilbagevise. Berettiget indtil en vis Grad kunde den Anke være, at
  jeg i Syntaxen i min Iver for at lade Systemet gjennemtrænge alle
  Stoffets Forgreninger havde medtaget Enkeltheder, der ikke behøvedes,
  og været noget for rundelig med Exempler. Derpaa raadedes senere Bod
  ved en Forkortning, der dog først skete ved fjerde Udgave, en
  Forkortning, hvorved imidlertid Lærerne og de philologiske Studerende
  tabte. -- Paa Tydsk udkom Bogen, forsinket ved min Oversætters
  Langsomhed, først i 1844 og derefter endnu to Gange i den udførlige
  Skikkelse samt siden i en af en tysk Skolemand (Tischer) foretagen
  Forkortelse. Den af mig selv forkortede Redaktion udgaves først i
  1867 paa Tydsk. Som egentlig Skolebog kunde min Sproglære ikke trænge
  igjennem eller holde sig i Tydskland; dertil var de tydske
  Boghandleres og Gymnasiallæreres forenede Interesse i Forbindelse med
  Uvillien mod at laane en Skolebog fra et fremmed Land, især det
  forhadte Danmark, for stærk, saameget mere som Forfatteren fra 1848
  af særlig var lagt for Had som dansk Minister; men dette har ogsaa
  ved de philologiske Seminarier i Tydskland været tilhinder for en
  fuld Tilegnelse af Systemet og Begrebsbestemmelserne. Fra Tydsk
  oversattes Bogen paa Engelsk og har saavel i England som i Amerika
  oplevet en Række Oplag; i Holland er den almindelig indført i
  Skolerne i en udførligere og en kortere Form ("der groote Madvig" og
  "der kleene M", som Navnet mødte mig i Leyden i 1875); hvilken
  Udbredelse den franske og den italienske Oversættelse have, veed jeg
  ikke; en portugisisk Oversættelse fremkaldte en lille Feide imellem
  Oversætteren og Forsvarerne af de ældre indenlandske Grammatiker[43].
  -- Til den latinske Grammatik sluttede sig som en naturlig og næsten
  nødvendig Fortsættelse min græske Syntax, der, efter at være
  foredragen i Forelæsninger for de philologiske Studerende, udkom i
  1846 (anden Udgave i 1857), en Bog, som jeg forsaavidt tillægger en
  større Betydning, som der her endnu mere savnedes et naturligt og
  konsekvent System. Den tyske Bearbeidelse af den græske Syntax, der
  udkom i 1847, kunde saameget mindre i Øieblikket overvinde den
  samtidig udbrudte Forbitrelse imod alt Dansk, som ogsaa Forlæggeren,
  en yderst ivrig Forkæmper for Schleswigholsteinismen, gjerne opgav
  Bogen. I Stilhed skaffede den sig dog ved Universiteternes
  philologiske Seminarier en Plads, og det var i flere Aar næsten
  umuligt at opdrive et Exemplar af den fuldstændig udsolgte Bog. En
  ung Franskmand, som under sit Ophold ved tydske Universiteter havde
  lært Bogen at kjende, bad mig i 1883 samtidig om at skaffe ham et
  Exemplar og om Tilladelse til at oversætte Bogen paa Fransk. Dette
  foranledigede en ny tydsk Udgave, samtidig med at den franske
  Oversættelse udkom i Paris i 1884. I denne nye tydske Udgave
  betegnedes Bogen som bestemt "für Schulen und jüngere Philologen";
  kun for de sidste er den imidlertid i Virkeligheden ligefrem
  beregnet; Skolerne kan den efter den Udstrækning, som den græske
  Undervisning der har, kun komme til Nytte igjennem forsigtig
  Anvisning af Læreren. Fra Tydsk oversattes Bogen paa Engelsk efter
  den ansete Thomas Arnolds (Guizot's Vens) Foranstaltning i 1853[44].
  
   {[43] For Øieblikket er en magyarisk Oversættelse under Arbeide;
   paa Græsk har jeg kun set en Oversættelse af Formlæren (fra 1846).}
  
   {[44] I Fortalen til denne engelske Oversættelse forekommer en
   meget karakteristisk Ytring om Englændernes og Tydskernes
   forskjellige Forhold til en dansk Videnskabsmands Arbeider paa hin
   Tid, især naar en Modsætning til visse tydske philologiske Skoler
   kom til. -- Jeg bør vel bemærke, at jeg ikke har gjort det mindste
   Skridt til at fremkalde nogen Oversættelse enten af Grammatiken
   eller Syntaxen udenfor Tyskland, og at de fleste Oversættelser ere
   foretagne mig aldeles uafvidende.}
  
  Den lange Række af philologiske Skrifter, som her ere opregnede, og
  til hvilke endnu kunde føies kritiske Meddelelser til mine
  jævnaldrende Venners og til Disciples philologiske Arbeider, de
  betydeligste til Henrichsens Udgave af Ciceros Værk de oratore (i
  1830) og til Tidsskriftet "Philologus" i Tyskland, havde, naturligvis
  med Undtagelse af den latinske Grammatik, i Danmark et meget lille
  Publikum udenfor hin Kreds af Venner og Disciple. Nogle heftige og
  gnavne Angreb i de første Aar fra den besynderlige, af J. L. Heiberg
  under Navnet Anas Torquillus forevigede Pedant T. Baden, hvoraf
  Ingen tog Notits, er det ikke værdt nærmere at omtale; derimod maa
  jeg vel her sige et Par Ord om mit Forhold til den tydske
  philologiske Verden idethele. Dette var noget eiendommeligt. Mine tre
  første Arbeider (de to Disputatser og Epistola ad Orellium) fandt
  strax meget velvillig Modtagelse og de deri nedlagte Resultater fuld
  Benyttelse. Ved de to Bind Opuscula med deres mangesidige Indhold og
  ved Udgaven af #de finibus# indtog jeg dernæst, det tør jeg vel sige,
  en anerkjendt Plads imellem de ledende Philologer paa det latinske og
  romerske Omraade, men ingenlunde uden en Række Anfægtelser og Angreb
  og uden en bestemt Uvillie fra visse Sider til at lade mine Arbeider
  og Anskuelser faae Indgang og Virkning. Det forekom en stor Mængde
  tydske Philologer af den almindelige Art som en Anmasselse, at paa
  dette Omraade, paa hvilket Tydskland i lang Tid havde havt en aldeles
  afgjort Overvægt (-- "præcipua sine dubio hujus studiorum generis
  sedes" kaldes Tydskland af mig selv i Fortalen til første Bind af
  Opuscula --), en ung Mand fra et lille Land, der hidtil ikke havde
  frembragt nogen betydelig aktiv Deltager i den philologiske
  Litteratur, og i hvilket ogsaa i dette Fag en bestemt Afhængighed af
  Tydskland havde hersket, pludselig ikke blot optraadte selvstændig og
  med Fordring paa fuld Ligeberettigelse, men endog tillod sig skarpe
  Domme og Udtalelser om Meget, der spillede en vis Rolle i den tydske
  klassiske Philologi. Jeg har altid, hvad jeg ogsaa for faa Aar siden
  har udtalt i en lille Afhandling i det Letterstedtske nordiske
  Tidsskrift (for 1880, 6te Hefte "om de smaae Folks Stilling og
  Vilkaar i det almindelige Aandsliv og Kulturbevægelsen") betragtet
  det som en Slags Erstatning for de mange Vanskeligheder, der lægges
  os Medlemmer af de smaae Folk iveien ved at skaffe vort Tankearbeide
  Indgang og Indflydelse i den store videnskabelige og litterære
  Bevægelseskreds, at vi kunne indtage en upartisk og af Øieblikets
  tilfældige Strømninger i de store Lande nogenlunde uafhængig
  Iagttagerstilling, og denne Stilling har jeg fra Begyndelsen af ikke
  blot hævdet i Stilhed ligeoverfor Philologien i Tydskland, men jeg
  har med Uforbeholdenhed udtalt de af mig gjorte Iagttagelser om
  falske Retninger og forfeilede Arbeider eller Udvæxter ved Siden af
  det Gode, hvor der syntes at være Opfordring dertil, selv ligeoverfor
  høit ansete og af mig selv i andre Henseender anerkjendte Mænd,
  saasom Niebuhr, W. Humboldt og den af en talrig Discipelskare altfor
  høit stillede G. Hermann (og nylig Th. Mommsen). Det kunde da ikke
  undre mig, at der fra underordnede Forfattere, navnlig de stundom
  altfor skrivelystne Gymnasiallærere, fremkom en Række Bebreidelser
  imod mig for Miskjendelse af tydsk Fortjeneste, for Overmod og
  Forfængelighed og for bitter Dadelsyge, af og til ikke uden
  Forvanskning af, hvad jeg havde sagt, hvorpaa jeg allerede i mit
  andet Skrift (Epistola ad Orellium p. 2) var nødt til eftertrykkelig
  at gjøre opmærksom[45]. Jeg trøstede mig snart ved kompetente og
  upartiske Medforskeres Anerkjendelse uden at forlange, at de særlig
  skulde tage mig i Forsvar hos deres Landsmænd, og ved den
  efterhaanden ogsaa de mindre Velvillige aftvungne Respekt. At mangen
  en af mig fremsat Bemærkning vilde have virket mere, hvis jeg havde
  været Lærer ved et tydsk Universitet, tog jeg som et naturligt
  Forhold. Med det tydske Recensentvæsen har jeg aldrig indladt mig i
  den allermindste Forhandling. Kun gjorde det mig stundom ondt, at der
  hos mine egne Landsmænd opstod den Forestilling om mig, at jeg havde
  en særlig Tilbøielighed til at strides med Tydskere som saadanne,
  medens man rigtignok samtidig lagde mig en overdreven Forkjærlighed
  for tydsk Sprog og Litteratur i vor Skoleundervisning til Last, og at
  jeg, skjøndt mild og hensynsfuld i personligt Samkvem, blev haard
  indtil Grovhed, naar jeg i philologiske Anliggender tog den latinske
  Pen i Haanden. Det virkelige Forhold er dette, at jeg med en levende
  Nationalfølelse, der ikke tillod mig frivillig at lade mig annektere
  som Tydsker[46], stedse har forbundet en taknemmelig Paaskjønnelse
  af, hvad jeg i min almindelige og specialvidenskabelige Dannelse
  skylder tydsk Paavirkning, og at jeg, hvergang jeg nødtes til en
  bestemt og advarende Paavisning af det Urigtige og af den
  videregaaende Misvisning, der røbede sig i enkelte Feil, med
  ængstelig Omhu har overveiet, hvorvidt det var nødvendigt at gaae i
  Udtrykkets Strenghed for ikke at svække eller borttage det Indtryk,
  jeg i Sandhedens Interesse vilde frembringe; mangt et strengt Ord er
  kun nedskrevet med Modstræben, medens det vel kan hænde, at et kort
  og prægnant Udtryk ligeoverfor en overmodig eller forfængelig
  Forkerthed er grebet med en vis Tilfredsstillelse. Enkelte større
  Fremtoninger af sær uheldig Art har jeg anset det for min Pligt
  grundig og fuldstændig at forvise, og ved disse har de tydske
  Philologers Omdømme stiltiende ganske givet mig Ret og ladet det Hele
  falde i Forglemmelse (saasom ved Goerenz's Behandling af Ciceros
  Skrifter eller Alschefskys af Livius, ved Ramshorns "lateinische
  Grammatik" osv.)[47]. Adskillige tydske Philologer have givet mig
  Leilighed til ved Meddelelser og Bidrag til deres Arbeider at vise et
  Sindelag, for hvilket i Videnskaben national Antipathi var aldeles
  fremmed (Orelli, Zumpt, Halm, Baiter, Kiessling).
  
   {[45] Det der tilbageviste Angreb havde en lidt komisk Anledning.
   Biskop Münter udbad sig et Exemplar af min Magisterdisputats for at
   sende det til en Ven i Tydskland, nemlig, som det viste sig,
   Creuzer i Heidelberg, der i Forening med en Discipel Moser havde
   besørget en Udgave af Ciceros Skrift _de legibus_, og han havde
   ikke undladt ved Oversendelsen, ganske vist uden nogen Forespørgsel
   hos mig, at tilføie, at den unge Forfatter paa det Ærbødigste
   ønskede sig anbefalet til Geheimehofraaden. Nu vilde Skjæbnen, at
   Creuzers og Mosers Arbeide af mig efter Fortjeneste var bedømt
   meget strengt, og, medens Creuzer bittert beklagede sig hos Münter,
   søgte Moser i en Anmeldelse Beskyttelse ved at tillægge mig
   Yttringer om andre Lærde, som jeg ikke havde brugt eller i
   fjerneste Maade tænkt paa at bruge.}
  
   {[46] I en Anmeldelse i de berlinske "Jahrbücher für
   wissenchaftliche Kritik" af Napoleon III's "vie de César" bemærkes
   det, at Keiseren kun har benyttet og citeret tre tydske Lærde:
   Mommsen, Zumpt og Madvig, "den wir uns erlauben bei dieser
   Gelegenheit zu annectiren."}
  
   {[47] Paa Forskjellen imellem Fjernelsen af en temmelig grov
   Feiltagelse uden al Strenghed i Udtrykket og fortjent skarp
   Tilrettevisning af næsten uredelig Besmykkelse af og Forsvar for
   Feiltagelsen vil min philologiske Læser finde et Exempel i den
   første Afhandling i første Bind af mine Opuscula og det dertil
   føiede Tillæg S. 26. Hvorledes man mere eller mindre langsomt og
   med nogen Gnavenhed har bøiet sig for beføiet Tilrettevisning, vil
   kunne ses i Klotz's Udgaver af Cicero og i Weissenborns af Livius
   sammenlignede med flere Steder i 1ste Bind af mine Opuscula og med
   mine Emendationes Livianæ.}
  
  Udenfor min philologiske Forfattervirksomhed ligger den større og
  vigtigere Del af min Medarbeiden i Maanedsskrift for Litteratur; thi
  vel anmeldte jeg der (og i dansk Litteraturtidende) de fleste i hin
  Periode herhjemme udkomne klassisk-philologiske Skrifter, mine egne
  undtagne, men efter selve Skrifternes Natur har ingen af disse
  Anmeldelser nu Krav paa at erindres, og en lille, strax i det første
  Aar opstaaet Kontrovers angaaende en Anmeldelse af Rektor, Professor
  Blochs Udgave af Ciceros udvalgte Taler havde kun en vis Betydning,
  forsaavidt den betegnede Modsætningen imellem den strengere
  videnskabelige Form, som jeg søgte at gjøre gjældende paa det
  philologiske Omraade, og den ældre slappere Tradition. Heller ikke en
  sammesteds skreven Afhandling: "Om Betydningen af den Sætning, at man
  i Skolen kun skal skrive Latin for at lære at forstaae Latin" (Bind
  XIX) eller de i Antal kun faa, men mere omfattende Bidrag af
  historisk og æsthetisk Art, som jeg leverede i Maanedsskriftet, er
  der nu Anledning for mig til nærmere at omtale, skjøndt jeg ikke med
  Utilfredshed ser tilbage paa den Maade, hvorpaa jeg fremhævede det
  fine psychologiske Blik, den ædle Livsbetragtning og den harmoniske
  og skjønne Form i Fru Gyllembourgs Noveller og i Sten Stensen
  Blichers Arbeider drog Skjelnelinien imellem hans ypperlige og troe
  Billeder af hjemlig Natur og hjemlige Menneskeskikkelser og de mindre
  heldige Forsøg paa at overskride Grændsen for den naturlige Begavelse
  og dens Uddannelse, eller trods en mange Aar senere fremkommen
  Indsigelse fortryder i C. Baggers "Min Broders Levned" at have
  paavist et unegteligt Talents Udskeielse i, hvad man nu vilde kalde
  realistisk Retning. Langt vigtigere baade i og for sig og ved sine
  Virkninger var den igjennem 4 Hefter af Maanedskriftets 8de og 9de
  Bind (1832 og 1833) gaaende og imellem 150 og 200 Sider omfattende
  Anmeldelse af en Række i Aarene 1829-1832 udkomne Skrifter om det
  lærde Undervisningsvæsen, hvortil et Program fra Sorø havde givet det
  første Stød. Denne Afhandling bærer vistnok i sin hele Form mere end
  tilbørlig Præget af den haarde og alvorlige indre Kamp, hvorunder den
  er udarbeidet, men indeholder tillige, hvad jeg endnu tillidsfuldt
  udtaler, under den haarde Skal en ikke ringe Tankefrugt. Stillet
  imellem modsatte Ensidigheder lykkedes det mig, under Opgivelse af
  mange traditionelle Fordomme, at vinde et friere og fastere Stade,
  fra hvilket den historisk-philologiske Side af Skoleundervisningen
  viste sig i et klarere Lys og forsonede sig med de til berettigede
  Grændser indskrænkede Krav fra Naturkundskabens og den moderne
  Dannelses Side. Istedetfor den forældede Betragtning af den gamle
  Verden og dens Værker som en for den nyere Dannelse regelgivende, men
  uopnaaelig Mønsterverden sattes Henvisningen til den primitive, i en
  særlig Form afsluttede antike Kultur og Litteratur som det fælles
  Udgangspunkt og Grundlag for den moderne, i forskjellige
  Nationaliteter sig udfoldende Dannelse og til Nødvendigheden af
  Bekjendtskab med hin fælles Forudsætning for Orientering og fuldere
  Indsigt i Menneskekulturen i det Hele, og istedetfor Anprisningen
  af de gamle Sprog som de i eminent Forstand logiske sattes
  Nødvendigheden af Kjendskab til dem for at forstaae Sprogudviklingen,
  for grundig at lære de nyere Sprog og for at forfølge de i Sprogene
  udprægede Forestillingers Bevægelse. Derhos optoges og behandledes i
  speciel og praktisk Form Spørgsmaalet om de forskjellige
  Dannelsesmidlers rette Sammenordning i et enkelt og helt Skolekursus
  med rigtig Begrændsning mod Universitetet, hvortil dengang ved anden
  Examen en Del af det Skolen tilhørende Stof var henlagt i
  Brudstykker. Naturligvis tilfredsstillede denne Udvikling ikke alle
  mine allerede i Skolelivet virkende philologiske Venner, endsige de
  ældre Skolemænd. Medens saaledes Bojesen udtalte, at en saa
  fordomsfri og alsidig Behandling af det foreliggende Spørgsmaal
  hidtil ikke var fremkommen, betegnede Elberling de kun med længere
  Mellemrum trykte Afsnit af min Afhandling som uforstaaelige
  sibyllinske Blade. Ligeoverfor Naturvidenskabens og den moderne
  Dannelses Forkæmperes Misstemning mod Skolen i dens hidtilværende
  Opfattelse og Skikkelse aabnede der sig ved Afhandlingen en Udsigt
  til Overenskomst; hvorledes det i saa Henseende kom til praktisk
  Forhandling og Handling, bliver nedenfor at omtale[48]. -- Endnu
  troer jeg at burde nævne min Andel i en Artikel i Maanedsskriftet,
  der bærer et andet Navn, og som i sin Tid gjorde stor Opsigt og
  fremkaldte en ikke ringe Bevægelse. I 1831 oplæste H. N. Clausen i et
  Redaktionsmøde en Artikel, hvortil Anledningen var tagen af
  Oberstlieutenant Abrahamsons 8de Rapport til Kongen om den indbyrdes
  Undervisnings Fremgang. Artiklen indeholdt en i sig selv velvalgt og
  morsom Anthologi af de svulstige, krybende og i det Hele smagløse
  Udtalelser af Rapportens Forfatter og af en stor Mængde Provster og
  andre Geistlige, der anbefalede sig ved Iver for den hos Frederik VI
  i høi Gunst bragte Methode ("denne gode Sag", som den kaldtes) og ved
  næsten underdanig Ærbødighed for den kongelige Adjutant, der i denne
  Methodes Navn beherskede Almueskolevæsenet, disponerede over Ordener
  og øvede Indflydelse paa Befordringer; men den savnede en Konklusion
  og et Maal, hvortil der styredes hen. Baade andre Redaktionsmedlemmer
  og især jeg bemærkede, at Artiklen i denne Form kun vilde fremkalde
  Latter over enkelte Personer og sætte ondt Blod uden tilsvarende
  Udbytte; jeg foreslog derfor, at Artiklen skulde omredigeres
  saaledes, at den gik ud paa at vise, at man paa Grund af hele
  Rapportens og de enkelte Udtalelsers Tomhed og Mangel paa ethvert
  virkeligt Indhold, efter at have gjennemgaaet denne og alle de
  foregaaende Rapporter, slet ikke havde Midler til at danne sig en Dom
  om den indbyrdes Undervisnings virkelige Skikkelse i Skolerne og dens
  Virkninger, men alene fik at vide, at Mekanismen paa Papiret sagdes
  indført i saa og saa mange Skoler, og at der derfor trængtes til en
  alvorlig Undersøgelse for at adskille løgnagtigt Skin og forfængelig
  Leg fra Virkeligheden. Det overdroges da mig og N. David at forhandle
  med Clausen om en saadan Omredaktion, paa hvilken han ogsaa villig
  gik ind. I den nye Skikkelse blev Artiklen modtagen med fuld
  Tilstemning af alle Forstandige, der længe havde anet, at der paa
  dette Omraade dreves et uværdigt Spil, men den vakte naturligvis ikke
  blot Abrahamsons og de øvrige af Satiren trufne Personers
  Forbitrelse, men ogsaa Harme hos Kongen, der i god Tro og med
  Forvisning om at fremme noget Nyttigt havde overladt hele Sagen til
  Abrahamson. Af Frygt for Forstemningen mod det allerede iforveien som
  noget oppositionelt betragtede Maanedsskrift meldte da ogsaa
  Engelstoft sig strax ud af Redaktionen, men Skyerne spredte sig, og
  den hele forkerte Indblanding af en begavet, men ærgjærrig
  Generalstabsofficer i Skolestyrelsen ophørte kort efter, og selve den
  indbyrdes Undervisnings Methode, der aldeles ikke passede til vore
  Skoler, trængtes tilbage til en saare beskeden Stilling, skjøndt den
  Bestemmelse, at enhver theologisk Kandidat, der vilde befordres til
  Præsteembede, iforveien skulde aflægge en Prøve i en saakaldet
  Normalskole for den indbyrdes Undervisning, indrettet i Sølvgadens
  Kaserne, først ophævedes ved en af mig som Minister udvirket kongelig
  Resolution.
  
   {[48] Et kort Omrids af den i denne Afhandling udviklede
   Betragtning af den klassiske Skoleundervisnings Betydning og
   Berettigelse er i mine "kleine philologische Schriften" S. 285 ff.
   føiet som Anhang til Afhandlingen om de grammatiske Betegnelser. En
   Skolemand i Schweitz, der vilde skrive om den klassiske
   Skoleundervisning, bad mig, efter at have læst disse korte
   Antydninger, om at skaffe ham vedkommende to Bind af
   Maanedsskriftet, idet en dansk Dame havde lovet at hjælpe ham til
   at forstaae Afhandlingen. Efter et Par Maaneder meddelte han mig,
   at han efter Læsningen havde opgivet sit eget Forsæt. "Sie haben
   mir" -- tilføiede han -- "Viel zu denken gegeben."}
  
  Efter Redegjørelsen for min Skribentvirksomhed i denne Periode -- et
  Par Brochurer kommer jeg siden til at nævne -- maa jeg et Øieblik
  vende mig til det Embede, som jeg ved Siden af Professoratet
  beklædte, nemlig som Universitetsbibliothekar. Jeg havde, som ovenfor
  sagt, søgt dette Embede af økonomiske Grunde, ikke af Lyst til den
  bibliothekariske Virksomhed, men jeg er mig bevidst at have besørget
  det med samvittighedsfuld Troskab og deri at have gjort nogenlunde
  Fyldest. For Bogvæsenet i Almindelighed med dets Krav paa
  Opmærksomhed for Rækker, Kostbarheder, Sjeldenheder osv. har jeg
  aldrig havt Interesse: Bøgerne vare mig altid kun Redskaber for det
  videnskabelige Studium eller den æsthetiske Nydelse. Men jeg
  medbragte ved Siden af Pligtfølelsen et uundværligt Hjælpemiddel i en
  let og tro Hukommelse, og, ligesom jeg selv glædede mig ved som
  Bibliothekar at have til fri Raadighed et rigt Apparat i mit eget
  Fag, saaledes var det mig magtpaaliggende i samtlige til
  Universitetsundervisningen hørende Fag, understøttet af fagkyndig
  Bistand, at anskaffe saa Meget af det Bedste i Litteraturen, som
  Midlerne tillod, og at gjøre det Anskaffede saa tilgængeligt for
  Ældre og Yngre, som god Orden tilstedede. Havde jeg i Begyndelsen et
  betydeligt Arbeide ved at orientere mig fuldstændig i Bibliothekets
  Indhold, opstod der efterhaanden et ikke ringe Mismod ved saaledes
  daglig, med Unddragelse af Tid og Tanke fra mine specielle og
  alvorlige Studier, at sysle overfladisk med alle Videnskabers
  Apparat, og jeg ombyttede derfor i 1848 gjerne Tilsynet over de
  stille og lydige Bogrækker med noget mindre fredelige Sysler, dog
  uden at opgive Interessen for den for Universitetet, dets Lærere og
  Studerende saa overordentlig vigtige Institution. Under min Styrelse
  blev et nyt og liberalere Reglement for Udlaanet udarbeidet og
  gjennemført og et særeget Læseværelse blev indrettet, medens der
  hidtil ingen anden Plads havde været for dem, der paa Bibliotheket
  benyttede Bøger eller Manuskripter, end selve Udlaansværelset med
  dets Sneverhed, Uro og uhyggelige Trækvind. Manuskriptsamlingen, der
  i et fugtigt Rum havde været udsat for at beskadiges, fik derhos en
  bedre og rummeligere Plads, idet det i Bibliothekslokalet (dengang,
  som bekjendt, Loftsetagen over Trinitatis Kirke) opstillede og da
  unegtelig indskrænkede Museum for nordiske Oldsager, hvis Besøgere i
  ikke ganske ringe Grad forstyrrede Bibliotheksvirksomheden, flyttedes
  ud. Den vigtigste Tjeneste ydede jeg dog Bibliotheket ved betimelig
  og med al Kraft at trænge paa Tilveiebringelsen af et nyt Lokale
  istedetfor det ikke blot ved sin Beliggenhed ubekvemme, men
  efterhaanden aldeles utilstrækkelige, hvori Ordenen næsten ikke mere
  lod sig opretholde (se Selmers Universitetsaarbog 1842 S. 11). Da
  endelig flere Aar senere, efterat jeg fra Ministeriet var vendt
  tilbage til Universitetet, Midlerne til en ny Bibliotheksbygning
  søgtes og bevilgedes, deltog jeg stadig og ivrig i alle om dette
  Anliggende og om Bygningens Indretning førte Forhandlinger, ligesom
  jeg ogsaa, da min tidligere mangeaarige, trofaste Medhjælper, der var
  bleven min Efterfølger ved Bibliotheket, var nær ved aldeles at tabe
  Modet under Forberedelsen til og Ledelsen af den vistnok saare
  besværlige Flytning og nye Opstilling, maatte træde til for at støtte
  hans driftigere og mere energiske Medhjælpere: afdøde Bibliothekar
  Gundorph, der da bar Hovedbyrden, og den endnu levende Bibliothekar
  Hannover. Og, ligesom jeg som Bibliothekar til Indlemmelse i
  Bibliotheket havde modtaget det saakaldte Classenske Lægeselskabs
  Bogsamling, tør jeg vel ogsaa sige, at det senere efter Bibliothekets
  Flytning var mig, der som Konsistoriums Delegerede med Geheimeraad
  Tillisch paa det Classenske Fideikommises Direktions Vegne afsluttede
  den derefter af Kultusministeriet bekræftede Overenskomst om det i
  flere Retninger vigtige og kostbare Classenske Bibliotheks
  Sammensmeltning med Universitetsbibliotheket; thi ogsaa da svigtede
  praktisk Handlekraft den brave Mand, der nærmest skulde repræsentere
  dette sidste. Endnu før denne Forhandling havde jeg havt en mærkelig
  Leilighed til at se, hvorledes baade hos denne redelige, lærde
  Forsker (P. G. Thorsen) og hos den med ham aandsbeslægtede, omend
  mere fremragende, mod mig altid saare velvillige Werlauff, der
  styrede det kongelige Bibliothek, den frygtsomme Fredsommelighed og
  Angsten for enhver alvorlig Kamp lammede selv den varme Kjærlighed,
  hvormed begge Mænd omfattede de dem betroede Bogsamlinger[49].
  
   {[49] Ved en Finantsforhandling paa en Tid, da Monrad var
   Kultusminister paany, havde Tscherning paastaaet, at det var
   urimeligt i Kjøbenhavn at have to offentlige Bibliotheker, og at
   Kongens Bibliothek og Universitetsbibliotheket burde sammensmeltes.
   Monrad affordrede i den Anledning Werlauff, Thorsen og mig en
   Erklæring, som han naturligvis ventede skulde yde ham en Støtte
   ligeoverfor Tscherning. Men ved vor første Sammenkomst erklærede
   begge Bibliothekarer med blødende Hjerter, at det jo vilde være
   aldeles unyttigt at kæmpe mod den almægtige Tscherning, og at man
   uden Nytte lagde sig for Had ved at gjøre Modstand. Jeg skammede
   dem ud og forelagde dem nogle Dage efter Udkast til en Betænkning,
   hvori det udvikledes, at man vel neppe, hvis der var Spørgsmaal om
   i det Øieblik at forsyne Kjøbenhavn med offentligt videnskabeligt
   Bogforraad, vilde oprette to Bibliotheker jævnsides, men at Sagen
   stillede sig ganske anderledes, naar man, som Tilfældet her var,
   fra Fortiden havde modtaget to ved store private Gaver og Legater
   forøgede og udstyrede Bogsamlinger, der tildels stillede sig
   særlige Opgaver, idet den ene i muligste Omfang anskaffede den rent
   og strengt videnskabelige Litteratur, den anden særlig sørgede for
   Professorernes og Studenternes Behov, for de sidste navnlig ved
   Anskaffelse af Haandbøger, Lærebøger, Kommentarer og deslige,
   tildels rentud til at opslides, hvorhos det eftervistes, at hele
   Besparelsen vilde blive temmelig illusorisk ved Nødvendigheden af
   et aldeles nyt, meget stort Lokale og ved Personalets Forøgelse.
   Begge Bibliothekarerne erkjendte den hele Udviklings Rigtighed og
   Gyldighed, men krympede sig endnu ved at underskrive, indtil de
   beseiredes ved Forestillingen om, at der ligeoverfor Tschernings
   Tordenrøst vilde hæve sig en streng Anklage mod deres Svaghed.
   Erklæringen afgaves da aldeles efter mit Udkast. Sagen blev af
   Tscherning slet ikke forfulgt videre.}
  
  Hvad jeg ved min Bibliotheksbestyrelse beklager, er, at det ved det
  ringe Maal af personlige Kræfter, der da havdes til Raadighed
  ligeoverfor det bestandig stigende Udlaan og Benyttelsen af
  Læseværelset (foruden Bibliothekaren kun en Underbibliothekar og en
  yderst ringe lønnet Assistent), ikke var mig muligt at tage alvorlig
  fat paa Tilveiebringelsen af et høist nødvendigt Realkatalog (en
  ringe Begyndelse med Seddelskrivning gjordes) eller at føre en
  Journal; jeg efterlod derfor kun en stor Hob uordnede Breve og
  Dokumenter.
  
  I Forbindelse hermed skal jeg endnu kun nævne, at jeg som Medlem af
  Videnskabernes Selskab i 1834 (den 21de November) blev valgt til
  Medlem af dets Ordbogskommission, hvori jeg sad indtil Udgangen af
  November 1848, og at jeg i 1837 valgtes til Medlem af Kommissionen
  for Udgivelsen af Regesta og Diplomatarium m. m.
  
  Den her kortelig skildrede Embedsgjerning og Forfattervirksomhed i
  Forening med den stadige Bearbeidelse af min egen videnskabelige
  Personlighed gjorde saadanne Fordringer til mine Kræfter, at der i
  lang Tid ikke blev Plads for nogen Trang eller Evne til en videre
  gaaende Deltagelse i offentlige Anliggender. Kun ved Universitetet
  selv tog jeg Del i visse Reformbestræbelser, især med Hensyn til
  Sammensætningen af Konsistorium, og i Marts 1837 indgav jeg et
  Andragende om en Forandring i saa Henseende, foreløbig uden
  Resultat[50]. Og dog er det allerede af Hensyn til det paafølgende
  Tidsafsnit ikke muligt her ganske at forbigaae mit Forhold da til
  Politiken, saa beskedent dette end stillede sig. Fra min første
  Indtræden paa Embedsbanen havde jeg sluttet mig til det Flertal
  imellem mine Kolleger, navnlig af de yngre, som ikke troede det
  overleverede absolute Monarki, baaret af Frederik VI's jævne og
  elskværdige, men ogsaa Jævnheden hos Andre foretrækkende Person,
  istand til at fyldestgjøre Tidens Krav, ligesaalidtsom det havde
  gjort Fyldest i Aarhundredets to første Decennier, og som heldede
  til konstitutionelle Tanker og Forhaabninger, men vistnok temmelig
  spagfærdige. En stærkere Bevægelse med ikke lyse Udsigter begyndte i
  1830 med Schleswigholsteinismens aabenlyse Optræden (Uve Lornsen),
  hvorefter fulgte Oprettelsen af den slesvigholstenske Fællesregjering
  paa Gottorp og af de fire Provinsialstænders Forsamlinger. En endnu
  alvorligere Skikkelse antog Bevægelsen under Christian VIII, der,
  uden som Forgængeren at omgives af en tilvant Pietetsfølelse, ikke
  kunde unddrage sig Indflydelsen af visse Erindringer fra Norge og
  derpaa byggede Krav. Udsigten til den kongelige Mandslinies Uddøen
  rykkede nærmere; Kongens Svogers, Prindsen af Augustenborgs,
  Udnævnelse til Statholder i Hertugdømmerne og Regjeringens vaklende
  og svage Optræden ligeoverfor den aabenbare Tilsidesættelse og
  Krænkelse af den danske Nationalitet i Slesvig vakte en dyb
  Misstemning, der ogsaa omfattede den hidtil populæreste af
  Regjeringsmændene: A. S. Ørsted. Medens Arvefølgepatentet af 1846
  stødte paa stærk Modstand fra Slesvigholstenerne og deres Tilhæng i
  Udlandet, gav det, selv om dets Opfattelse opretholdtes, ingen
  Sikkerhed for, at den danske Nationalitet kom til sin fulde Ret
  indenfor Monarkiets Grændser. Jeg var imellem dem, der dybt følte
  Krænkelsen og Faren, men der var i al den Tid, hvorom der her er
  Tale, Intet, der kunde bevæge mig til at ombytte en bekymret
  Tilskuers Rolle med en aktiv Deltagelse. Jeg havde intet fuldt
  gjennemtænkt og mig selv tilfredsstillende Raad at give, ingen Plads
  og Stemme, der kunde give Advarsler, som allerede udtaltes af Andre,
  forøget Vægt. Havde jeg Noget forud for ikke faa af dem, der da førte
  Ordet, var det en efterhaanden (jeg kan ikke nu sige, i hvilken Orden
  og med hvilke Mellemrum) modnet Indsigt i og Følelse af de Opgavers
  Vanskelighed, der skulde løses; jeg saae, at Bestræbelserne for
  Monarkiets Bevarelse i dets Helhed og for en konstitutionel
  Regjeringsform idelig krydsede hinanden, og jeg følte, at der hos
  dem, hvem jeg i det Hele stod nærmest, baade med Hensyn til Holsten
  og med Hensyn til Slesvig lagdes en større Vægt paa det folkeretlige
  og traktatmæssige Grundlag og en mindre paa det da virkelig
  bestaaende folkelige Statsgrundlag, end jeg kunde billige. Jeg følte
  at det maatte komme til en grundig Opgjørelse imellem Dansk og Tydsk,
  selv med Fare for at tabe det Tydske, men tillige, at ingen dansk
  Regjering kunde stille sig denne Opgave uden at tvinges dertil ved en
  voldsom Rystelse[51]. Jeg lededes ogsaa derved, selv om jeg havde
  havt friere Raadighed over en større Kraft, til Afholdenhed. Jeg har
  altid havt en afgjort Uvillie imod uden et klart og bestemt Maal at
  deltage i "Røre" (en dengang og siden fra en vis Side meget brugt og
  yndet Kategori) og en stundom maaske for ængstelig Ulyst til at
  deltage i Forbindelser, der kunde hindre mig i med Selvstændighed at
  følge min Overbevisning i forekommende Spørgsmaal. Jeg var derfor
  uden nærmere Forbindelse med nogen af de Grupper, for ikke at sige
  Partier, der dengang deltoge i den offentlige Forhandling fra et
  halvt eller helt oppositionelt Standpunkt, saavel de Ældres (hvortil
  hørte P. G. Bang, Neergaard, Tutein og som mere fremrykkede David,
  Clausen og Schouw) som de Yngres (Lehmann, Monrad, Ploug osv.). Og
  dog var min Stilling med Hensyn til de offentlige Anliggender en
  noget forskjellig under Frederik VI, medens jeg fra det første Trin
  paa Embedsbanen arbeidede mig fremad, og under Kristian VIII, ved
  hvis Regjeringstiltrædelse jeg regnedes imellem de for Fagdygtighed
  anerkjendte og hos de Studerende vel ansete og populære Professorer,
  og med hvem jeg som Medlem af Videnskabernes Selskab var bleven
  bekjendt, da han i nogle Aar som Prinds var Selskabets Præsident,
  skjønt vistnok kun paa Afstand og uden nogensomhelst Adgang til
  personlig Tilnærmelse, endsige til at give politiske Raad[52]. --
  Kristian VIII's første Regjeringsdag kaldte mig endog til en
  gjentagen offentlig Optræden, men som ganske svarede til den her
  betegnede Tilbageholdenhed, idet den gik ud paa Paamindelser til
  Andre om Besindighed. Da jeg den 3die December 1839 henimod
  Middagstid fra det Indre af Byen, hvorhen Bevægelsen i Anledning af
  Thronskiftet havde kaldt mig, vendte tilbage til min Bolig paa
  Nørregade, mødte jeg ved Metropolitanskolen daværende Lektor, senere
  Konferentsraad og Notarius publicus Abrahams, der med stor Uro og
  Bekymring fortalte mig, at et stort Antal Studenter var samlet i
  Universitetsbygningens Vestibule og Korridorer, hvorfra de vilde
  drage ud til Amalienborg for at bringe den nye Konge en Hilsen og et
  Leveraab, uden Tvivl med Antydning af politiske Ønsker og Fordringer.
  Jeg gik da ind i Vestibulen og op paa Rummet over Trappen, bad om
  Ordet og forestillede de Studerende kort, men alvorlig, at det i sig
  selv ikke var sømmeligt udenfor det Palais, hvori Frederik den VI's
  Lig laae og hans Enke sad i Sorg, at bringe den nye Konge en ny og
  særlig Hyldest efter den, der naturligen var ydet ham ved selve
  Udraabelsen til Konge, og at i ethvert Tilfælde et saadant
  improviseret og uanmeldt Tog, for hvis gode Orden og Iagttagelse af
  tilbørlige Grændser Ingen havde Ansvaret, kun vilde fremkalde
  uhyggelige Sammenstød med Politi og Vagter. Man hørte mig villig og
  det Hele blev opgivet. Men til samme Dags Aften havde de yngre Ledere
  af Oppositionspressen: Lehmann, Monrad, Ploug og Andre stævnet de
  Studerende til et Møde i Hôtel d'Angleterre's store Sal for at
  vedtage en Adresse til den nye Konge om i Tilslutning til sin Fortid
  i Norge at give Danmark en Grundlov efter den norskes Forbillede. Jeg
  gik da hen til dette Møde og fraraadede det hele Foretagende, om hvis
  Ubetimelighed jeg havde en inderlig Overbevisning, idet jeg dels
  lagde dem, der virkelig kunde betragtes som Studenter ved
  Universitetet, paa Hjertet, at Studenterstanden ikke havde nogen Ret
  og Kald til at stille sig i Spidsen for Folket og at tale paa dettes
  Vegne, dels forestillede dem, at de uden Tvivl for den allerstørste
  Del savnede ethvert Bekjendtskab med den Grundlov, de opstillede som
  Mønster, dels udviklede, hvor vanskeligt det under det danske
  Monarkis indviklede Sammensætning og Forhold var for den ny
  tiltrædende Konge at give nogetsomhelst Tilsagn om en Grundlov, især
  i bestemt Retning. Mit Foredrag blev hørt med Opmærksomhed; det kunde
  naturligvis i den blandede Forsamling, hvoraf maaske Flertallet slet
  ikke i egentlig Forstand udgjordes af Studenter, og hvor ingen Regel
  var given for Deltagelse og Stemmeret, ikke forhindre Adressens
  Vedtagelse, men det bevægede en stor Mængde til at holde sig tilbage
  og svækkede i væsentlig Grad Betydningen af det Hele. Adressen blev
  indsendt, lagt til Side og glemt; men, da mine Ytringer om
  Studenterstandens ubestemte Grændser og det Misbrug, der derfor kunde
  drives med Studenternavnet, havde givet Anledning til en i Møder og
  Blade fortsat Forhandling om en Organisation og Repræsentation af
  Studenterstanden, bragtes jeg derved til at udgive en Brochure: "Et
  Par Ord om Studenteranliggender", hvori jeg ved Siden af stærk
  Hævdelse af Studenternes aandelige Frihed ligesaa bestemt fremhævede
  den Begrændsning af deres Ret til aktiv politisk Optræden, navnlig
  korporativt, der fulgte af deres juridiske og økonomiske
  Uselvstændighed og af deres Mangel paa en i Livets Gjerning vunden
  Erfaring. Den lille Piece fandt ikke ringe Indgang og formindskede
  ikke paa nogen Maade det velvillige Forhold imellem Studenterne og
  mig. Min hele Optræden havde været absolut individuel, men fandt
  Tilslutning hos mine Kolleger. Med Regjeringsmænd, endsige med
  Kongen, havde jeg i de Dage og Uger end ikke den fjerneste Berørelse,
  og min Udnævnelse til Ridder af Dannebrog den 28de Juni 1840 i
  Anledning af Kroningen skete kun efter sædvanlig Orden.
  
   {[50] Efterat jeg i 19 Aar havde været Professor ved Universitetet,
   var jeg i 1848 endnu paa Grund af Avancementsforholdene kun
   extraordinarius og havde som saadan ikke Sæde i Konsistorium,
   hvortil der da slet ikke skete Valg, og var saaledes afskaaren fra
   Deltagelse i Universitetets almindelige Korporationsforhandlinger
   og fra alle de Stillinger, hvori man som Professor kunde komme til
   at optræde som Ordfører for Universitetet eller for sit Fakultet.
   Jeg tilstaaer, at jeg under disse Omstændigheder ikke følte stor
   Tilfredsstillelse ved at indsættes i endel Komiteer, hvis Arbeider
   overgaves til Konsistorium, hvor man ikke kunde følge dem, for at
   hendøe der eller senere ved Universitetsdirektionen.}
  
   {[51] Hvor tidlig Muligheden, ja Sandsynligheden af en saadan
   voldsom Rystelse fremtraadte for mig, derom har jeg et Vidnesbyrd i
   en Samtale, som jeg erindrer at have ført med den i 1843 afdøde
   Kaptain i Artilleriet Bendz, en anset Mathematiker, om Forholdet
   imellem de fra begge Sider disponible militære Kræfter ved et
   slesvigholstensk Oprør. Det var mig mærkeligt, hvorledes Bendz
   paavirkedes af den freidige Selvbevidsthed, med hvilken den
   militære Standsfølelse fremtraadte i Fæstningen Rendsborg i
   Modsætning til Officerskorpsets adspredte og trykkede Stilling i
   Hovedstaden, og hvorledes ogsaa han i Prinds Frederik af
   Augustenborg saae den ungdommelig kraftige Fører i Modsætning til
   gamle, af tunge Erindringer bøiede Mænd. Lykkeligvis gjorde disse
   gamle Mænd senere den unge Prinds til Skamme.}
  
   {[52] Med det her Sagte og nærmest Følgende kan sammenholdes en
   kort Artikel af mig i Historisk Tidsskrifts 5te Rækkes 5te Bind
   Side 98, hvor nogle Træk fra Kristian VIII's Tid ere meddelte, der
   ikke skulle gjentages her.}
  
  I 1843 fandt det første skandinaviske Studentertog til Upsala
  Sted. Kongen, der betragtede Sagen ugunstig og frygtede for
  Ubesindigheder, troede, at det vilde være hensigtsmæssigt at formaae
  en indflydelsesrig og populær Professor til at følge med Toget som
  modererende Iagttager og Raadgiver, og lod H. N. Clausen, der jo
  ellers ingenlunde var _persona grata_, opfordre til at paatage sig
  dette Hverv; men Clausen indsaae meget vel, at han af Studenterne
  vilde blive betragtet med mistænksom Uvillie som en ubeleilig
  Paapasser og af Kongen faae Utak, hvis der indtraf noget Ubehageligt,
  som han ikke havde kunnet hindre, og han bad sig derfor fritagen.
  Opfordringen rettedes da mundtlig igjennem Universitetsdirektionens
  Medlem, den bekjendte Jurist J. O. Hansen, der altid viste mig stor
  Velvillie, til mig, men med samme Udfald, just ikke til Hansens
  Forundring. -- Aaret efter oprettedes af endel Mænd, der livlig
  interesserede sig for aandeligt Samkvem og gjensidig Velvillie og
  Tilnærmelse mellem de tre nordiske Folk, i Kjøbenhavn det
  skandinaviske Selskab. Jeg var med varm Interesse for Formaalet,
  omend med nogen Tvivl om Rigtigheden af Formen for og Udstrækningen
  af de paatænkte Sammenkomster og om Foredragenes Virkning, imellem
  Stifterne og holdt i et af Selskabets første Møder den 27de Januar
  1844 et Foredrag, som kort efter blev udgivet under Titlen:
  "Om Skandinavismens Forhold til den almindelige Kultur". I
  Overensstemmelse med den Betragtning, som jeg stedse har fastholdt og
  forsvaret, hævdede jeg deri paa den ene Side de skandinaviske Folks
  Ret og Pligt til at gjøre sig selvstændig gjældende efter deres
  Eiendommelighed og Kræfter i det almindelige Kulturarbeide og
  vindicere sig deres særlige Nutids og Fortids Andel deri, men afviste
  paa den anden Side skarpt en selvgod, sig afsondrende og
  overvurderende Nordiskhed med tydeligt Henblik ikke blot til den
  grundtvigske Retning, men ogsaa til "Fædrelandets" og Andres
  daværende ungdommelige Overdrivelser. Foredraget vandt stærkt Bifald;
  men, da jeg havde berørt Ensidigheder, der dengang indenfor den
  egentlige Oppositions Rækker skulde skaanes, udbragte Orla Lehmann,
  der førte Forsædet ved det paafølgende Selskabsmaaltid, en Skaal for
  "Moderation i Moderationen". Jeg var for maadeholden; derved var min
  Stilling til Oppositionen, som den da og stundom siden førtes,
  forsaavidt ret klart betegnet; men jeg vandt ligesaalidt særlig Gunst
  paa den anden Side. Det skandinaviske Selskab selv udfoldede jo
  iøvrigt paa Grund af Forholdenes Udvikling kun en ringe og kortvarig
  Virksomhed[53].
  
   {[53] Et lille Sammenstød, hvorved jeg, idet jeg hævdede mit
   Embedes Ret ligeoverfor en af Kongen begunstiget Tydskers
   Arrogance, neppe gjorde mig behagelig i Kongens Øine, er fortalt i
   den ovenfor nævnte Meddelelse i Historisk Tidsskrifts 5te Rækkes
   5te B. S. 98, men tilføies bør det, at jeg aldrig mærkede mindste
   Spor til høiere Ugunst i den Anledning.}
  
  Under denne Afholdenhed fra politisk Optræden faldt det i min Lod
  temmelig pludselig at kaldes til Deltagelse i et meget vigtigt
  administrativt Anliggende. Den Forhandling, der fra 1829 af var ført
  om det lærde Skolevæsen, havde efterhaanden ledet Direktionen for
  Universitetet og de lærde Skoler til den Overbevisning, at en
  omfattende Reform var nødvendig, og, efterat Direktionen -- hvis
  kraftigste og indflydelsesrigeste Medlem dengang, efter J. P.
  Mynsters Udtrædelse og den svage og forhen afskedigede Engelstofts
  Gjenindsættelse som første Medlem, aabenbart var den ovenfor nævnte
  Etatsraad Hansen -- i Almindelighed havde sikret sig Kongens
  Samtykke, anmodedes uden nogetsomhelst kongeligt Kommissorium med
  kort Varsel H. C. Ørsted, J. F. Schouw og jeg om at sammentræde med
  Direktionens Medlemmer til en fortrolig Forhandling om det hele
  Anliggende, saaledes at altsaa Ørsted og Schouw skulde repræsentere
  den mathematisk-naturvidenskabelige Side af Dannelsen, jeg den
  historisk-philologiske. Forhandlingerne førtes i Hansens private
  Bolig paa Grundlag af et Udkast, hvori jeg vel tør sige, at de af mig
  i 1832 udtalte Anskuelser i det Hele vare optagne, navnlig hvad angik
  Ophævelsen af den saakaldte anden Examen og Inddragelsen af dens Stof
  med Undtagelse af Philosophien i Skolen og Henlæggelsen af
  Afgangsprøven til Skolerne selv, hvis Undervisningstid udvidedes med
  ét Aar[54]. Med en Anstrengelse, der navnlig for Engelstoft var
  aldeles overvældende, førtes det Hele tilende i et Par Dage, og
  Resultatet fremtraadte i den af Kongen approberede provisoriske
  Undervisningsplan for nogle af de lærde Skoler af 1844, idet der
  først skulde gjøres en Prøve med Planen i Metropolitanskolen og
  Skolerne i Odense og Kolding. Til at kontrolere denne Prøve ved at
  overvære Afgangsexamen i disse tre Skoler og deltage i Censuren
  bestemtes Ørsted, jeg, der strax efter i "Dansk Folkeblad" gav en
  Fremstilling af, hvad der ved den nye Skoleform tilsigtedes, og
  Professor Velschow. De ifølge heraf i Aarene 1845-1848 foretagne
  Skolereiser, der bragte mig i endnu nærmere Forhold til Ørsted, og
  som for første Gang førte mig til Fyen og Jylland, ydede mig ved
  Siden af Hovedopgaven en kjærkommen Forfriskelse, medens de
  forberedede min senere mangeaarige og kjære Virksomhed ved de lærde
  Skoler.
  
   {[54] Ved en besynderlig Forglemmelse har Clausen i sit Skrift om
   Kjøbenhavns Universitets Virksomhed i Aaret 1837 i sin Oversigt
   over de i dette Aar i Konsistorium førte Forhandlinger om denne
   Gjenstand aldeles forbigaaet Diskussionen i Aarene 1829-1832 om
   mine da opstillede Forslag og betegnet som Udgangspunkt et Udkast
   af Etatsraad Kolderup-Rosenvinge fra 1836.}
  
  Om mine private og huslige Forhold i denne Aarrække skal jeg fatte
  mig kort, thi Erindringerne derom tilhøre og vedkomme i det
  Væsentlige kun mine Nærmeste. Med min trofaste og hengivne Hustru,
  der to Aar før vort Bryllup med mig havde besøgt min Moder paa
  Bornholm,[55] førte jeg et stille og beskedent Liv i en snever Kreds,
  snart omgiven af en Børneflok, idet der indtil 1839 fødtes mig to
  Døtre, to Sønner og atter to Døtre, af hvilke den ene dog døde ganske
  spæd og den anden berøvedes os i en Alder af 9 Aar til bitter Sorg
  den 8de Marts 1848. Ved Siden af Opdragelsen af mine egne Børn var
  det selvfølgelig min ueftergivelige Pligt at fritage min Moder, der
  havde gjort saa store Opofrelser for mig, for Omsorgen for mine to
  yngste Brødre, af hvilke den næstyngste oplærtes til Snedker her i
  Byen og den yngste opholdt sig i mit Hus i de nærmeste Aar, efterat
  jeg var bleven gift, medens han gik i Skole og efterat han i 1835 var
  bleven Student, indtil han som saadan blev Regentsalumnus. Jeg havde
  for at gifte mig stiftet en i Forhold til mine aarlige Indtægter
  betydelig Gjæld, og denne var, inden mine Indtægter forbedredes
  noget ved Bibliotheksembedet, forøget saaledes, at det heller ikke
  senere lykkedes mig at tilveiebringe Ligevægt, selv med Tillæg af
  nogen Indtægt af litterære Arbeider, der imidlertid dengang betaltes
  efter en meget lavere Maalestok end nu. Finantsielt Talent har jeg, i
  det Ringeste i mine egne Anliggender, aldrig udviklet. Jeg har i en
  Række Aar følt daarlige Kaars Sorg, Ydmygelse og forstyrrende og
  lammende Tryk i en ikke ringe Grad, og jeg søgte i den Tid
  gjentagende forbigaaende Lettelse af dette Tryk ved økonomiske
  Udveie, der gjorde Ondet værre. Omtrent i 1843 indtraadte der dog en
  Forbedring og Orden; men jeg gik ikke destomindre det paafølgende
  Livsafsnit imøde med en ikke ringe Byrde, for hvilken det heller ikke
  nogensinde senere er lykkedes mig at gjøre mig ganske fri[56]. At
  dette uheldige Forhold ogsaa medførte en vis selskabelig Isolation,
  er naturligt. Manden drages, naar han finder en vis Anerkjendelse,
  stundom ud af denne og har i selve Anerkjendelsen en Trøst og
  Opreisning; paa Hjemmet hviler Byrden helt. Med stor Glæde erindrer
  jeg derfor den Vederkvægelse, som i en Række af Aar i den dengang
  korte Sommerferie Opholdet i Frederikssund hos en Slægtning af min
  Hustru bragte os alle, og jeg betragtede det som en Triumph, da jeg i
  Sommeren 1845 selv gik til at leie et Par Værelser for min Familie og
  mig paa den saakaldte gamle Bakkegaard, hvormed der, da Stedets Eier
  var Enkedronning Marie Sophies Hofchef, fulgte Adgang til den dengang
  for Publikum utilgængelige Søndermark. Mine philologiske Tilhørere
  gik ind paa, at jeg i den Sommer læste over Cicero _de natura deorum_
  om Morgenen fra Kl. 7 til 8, hvorefter jeg kunde dele hele Dagen
  mellem Mark og Skov og den græske Syntax, der udarbeidedes derude. --
  Til tidligere smaae Sommervandringer tilfods med nogle kjære Venner
  (Bojesen, Mathematikeren Chr. Jürgensen og Astronomen P. Pedersen)
  (derunder en lille Udflugt til Kullen i 1839) sluttede sig nu en
  hyppigere Omgang med et Par kjære Familier (derimellem min endnu
  levende Ven, Etatsraad Møhls og den ikke ubekjendte bornholmske
  Pastor Marckmanns, hvis Hustru var en Datter af Notarius publicus H.
  G. Olsen). Den største Opmuntring berededes mig imidlertid, da der i
  1846 af Universitetsdirektionen udvirkedes mig en Understøttelse af
  400 Rdl. til i Sommerferien at foretage en kort Reise i Tydskland.
  Naar det i Resolutionen betegnedes som min Reiseopgave at gjøre mig
  bekjendt med det tydske høiere Undervisningsvæsen, var dette et
  temmelig let gjennemsigtigt Skin, idet Reisen maatte gjøres paa en
  Tid, da ogsaa i Tydskland Ferierne indtraadte. Det virkelige Øiemed
  saae Direktionen ligesaavel som jeg i en efter mange Aars uafbrudte
  og strenge Arbeide saare ønskelig Forfriskelse, forbunden med Adgang
  til i visse Retninger at udvide Blikket og til at stifte et, omend
  indskrænket, personligt Bekjendtskab med tydske Videnskabsmænd, og
  dette Øiemed opnaaedes. I Forening med to Venner (de nævnte E.
  Bojesen og P. Pedersen) tiltraadte jeg Reisen den 31te Juli -- efter
  midlertidig at have bosat min Familie i et lille Hus i Øverød ved
  Søllerød -- og ilede i en deilig og varm Sommer med mine Reisefæller
  hurtig, men med livlig Opmærksomhed for alt det Nye, som Natur, Kunst
  og Folkeliv tilbød, over Berlin, Dresden, Prag, Wien, München,
  Heidelberg, Frankfurt og Göttingen og tilbage over Hamburg og Kiel,
  hvorfra jeg den 3die September igjen naaede til Kjøbenhavn.
  Ved at lægge Veien fra Wien til München over Semmering gjennem
  Steiermark, over Ischl og Salzburg fik jeg et foreløbigt Indtryk af
  Bjergnaturen. I Berlin[57] fandt jeg den venligste Modtagelse hos
  Böckh, Savigny og Zumpt ligesom i Göttingen hos C. F. Hermann og H.
  Ritter (Forfatter af "Geschichte der Philosophie"); det har glædet
  mig mange Aar efter at se, at Böckh udtrykkelig engang paaberaabte
  sig Ytringer af mig i den Samtale, vi en Timestid førte med hinanden.
  Paa flere Steder var der derimod enten ikke Tid til at opsøge de
  Mænd, jeg kunde have ønsket at tale med, eller de vare paa
  Ferieudflugter. Paa den sidste Del af Reisen, omtrent fra Heidelberg
  af, havde jeg Leilighed til at bemærke den heftige Bevægelse, som det
  kort forinden udkomne aabne Brev om Thronfølgen i det danske Monarki
  havde fremkaldt, og den stærke Sympathi, som det var lykkedes
  Slesvigholstenerne at vække for sig, allermest i Universitetsbyerne,
  ligesom jeg ogsaa i det vestlige Tydskland modtog et levende Indtryk
  af den i sig selv naturlige Længsel efter Tydsklands Enhed og denne
  Længsels Retning henimod Preussen. Jeg kom til Kiel samme Dag, som
  Advokat Olshausen, en af Slesvigholstenernes ivrigste Ledere, var
  ført som Arrestant til Rendsborg, og maatte i Hotellet, hvori jeg
  overnattede, høre paa den Kattemusik, der bragtes den da fra
  Kjøbenhavn ankomne nye Chef for det i Kiel garnisonerende Jægerkorps,
  for hvilket Slesvigholstenerne havde ønsket en til deres Parti
  hørende Officier sat i Spidsen. -- Reisen havde i al sin Korthed for
  mig været ikke blot oplivende, men frugtbringende.
  
   {[55] Det var endnu dengang en besværlig Reise, hvorfor jeg ogsaa
   kun to Gange til i hele dette Tidsrum kom derover: den ene Gang i
   1843 med mine to ældste Børn, ligesom min Moder kun besøgte
   Kjøbenhavn éngang: i 1840.}
  
   {[56] Ved Normalreglementet for Universitetet af 13de Novbr. 1844
   blev min Gage som Professor 1600 Rdl., hvori var indbefattet et mig
   den 25de Marts 1843 tilstaaet personligt Tillæg af 200 Rdl. og den
   tidligere Godtgjørelse af 100 Rdl. for at skrive Universitetets
   Programmer, hvortil Forpligtelsen da var bortfalden.}
  
   {[57] Den 23de Juni 1836 var jeg bleven valgt til Medlem af
   Berlinerakademiet, ligesom jeg i 1840 blev Medlem af det
   nederlandske Institut, i 1847 Medlem af philological society i
   London og i 1848 af Videnskabernes Selskab i Trondhjem.}
  
  
  
  
  V.
  
  TIDSRUMMET SOM MINISTER.
  
  1848-1851.
  
  
  Af det hidtil skildrede stille Studie- og Embedsliv og af den
  tilbageholdende Iagttagerstilling udreves jeg i Omvæltningsaaret 1848
  først til en enkelt energisk Fremtræden i den politiske Forhandling
  og dernæst til en politisk og administrativ Virksomhed, der for nogle
  Aar ganske løsrev mig fra mine tidligere Beskæftigelser og gav mine
  Kræfter og Bestræbelser en anden Retning. Faa Dage efter Christian
  VIII's Død den 20de Januar 1848 offentliggjordes Reskriptet af 28de
  Januar, indeholdende de naturligvis ialtfald i det Væsentlige før
  Thronskiftet fastsatte Grundtræk af en paatænkt Fællesforfatning for
  hele Monarkiet. Det var mig ikke noget Øieblik tvivlsomt, at
  istedetfor den Svaghed og Vaklen, over hvilken der hidtil kunde
  klages, forelaae der nu det afgjørende Valg af et System, ved hvilket
  det danske Monarkis Karakter fra Grunden af forvanskedes og det
  danske Folks Ret opofredes for en endda meget usikker Bevarelse af
  den ydre løse Sammenhæng imellem de Landsdele, der vare blevne
  samlede under det danske Kongehus, i Form af en ligedelt dansk-tydsk
  Stat, i hvilken, forsaavidt den vedblev at bestaae, det tydske
  Element vilde underkue det fra Begyndelsen af nedværdigede danske, og
  at man derfor var kommen til et Punkt, hvor en bestemt Indsigelse
  maatte reises, en Afvisning udtales. Grundtrækkene gik, som bekjendt,
  ud paa en fælles Stænderforsamling med ligemange Deputerede fra
  Kongeriget [c. 1,300000 Indbyggere] og fra de forenede Hertugdømmer
  [c. 800000 Indbyggere], hvis Forbindelse udtrykkelig bekræftedes, med
  afvexlende Møde i Kongeriget og i Hertugdømmerne. I Hovedsagen
  bedømtes vistnok Reskriptets Indhold paa samme Maade af alle udenfor
  Regjeringskredsen staaende, over vore offentlige Forhold tænkende
  Mænd; men Ordførerne for Oppositionen havde hidtil saa ensidigen lagt
  Vægt paa en konstitutionel Forfatning for hele Monarkiet, at de
  bragtes ud af Fatning og ligefrem forbløffedes ved denne
  eiendommelige Imødekommen. Et Par Dage efter Reskriptets
  Offentliggjørelse traf jeg i botanisk Have hos J. F. Schouw sammen
  med Clausen, L. N. Hvidt, L. Høyen, Lehmann, Monrad, Ploug og
  Tscherning til en Samtale derom, uden at jeg nu kan gjøre Rede for,
  hvorledes eller af hvem jeg, der ellers slet ikke hørte til denne
  Kredses Fortrolige, var bleven indbudt til Mødet. Stemningen var
  saare trykket, og L. N. Hvidt udtalte tilsidst, at Folket var mat og
  modløst og ikke kunde sættes i en kraftig Bevægelse, hvorpaa man
  efter nogen Indsigelse af mig og Høyen skiltes ad. Inderlig utilfreds
  og misfornøiet gik jeg hjem og skrev samme Aften og næste Formiddag
  den Artikel, der, efter at være gjennemlæst af en eneste Ven (den
  ovenfor nævnte Magister P. Pedersen), sendtes til "Fædrelandet"s
  Redaktion og optoges i "Fædrelandet" for 4de Februar: "Et Par Ord om
  det i Hans Majestæts Reskript af 28de Januar 1848 antydede Grundlag
  for en Forfatning i dets Betydning for den danske Nationalitet."
  Artiklen, der var skreven med den stærkeste Overbevisning og varmeste
  Følelse, vakte, tildels just derved, at den kom fra en navngiven
  Mand, der hidtil havde holdt sig ganske udenfor den politiske
  Polemik, en ualmindelig Opsigt og fremkaldte i vide Kredse den
  Stemning og den tillidsfulde Tilslutning, som man havde tvivlet om at
  kunne fremkalde. Pressen tog tilorde, og i en hos Professor Clausen
  den 23de Februar holdt Forsamling af 45 Mænd med mere eller mindre
  indflydelsesrige Navne, hvoriblandt ogsaa jeg var, vedtoges den
  Erklæring imod Forfatningsreskriptet, som derefter trykkedes i
  "Fædrelandet" for 28de Februar. Men med dette Møde ophørte
  foreløbigen min Deltagelse i Bevægelsen,[58] og jeg blev i det Hele
  udenfor de Begivenheder, der nu paafulgte, og som vel ikke vare uden
  Paavirkning af den fra Februarrevolutionen i Paris udgaaede
  almindelige Bevægelse, men især bleve drevne frem ved de ogsaa af hin
  Bevægelse paavirkede Optrin i Holsten og Sydslesvig, der endte med
  aabenbart Oprør og Brud af Statsforbindelsen. Grunden til denne
  Afholdenhed fra min Side var aldeles overveiende den dybe Sorg, der
  rammede mig, idet mit yngste elskelige Barn i de sidste Dage af
  Februar angrebes af en Hjernebetændelse og efter haarde Lidelser
  bukkede under for Sygdommen den 8de Marts. Men desforuden havde Andre
  baade ved Anlæg og Evner og ved tidligere Virksomhed ikke blot et
  langt nærmere Kald til at gribe ledende ind i Folkebevægelsen, men
  ogsaa en almindelig anerkjendt Berettigelse og Forpligtelse til en
  aktiv Deltagelse i Dannelsen af en ny Statsform og i Sagernes
  Styrelse under denne. Om den hele Situation vil jeg iøvrigt nedenfor
  komme til at udtale mig nærmere; men om Nødvendigheden af at ombytte
  den alderssvage Absolutisme og dens Bærere med en friere og
  folkeligere Regjeringsform og med nye og yngre personlige Kræfter var
  der, hvad jeg strax bør nævne, for mig ingen Tvivl. Jeg sluttede mig
  forsaavidt gjerne til Martsministeriet og ønskede det oprigtigen Held
  til Løsningen af dets ligesaa vanskelige som for Fædrelandet vigtige
  Opgaver, om der end hos enkelte af de nye Ministre var Adskilligt i
  Anskuelser og Optræden, som ikke havde min fulde Sympathi, eller som
  endog vakte Betænkelighed hos mig; med ingen af dem stod jeg i noget
  nærmere Forhold eller endog blot i almindelig Omgangsberørelse. I
  Løbet af Foraaret og Sommeren fulgte jeg, medens jeg troligen øvede
  min Embedsgjerning, med den inderligste Deltagelse Kampen i Slesvig
  og med Spænding Forberedelserne til den nye Forfatning[59]. Da modtog
  jeg ved Midsommerstid fra Monrad som Kultusminister en Opfordring til
  at paatage mig et nyt Embede, som han agtede at oprette for en
  Undervisningsinspektør ved de lærde Skoler, idet jeg samtidig opgav
  Embedet som Universitetsbibliothekar. Jeg havde selv i de tidligere
  omtalte Artikler fra 1832 udtalt mig for, at der maatte skabes en
  livligere Forbindelse imellem Undervisningsvæsenets Overbestyrelse
  (dengang Universitetsdirektionen) og Skolerne og tilveiebringes et
  nærmere og stadig sig fornyende Bekjendtskab med Skolernes Personale
  og dettes Arbeide, Anskuelser og Ønsker gjennem en regelmæssig
  Inspektion. Jeg gik derfor gjerne ind paa Ministerens Forslag,
  saamegetmere som de i de nærmest forudgaaende Aar i Forening med
  Ørsted og Velschow foretagne Skolereiser baade havde bestyrket min
  Overbevisning om Ønskeligheden af et saadant Forbindelsesled og
  skaffet mig en vis Forberedelse. Sagen blev hurtig ordnet, og under
  22de Juli udnævntes jeg til Undervisningsinspektør ved de lærde
  Skoler i Henhold til en Instrux, hvortil jeg selv havde gjort
  Udkastet. Om den Virksomhed, jeg i dette Embede udøvede, vil det, da
  den foreløbig snart afbrødes, være naturligere at tale ved dens
  Gjenoptagelse i 1852 og de følgende Aar.
  
   {[58] Længere hen i Marts Maaned sammentraadte et lille Antal ældre
   og yngre akademiske Borgere, imellem hvilke den senere Rigsdagsmand
   og Forfatter H. E. Schack vel var den betydeligste, med det Formaal
   at lede og moderere Studenternes Optræden under den politiske
   Gjæring og Bevægelse og anmodede mig om som Formand at slutte mig
   til dem. Jeg erklærede mig beredt dertil under den Forudsætning, at
   man som Grundlag vilde anerkjende, at Studenterne vel ubetinget
   sluttede sig til den patriotiske Bevægelse for Landets Ære og
   Forsvar, men skulde afholde sig fra som Stand at ville gribe ind i
   de specielle politiske Forhandlinger og Foretagender. Hermed var
   Schack enig, og de øvrige traadte til. Der holdtes nogle Møder paa
   Borchs Collegium, men til en virksommere Optræden blev der ved de
   akademiske Borgeres egen Besindighed ingen Anledning.}
  
   {[59] En Aften henimod Slutningen af Marts kom jeg for at søge
   Efterretninger op i Athenæum og traf i Konversationsværelset
   nuværende Geheimeraad Andræ i Samtale med Kaptain Læssøe, maaske
   ogsaa med senere afdøde Professor V. Bierring. Pludselig henvendte
   Læssøe, som jeg kun sjeldent havde talt med, det Spørgsmaal til
   mig, hvad jeg vel vilde raade til at gjøre med den Troppestyrke,
   der stod i Begreb med at rykke ind i Slesvig. "Trænge rask frem
   langs Østkysten med Kavalleriet udimod Heden og søge Kampen saa
   sydlig som muligt i Slesvig for strax at hæve Modet hos Armeen og
   den tro Befolkning" svarede jeg. "Det er just ogsaa min Mening"
   gjentog Læssøe. Næste Dag saae jeg, at han var udnævnt til
   Stabschef for Hærafdelingen i Slesvig. I det samme Værelse maatte
   jeg efter Modtagelsen af Efterretningen om Kampen ved Slesvig
   berolige og opmande dem, der ved første Gang at læse om talrige
   Døde og Saarede og om Tilbagetog ganske tabte Fatningen og til
   Sandheden føiede forunderlige Misforstaaelser, og henlede
   Opmærksomheden paa det Ærefulde og Dygtige i Kampen.}
  
  Den første Reise, som jeg i mit nye Embedes Medfør gjorde, førte mig
  efter Afslutningen af Skolearbeidet sammen med en Del af Hæren og med
  dens Hovedkvarter, der, efter Felttogets Ende i 1848 med
  Vaabenstilstanden i Malmø, i Slutningen af September var i Horsens.
  Derfra ilede jeg over Aarhus og Kjøbenhavn til Bornholm for i dettes
  2den Valgkreds at søge Valg til den grundlovgivende Rigsforsamling,
  hvilket jeg med Lethed opnaaede (den 5te Oktober) uden at imødekomme
  det fremsatte Ønske, at jeg skulde forpligte mig til at arbeide for
  Bevarelsen af Bornholmernes Særstilling med Hensyn til Værnepligten.
  Jeg havde, idet jeg søgte dette Valg, ikke den fjerneste Tanke paa at
  ombytte min videnskabelige Gjerning og mit Universitetsembede med en
  politisk Stilling og Hovedvirksomhed; jeg dreves kun af Lyst til
  efter Evne at gjøre de efterhaanden hos mig modnede Anskuelser
  gjældende ved den forestaaende Afgjørelse af vore ydre og indre
  Anliggenders Ordning.
  
  I Rigsforsamlingen, der aabnedes den 23de Oktober, blev det, medens
  man endnu ikke var rykket langt frem i Forhandlingerne om en
  Forretningsorden, snart bekjendt, at der var indtraadt Uenighed i
  Ministeriet, og at en Krisis var udbrudt. Uden Anelse om, at denne
  kunde komme til at berøre mig selv, fandt jeg kun Anledning til ikke
  uden Virkning at bekæmpe en hos en Del af Forsamlingen fremtrædende
  Tilbøielighed til ubetimelig at gribe ind i Krisens Gang og
  Udvikling. Pludselig anmodedes jeg af Grev A. V. Moltke, hvem det af
  Kongen var overdraget at danne et nyt Ministerium, om en Samtale i
  hans Palais og kunde vel, efter hvad der forlød om det Clausen gjorte
  Tilbud om at overtage Kultusministeriet og hans Vægring derved,
  formode Samtalens Hensigt. Greven, med hvem jeg ikke siden 1830 havde
  havt den mindste Berørelse, trængte med den ham eiendommelige
  elskværdige Godmodighed ind paa mig for at bevæge mig til
  at hjælpe ham til at afslutte den besværlige Opgave og hindre
  de Ubehageligheder, som en Forhaling let kunde fremkalde i
  Rigsforsamlingen og andetsteds. Efter en Dags Betænkning gav jeg mit
  Tilsagn, og Ministeriet udnævntes den 16de November, idet Clausen
  indtraadte som Minister uden Portefeuille med Bibehold af sit
  Professorembede. Jeg har siden forelagt mig og forelægger mig
  i dette Øieblik paany med Alvor det Spørgsmaal, om jeg handlede
  rigtig i dengang at ombytte min hidtilværende Virksomhed med
  Ministerstillingen, og om jeg ved at gjøre det lededes af rene
  Bevæggrunde. Jeg kjender for godt den menneskelige Svaghed og min
  Delagtighed i den til at turde paastaae, at ingensomhelst Lyst til
  Indflydelse og Anseelse hin Dag ubevidst eller halvbevidst har rørt
  sig i min Sjæl, men jeg tør med frelst Samvittighed erklære, at jeg
  aldeles overveiende lod mig bestemme af Hensyn til Pligt, maaske
  skjærpet ved en Trang til selv at vinde en alsidigere Livsuddannelse
  og en fyldigere Beskuelse end den, som den uafbrudte Færden mellem
  Bøger og Studenter ydede. Jeg kunde heller ikke troe, at jeg
  fortrængte Nogen, som med Hensyn til de stillede Hovedformaal kunde
  og vilde gjøre Forsøget med bedre Evne, eller som medbragte bedre
  Forudsætninger. Til Forklaring af min Beslutning skal jeg iøvrigt
  endnu kun gjøre en kort Bemærkning om den daværende Situation og min
  egen politiske Anskuelses Forhold til den. Det var, skjøndt ingen
  officiel Bekræftelse fremkom, ingen Hemmelighed, at Martsministeriets
  Opløsning, bortset fra andre Disharmonier imellem Personer og
  Karakterer, var fremkaldt derved, at Udenrigsministeren: Grev Knuth
  tilligemed tre andre Ministre: Lehmann, Monrad og Tscherning havde,
  da de danske Befuldmægtigede ved de i London forestaaende
  Underhandlinger om Monarkiets Anliggender skulde forsynes med
  Instruxer, forlangt, at der for det overveiende sandsynlige
  Tilfælde, at det saakaldte Eiderprogram, der gik ud paa, at Slesvig
  med Bibehold af særlige provindsielle Institutioner skulde
  konstitutionelt forbindes med Kongeriget til at danne den egentlige
  danske Stat, hvortil det tydske Hertugdømme Holsten skulde staae i et
  friere og løsere Forhold, ikke helt lod sig gjennemføre, skulde
  optages som subsidiært Grundlag en Beføielse til at gaae ind paa en
  Udskillelse af en Del af det sydlige Slesvig, der da skulde forbindes
  med Holsten, medens Resten forbandtes med Kongeriget (Slesvigs
  Deling), men at Kongen, støttende sig til de øvrige Ministre, havde
  afslaaet dette. Da hele Ministeriet var enigt om den principale
  Paastand, der skulde opstilles, og da det var aldeles urimeligt at
  antage, at de tre, den ældre Regjering tilhørende og dens Anskuelser
  nærmere staaende Ministre: Moltke, Bluhme og Bardenfleth skulde have
  villet sætte alt ind derpaa med Afvisning af enhver anden Udvei, laae
  det nær at antage, at der, medens Eiderprogrammet tilsyneladende
  fastholdtes, bagved Afslaget skjulte sig Tanken paa at opnaae en
  Ordning ved saadanne Lempelser med Hensyn til Slesvigs Stilling,
  hvorved det kom til at danne et fælles Mellemled imellem Kongeriget
  og Holsten og derved ogsaa bandt dette nærmere til det øvrige Monarki
  (den saakaldte Helstatstanke). Til denne Side heldede da ogsaa
  rimeligvis i det Hele det fremmede Diplomati, der helst regnede med
  den bekjendte gamle Størrelse: det danske Monarki, uden at bryde sig
  om dets indre Forhold og de store Betænkeligheder, som en saadan
  kunstig Ordning indeholdt, men ganske vist og fremfor Alt den Magt,
  til hvem vi nærmest støttede os i Kampen mod "Oprøret" og Tydsklands
  Indblanding, nemlig Rusland, der hverken i og for sig sympathiserede
  med en efter nationale Hensyn beregnet, klar og bestemt Afgjørelse
  eller med milde Øine saae paa, hvad der fremkom fra den demokratiske
  Side af Ministeriet. Naar nu jeg, der stedse har betragtet
  Nationaliteten som den sande og eneste faste Grundvold for Staterne,
  og som heller ikke i mere end én Henseende kunde undgaae Betegnelsen
  som Demokrat, indtraadte i det Ministerium, som Grev Moltke i
  November 1848 dannede, var det med den bestemte Hensigt at vogte paa,
  at der ikke ved de fremtidige Underhandlinger vedtoges Noget, der
  tilføiede det danske Folks og dets Nationalitets berettigede Krav
  Skade eller fremkaldte Fare for samme, og saaledes opfattedes ogsaa
  af Almenheden min og Clausens Stilling og Opgave, og denne Opfattelse
  omgav os med en vis Popularitet, om end ikke hos de egentlige
  "Bondevenner"; men jeg var ogsaa temmelig sikker paa, at denne Gunst
  ikke fulgte mig, naar jeg aabenlyst vedkjendte mig, at jeg betragtede
  en Afstaaelse af en Del af Sydslesvig ikke blot som det, hvortil vi
  efter forgjæves Forsøg i andre Retninger maatte komme tilbage, men
  som det, hvorpaa vi egentlig direkte burde styre løs, og som i og for
  sig selv var billigt og rigtigt. I det første Statsraadsmøde, i
  hvilket jeg deltog, udtalte jeg klart og tydelig, at jeg, villig til
  at underkaste mig den da givne Situation og de deraf følgende
  Forsøg, men overbevist om disses Frugtesløshed, forbeholdt mig i sin
  Tid at komme tilbage til den Udvei, der for Øieblikket ikke turde
  betrædes.
  
  Under den heftige indre Bevægelse og overhængende Fare udenfra var
  der i Marts 1848 ved en Forbindelse imellem Repræsentanter for det
  Overleverede og de nye, hidtil udenfor Administrationen staaende
  Mænd, der bares frem af Folkestemningen, blevet dannet en Art
  foreløbig ministeriel Diktatur, hvori imidlertid det sidste Element
  ikke blot ved Antallet havde en afgjort Overvægt. Da nu just
  Ministrene af denne Side i November traadte ud, fordi de hverken hos
  Kongen fandt Bifald eller hos Befolkningen turde regne paa
  Understøttelse for den Modifikation i deres oprindelige Program, som
  de erkjendte for nødvendig, i det Ringeste som subsidiær Udvei, var
  det naturligt, at den til den anden Side hørende Ministerpræsident,
  hvem det overdroges at danne det nye Ministerium, vel ikke paa
  Grundlag af en vedtagen Forfatningslov, men dog ligeoverfor en
  allerede til Vedtagelsen af en saadan Lov sammentraadt Forsamling og
  et denne forelagt Udkast, søgte sine Medarbeidere overveiende
  imellem Mænd, der allerede før Marts Maaned havde havt Andel i
  Regjeringsforretningerne og Plads i Kollegierne, men saaledes, at
  Frygten for et Brud med den nye Retning i Statslivet og med den
  nationale Stræben udelukkedes. Det nye Ministerium rykkede derved i
  Personer og Former lidt længere til Høire, men uden nogen Reaktion.
  At iøvrigt noget nærmere bestemt Hensyn paa en harmonisk Samvirken
  gjorde sig gjældende, vil jeg ikke sige. De Kræfter, der overhovedet
  vare til Raadighed, tillode ikke noget strengt Udvalg, og
  Gjennemførelsen af et saadant Hensyn laae ikke for Grev Moltkes
  Personlighed ligesaalidt som efterhaanden at paatrykke det engang
  dannede Ministerium en nogenlunde fast Gang. Grev Moltke var en saare
  elskværdig Privatmand, en _grand seigneur_ med fuld Følelse af denne
  Stillings Forpligtelser, og havde Styrke nok til den passive
  Opofrelse for at lette Statsmaskinens nogenlunde jævne Gang at
  underkaste sig den ikke altid behagelige Samvirken med Mænd af meget
  afvigende Anskuelser, Livsvaner og Omgangsformer; men han besad
  ligesaalidt klart og omfattende Blik paa indviklede Statsforhold som
  streng Arbeidsomhed eller energisk Beredvillighed til Meningskamp. I
  selve sin Godmodighed og sin sociale Stilling fandt han Midler
  til at omgaae Vanskeligheder og udskyde Afgjørelser. Uden
  nogensomhelst diplomatisk Øvelse eller Erfaring paatog den mere end
  tresindstyveaarige Mand sig Ledelsen af Udenrigsministeriet,
  understøttet med Hensyn til det Formelle ved den diplomatiske
  Korrespondance af en brav, men hverken ved Begavelse eller ved i
  høiere Stillinger vunden Erfaring fremragende og derhos meget sygelig
  Mand: Kammerherre, siden Geheimeraad A. H. Bille. Den Karakter af
  ubestemt Passivitet, der herved paatryktes Regjeringen, var
  imidlertid under de givne Forhold maaske endog ret heldig, indtil det
  Tidspunkt, da det i Slutningen af 1850 eller Begyndelsen af 1851
  gjaldt om at benytte den relativt gunstige Stilling til en
  selvstændig og aktiv Optræden. Af de civile Ministre medførte Bang
  som Indenrigsminister stor Arbeidskraft og Arbeidslyst, omfattende
  juridisk Indsigt og, navnlig hvad Landboforholdene angik, ogsaa
  administrativ Erfaring, men der fattedes ham Forstaaelse af høiere
  politiske Spørgsmaal og Karakterfasthed; hans Betragtning
  havde ligesom hans ydre Væsen ofte noget Vulgært og Simpelt.
  Finantsminister Grev Sponneck (den eneste der foruden den senere
  indtraadte Rosenørn med mig endnu er tilbage af dette Ministeriums
  Medlemmer) forenede betydeligt Talent og Fagkundskab med ungdommelig
  Kraft og Mod; han ledede baade sit eget Ministerium med Dygtighed og
  Sikkerhed og hævdede i det Hele en ikke ringe Indflydelse. I
  almindeligere politiske Spørgsmaal vare hans Anskuelser imidlertid
  neppe meget faste, og man mærkede vel hos ham en vis aristokratisk
  farvet Lyst til med Benyttelse af Omstændighederne at naae en
  overlegen Rolle og Stilling. Krigsministeren: General Hansen
  medbragte fra sin Tjeneste i Frederik VI's Generalstab og i
  Generalkommissariatskollegiet den ældre militære Rutine; han besad
  Sands for Orden og Regelmæssighed og en til Stivsind og stødende
  Særhed udartende Fasthed; det hele konstitutionelle Væsen var ham
  fremmed og imod; i Felttoget 1848 havde han havt Sammenstød med den
  udmærket begavede Stabschef Læssøe og kunde ikke overvinde sin
  Uvillie mod ham; det faldt ham derhos overhovedet vanskeligt at
  fastholde Grændsen imellem sin Virksomhed som Krigsminister og
  Førelsen af den aktive Armee, en Vanskelighed, hvortil jo ogsaa vore
  smaae Forhold kunde bidrage Noget. Bardenfleth, en saare elskværdig
  og agtværdig Personlighed, men hverken særdeles skarpsindig Jurist
  eller hurtig og sikker i en Debat, og Zahrtmann, der havde tabt noget
  af Sømandens Energi og Djærvhed som Adjutant og Hofmand hos
  Christian VIII, gjorde sig ikke meget bemærkede udenfor deres
  Specialministerier. Moltke, skjøndt i sit Væsen og sine Følelser
  grunddansk, Hansen og Zahrtmann havde Vanskelighed ved at gjøre sig
  fortrolige med andre Forestillinger om Monarkiets og dets Deles
  Sammenhæng end dem, hvorunder de længe havde virket, især med Tanken
  om en løsere Stilling for Holsten. Bardenfleth og Sponneck holdt vel
  paa Slesvigs Tilslutning til Kongeriget, men uden at gjøre sig
  Nationalmodsætningens Forhold til det slesvigske Spørgsmaal ret
  klart. Bang gik med sine Tanker ikke meget udover Kongeriget, til
  hvilket hans tidligere Opgaver ganske havde indskrænket sig.
  Rosenørn, der i September 1849, efter at være nedkommen fra Island,
  hvor han var Stiftamtmand, afløste den af Ministervirksomheden trætte
  Bang som Indenrigsminister, var en arbeidsom og samvittighedsfuld
  Mand med mange Kundskaber, men fortabte sig selv i sit eget Fag lidt
  i smaalig Detail og var i almindeligere politiske Spørgsmaal uklar
  og i Debatten ofte uheldig. Imellem disse Mænd indtraadte nu jeg
  aldeles blottet for administrativ Øvelse og Rutine, ubekjendt med
  alle Former. Det faldt mig imidlertid ikke vanskeligt temmelig hurtig
  at sætte mig ind heri og i den mit Specialministerium vedkommende
  Lovgivning, dels ved Hjælp af en vis fra min Barndom stammende
  Aandsretning, dels, hvad jeg med stor Tak paaskjønnede, ved den
  Understøttelse, som jeg fandt hos min tidligere Foresatte, nu min
  Departementschef: Konferentsraad J. O. Hansen. Andre Vanskeligheder
  berededes mig paa den ene Side ved mit saare ringe Bekjendtskab
  saavel med det hele høiere Embedspersonale som med de hidtil udenfor
  Embedsstanden politisk virksomme Mænd (-- thi med den yngre politiske
  Opposition og Journalistik havde jeg som anført heller ikke hidtil
  staaet i nogensomhelst nærmere Forbindelse --), paa den anden Side
  ved min Uvanthed til det høiere Selskabslivs Former og det vedvarende
  økonomiske Tryk, hvorunder jeg levede[60]. Adgangen til ved nogen
  Berørelse med de fremmede Diplomater baade at lære deres
  Forestillinger nærmere at kjende og maaske at indvirke berigtigende
  paa dem, i det Ringeste forsaavidt de i mig og Clausen blot saae
  radikale Demokrater, afskares mig tillige ved min med Undseelse
  forbundne Mangel paa Færdighed i Fransk og derhos ved den
  besynderlige Isolation, hvori de fremmede Diplomater levede efter
  Opløsningen her i Landet af enhver Art af regelmæssig kongelig
  Repræsentation. Alle disse Forhold ligesaavelsom min Mangel baade
  paa Evne og Lyst til at samle om mig Noget, der lignede et Parti,
  forbød mig at stræbe efter en ledende Stilling i Statsraadet, hvorvel
  jeg ikke negter, at jeg tiltroede mig selv at se mere tilbunds i vor
  politiske Stilling og Betingelserne for dens Klaring end de fleste af
  mine Kolleger, og i Rigsdagsforhandlingerne ikke savnede Evne til i
  rette Øieblik at gribe virksomt ind. Personligen stod jeg i det
  bedste Forhold til alle mine Kolleger med Undtagelse af General
  Hansen, der en Tidlang nærede og ytrede en dog efterhaanden
  forsvindende Uvillie imod mig.[61] I Statsraadet stod naturligvis
  Clausen mig nærmest som Repræsentant for den samme Grundanskuelse,
  men dels gik han meget nødigen ind paa den Indrømmelse, hvortil
  Nationalitetsprincipet maatte føre med Hensyn til Sydslesvig, dels
  fordunkledes hans Betragtning af Holstens Forhold ved en under den
  lange tidligere Kamp mod tydsk Overmod og tydske Overgreb naturligen
  fremkaldt Bitterhed, der navnlig fremtraadte ligeoverfor
  Universitetet i Kiel. I indre Spørgsmaal mærkedes det undertiden, at
  Clausen som Minister uden Portefeuille ikke ret overskuede de
  praktiske og administrative Krav og stundom paavirkedes noget
  formeget af sin Stilling som theologisk Universitetslærer. Naar jeg
  nu ved i Erindringen at sammenfatte Totalbilledet af det Ministerium,
  om hvis enkelte Medlemmer jeg her har talt, og ved at maale den deri
  samlede politiske Dygtighed stundom kommer til at tænke paa de Ord,
  hvormed Axel Oxenstierna opmuntrede sin Søn Jacob, da denne
  havde Betænkelighed ved at paatage sig Underhandlingerne ved
  Fredskongressen i Münster og Osnabrück: "_Nescis, mi fili, quantilla
  prudentia mundus regatur_," vil jeg dog dermed ingenlunde have sat
  det hele Ministerium eller mig selv lavere end mange andre
  konstitutionelle Ministerier, hvori ikke -- en sjelden Undtagelse --
  en overlegen genial Styrer leder det Hele. Det var et Ministerium af
  redelige, uegennyttige Mænd, og det blev et efter de givne
  Omstændigheder for Landet og sig selv, saalænge det bestod, lykkeligt
  Ministerium; Aarene 1849 og 1850, ja Størstedelen af 1851 høre til
  Danmarks bedste og ærefuldeste Aar.
  
   {[60] Ministerlønnen var i den Tid, hvori jeg fungerede, med
   Undtagelse af de allersidste Maaneder, 4500 Rd. med Fradrag af en
   Krigsskat af over 300 Rd. -- Jeg bør dog ikke her lade uomtalt, at
   der ved Udgangen af 1849 gjennem nysnævnte Hansen fra en Rigmand,
   hvis Person baade da og altid senere holdtes bestemt skjult for
   mig, tilstilledes mig 4000 Kr., forat jeg, lettet for økonomisk
   Tryk, kunde vie al min Kraft til den mig da paahvilende Gjerning.
   Efter den smukke Maade, hvorpaa det skete, mente jeg ikke at turde
   fastholde min første Vægring ved at modtage Beløbet.}
  
   {[61] Engang gik denne Uvillie saavidt, at han i Statsraadet efter
   en Udtalelse af mig erklærede, at han vel ikke havde hørt, hvad
   Kultusministeren sagde (-- Hansen var virkelig noget tunghør --),
   men forud vidste, at han var uenig med ham; jeg undlod ikke meget
   skarpt at hævde hans Forpligtelse til Opmærksomhed for hans
   Kollegers Meninger og deres Grunde, og denne Paamindelse blev ikke
   uden Virkning.}
  
  Ministeriets Forhold til Kongen var strengt statsretslig set
  naturligvis noget forskjelligt før og efter Grundlovens Vedtagelse; i
  Virkeligheden kom Spørgsmaalet herom dog ligesaa lidt frem som om
  Ministeriets Stilling til Slesvig og Holsten efter Vedtagelsen af den
  foreløbig alene i Kongeriget i Kraft traadte Forfatning. Efterat
  Enevoldsmagtens Tøiler i Marts 1848 vare faldne Frederik VII ud af
  hans ikke stærke Hænder (-- thi deri bestod, naar vi ville tale
  sandt, Gaven af Friheden --), havde Kongen trukket sig tilbage til
  Frederiksborg i Omgivelser efter sit Valg og ytrede ikke synderlig
  Deltagelse for de offentlige Anliggender eller i det Ringeste Lyst
  til alvorlig at sysselsætte sig med dem eller gribe ind i dem. Det
  laae ikke for Grev Moltke, hvormeget han endog bevarede den nedarvede
  Hengivenhed og Ærbødighed for Monarken, at fremkalde en Forandring
  heri ved maaske besværlige Forhandlinger og ved nøiagtige Regler og
  Former. Jeg erindrer ikke, om det nye Ministerium efter dets Dannelse
  i sin Helhed præsenteredes for Kongen; men vist er det, at Kongen
  meget sjeldent deltog i Statsraadets Forhandlinger, selv ved vigtige
  Spørgsmaal baade om ydre og indre Anliggender, og heller ikke krævede
  eller modtog meget indgaaende Beretninger derom. Kun i Sager, der
  berørte Kongens Sympathier og Antipathier i Forhold til Personer,
  stundom blot grundet i Luner, kunde enkelte Gange Vanskelighed
  opstaae. Var Ministeriets Handlefrihed paa Grund heraf stor,
  forringedes paa den anden Side (-- jeg vilde krænke min Overbevisning
  ved ikke at sige dette --) den Understøttelse, som, navnlig i
  Underhandlingerne med Udlandet, den nedarvede Kongeværdighed skulde
  yde, ved visse personlige Svagheder hos Frederik VII, derimellem en
  Mangel paa Herredømme over Indbildningskraft og Ord. Hvorvidt ved
  Ministerskiftet i November 1848 og atter mod Slutningen af 1851 en
  diplomatisk Indflydelse, navnlig fra russisk Side, har paavirket
  Kongen igjennem en Kanal udenfor Ministeriet, derom har jeg ingen
  Vished. Det i November 1848 af ham givne Afslag paa den af Flertallet
  af Martsministrene gjorte Indstilling om et subsidiært Grundlag for
  Forhandlingerne i London kan jeg efter mit hele Kjendskab til
  Frederik VII's Karakter ikke tilskrive ialtfald en bestemt Beslutning
  af ham selv[62].
  
   {[62] Til den Formløshed, der karakteriserede den Tid, hvorpaa
   Novemberministeriet dannedes, og den nærmeste Tid derefter, hørte
   det ogsaa, at Ministrene slet ikke forestilledes for Medlemmerne af
   Kongehuset, selv ved det første Sammentræf med et Par af disse
   (Prinds Ferdinand og Landgreven af Hessen) hos Kongen. Det tog sig
   under slige Forhold temmelig besynderligt ud, at, da der kort efter
   Novemberministeriets Dannelse arrangeredes et meget beskedent
   Festmaaltid i Anledning af Overhofmarskalk Levetzau's
   Embedsjubilæum, jeg, der visselig hidtil havde staaet ham og hans
   Embedsstilling saare fjernt, opfordredes til at udbringe
   Festskaalen, fordi Levetzau havde modtaget en Plads som
   Overdirektør for de kongelige Samlinger under Kultusministeriet.
   Jeg benyttede Leiligheden til at udtale min Erkjendelse af Formens
   og Anstandens Betydning for det offentlige Liv og min Paaskjønnelse
   af Levetzau som Repræsentant for denne Form og Anstand. Jeg følte
   virkelig denne Paaskjønnelse. Levetzau var ingen Mand af dyb
   Dannelse eller streng Karakterfasthed, men han var en velvillig
   Personlighed med smuk og ædel Form.}
  
  For min Andel i det samlede Ministeriums Virksomhed og for
  Bestyrelsen af det mig særlig betroede Ministerium skal jeg nu i det
  Følgende efter Evne søge at gjøre Rede.
  
  Det nye Ministerium begyndte sin Virksomhed med Dagen efter dets
  Udnævnelse i Rigsforsamlingen at erklære (se dens Forhandlinger Sp.
  345), at det vilde fortsætte det Regjeringssystem, der var fulgt af
  det tidligere Ministerium, og at det vedkjendte sig det forelagte
  Grundlovsudkast i dets Helhed. Forinden imidlertid det til et Udvalgs
  Overveielse overgivne Grundlovsudkast kom til Forhandling i
  Forsamlingen, optoges dennes Tid, efterat den havde fastsat sin
  Forretningsorden, af Behandlingen af det samtidig forelagte Udkast
  til en Lov (Forordning) om Værnepligten, som herefter skulde være
  almindelig. Denne Gjenstand indeholdt direkte kun ét Punkt, der
  berørte mig som Kultusminister, nemlig Spørgsmaalet om den geistlige
  Ordinations Forhold til Værnepligten. Dette Punkt fremkaldte
  imidlertid, efterat jeg havde klaret nogle Misforstaaelser med Hensyn
  til Adgangen til geistlig Ordination (Forhandlingerne Sp. 619), ikke
  synderlig Strid eller Vanskelighed. Derimod gav den saakaldte
  Septemberlov -- d. e. Forordningen af 23de September 1848 om en
  extraordinær Udskrivning af hidtil ikke værnepligtige Mandspersoner,
  fødte i Aarene 1823, 1824 og 1825, en Forordning, der ogsaa fandt
  Anvendelse paa et Antal Studenter, -- baade ved en særlig af den
  bekjendte Jurist: Professor J. E. Larsen derom stillet Interpellation
  og ved at inddrages under den almindelige Forhandling om
  Værnepligtssagen Anledning til udførlige og heftige Forhandlinger,
  hvori uden Tvivl fra visse Sider Misstemningen mod Forordningens
  Ophavsmand: Tscherning havde sin Del. I denne Forhandling kunde jeg,
  da man idelig kom tilbage til Studenterne, et Punkt, hvorpaa hverken
  Krigsministeren eller Justitsministeren ret kunde gaae ind, og hvori
  min Kollega Clausen i ikke ringe Grad sympathiserede med Angriberne,
  ikke undgaae at tage Ordet, og jeg gjorde det med fuld Overbevisning
  til Forsvar for Forordningen og dens Anvendelse paa Studenterne, idet
  jeg tillige tilbageviste de allerede ved denne Leilighed fra
  Grundtvig fremkomne uklare Lovprisninger af Frivilligheden som
  almindelig Kilde til at tilveiebringe Krigsmandskabet, men fuldtud
  anerkjendte den Nytte, som de Frivillige og derimellem ikke mindst de
  Frivillige af Studenterstanden havde ydet Hæren i det foregaaende
  Felttog. Det lykkedes mig ved dette Foredrag (Forhandlingerne Sp.
  1005) fuldstændig at afslutte Forhandlingen af det nævnte Spørgsmaal
  og derhos at sikre mig en vis Betydning i Forsamlingen, medens jeg
  ved denne bestemte Optræden slet Intet tabte hos de akademiske
  Borgere.
  
  I Grundlovssagen hverken vilde eller kunde Ministeriet vel forlade
  det Grundlag, som indeholdtes i det af det foregaaende Ministerium
  forelagte Udkast, men det hævdede dog i sin den 12te Februar 1849
  afgivne Erklæring (Forhandlingerne Sp. 1474) Retten til og
  Nødvendigheden af at undergive dette, der var udarbeidet
  efter de dengang paa det europæiske Fastland gængse og af den
  engelske Forfatnings ydre Former uden Indtrængen i dens Væsen og
  Forudsætninger abstraherede konstitutionelle Forestillinger, uden
  Tvivl med særlig Benyttelse af den belgiske Forfatningslov, men
  tillige under Indflydelse af den i 1848 baade andetsteds og her
  stærkt fremtraadte demokratiske Bevægelse, en indgaaende Prøvelse.
  Opmærksomheden maatte saavel fra Ministeriets som fra det af
  Forsamlingen nedsatte Udvalgs Side først og fornemmeligen rette sig
  paa Bestemmelserne om Folkerepræsentationens Sammensætning. Jeg
  nærede dengang som nu den Overbevisning, at den Forestilling, som man
  har hentet fra England om et Tokammersystems afgjørende Betydning for
  en rolig og besindig Udvikling, men som man har maattet søge at
  tilfredsstille med ganske andre Elementer end de hidtil i England
  givne og uden at kunne støtte dem ved Traditionens Magt og andre
  sociale Forholds Bistand, ikke var fuldt berettiget, og at det, som
  tilsigtes, lod sig bedre og fuldstændigere opnaae ad en simplere Vei,
  navnlig i en mindre Stat som vor, nemlig ved i ét Kammer at optage i
  passende Forhold og Styrke de særlige konservative Elementer og ved
  Bestemmelser, der sikrede Forretningsgangen mod al Overilelse (-- thi
  i et græsk eller norsk Etkammersystem har jeg aldrig set noget
  Mønster --). Jeg lagde heller ikke Skjul paa denne Overbevisning;
  thi, hvad der i den af Ministeriet den 24de Marts 1849 afgivne
  Erklæring om Repræsentationsspørgsmaalet sagdes om en i Ministeriets
  Skjød fremtraadt afvigende Anskuelse til Gunst for et Etkammersystem
  (Forhandlingerne Sp. 2147), angik væsentlig og, saavidt jeg erindrer,
  næsten alene mig. Men, da jeg hverken i Ministeriet eller i den mere
  konservative Side af Rigsforsamlingen kunde vente at finde nogen
  Understøttelse herfor, sluttede jeg mig til Bestræbelserne for at
  give Landstinget et bedre Grundlag end den i Udkastet som eneste
  Middel opstillede Diætløshed for Medlemmerne. Ved den endelige
  Behandling blev det, da Bang trak sig tilbage, mig, der paa
  Ministeriets Vegne maatte føre Kampen, først imod et Forslag
  af Andræ, der gik ud paa et ubrugbart Etkammersystem (27de
  April 1849, Forhandlingerne Sp. 2917), dernæst for det fra
  Udvalget efter Forhandling med Ministeriet fremkomne Forslag til
  Landstingets Sammensætning i de meget stærkt bevægede Møder den
  30te April og 1ste Mai, i hvilke efter Afvisning af temmelig
  bitre Angreb og Beskyldninger mod Ministeriet Sagen gjennemførtes
  og Grundlovsarbeidet frelstes fra Standsning og stor Forstyrrelse
  (Forhandlingerne Sp. 2952, 2962, 2975, 2997 og 3014). At det
  saaledes i 1849 vedtagne Grundlag er blevet bedre og sikkrere i
  1866, erkjender jeg; men, at det da dannede Landsthing i sin
  særskilte Stilling øver en bedre og kraftigere Indflydelse paa
  Lovgivningsarbeidet i Almindelighed, end de samme Elementer vilde
  have øvet i en enkelt Forsamling, derom maa jeg endnu tvivle. Derimod
  har jeg ingen Tvivl om, at det var et stort Misgreb og Uheld, at man
  i 1849 af doktrinær Respekt for Tokammersystemets Renhed opgav det
  Forslag, der først var gjort af Udvalgets Flertal og betingelsesvis
  anbefalet og tiltraadt af Ministeriet, at Finantsloven skulde
  behandles i forenet Rigsdag, altsaa under lige Medvirkning af begge
  Things Medlemmer. Vistnok var den af Ministeriet først stillede
  Betingelse med Hensyn til Antallet af Landstingets Medlemmer i
  Forhold til Folkethingets ikke ganske bleven opfyldt, men man var dog
  kommen den meget nærmere: i ethvert Tilfælde burde der været
  underhandlet yderligere, hvorved man maaske var kommen til den
  endelige Afgjørelse af Finantsloven i et efter et endnu bedre Forhold
  dannet Fællesudvalg, istedetfor at Udvalgets Flertal, forladt eller
  dog ikke fastholdt og støttet af Ministeriet, trak sig tilbage og
  altsaa Udkastets Bestemmelse blev staaende. Denne giver vel
  tilsyneladende Landsthinget lige Ret med Folkethinget over
  Finantsloven, men berøver det i Virkeligheden Evnen til at opretholde
  eller indføre nogensomhelst ikke absolut bunden Bevilling mod
  Folkethingets Flertal, naar det ikke vil fremkalde en Konflikt, til
  hvis Løsning Forfatningen intet Middel byder. Min egen personlige
  Mening i denne Sag findes noksom antydet i Rigsdagstidenden Sp. 6367
  ff., hvor jeg ogsaa tilstrækkelig efterviste, at i andre Stater med
  Tokammersystem det første Kammer enten slet ingen Del havde i
  Finantsloven eller kun en uvæsentlig[63]. Min uforandrede
  Betragtningsmaade af hele dette Forhold fik jeg som Landsthingsmand
  tidlig og flere Gange Leilighed til at udtale (man se f. Ex.
  Landsthingstidenden for 5te Session 1853-54 Sp. 1954 og for 7de
  Session 1855-56 Sp. 1051 ff.) og har senere paa andre Steder gjort
  den gjældende, navnlig i mine i 1882 udgivne "Bemærkninger om
  Landsthingets og Folkethingets indbyrdes Stilling ved Behandlingen
  af Finantsloven med særligt Hensyn til den sidst sluttede
  Rigsdagsforsamling" og de dertil sig sluttende "yderligere
  Bemærkninger". Medens jeg nedskriver disse Blade (April 1885), have
  vi Leilighed til atter at skjønne, til hvilke Følger og Tilstande en
  virkelig Konflikt imellem begge Rigsdagens Thing paa dette Omraade
  fører.
  
   {[63] Besynderligt er det, at der i Rigsforsamlingen fra ingen Side
   reistes noget Spørgsmaal om, hvilken Betydning den i Udkastets § 23,
   Grundlovens § 24, indeholdte Bestemmelse om, at Rigsdagen ikke uden
   Kongens Samtykke kan blive sammen udover to Maaneder, skal have ved
   Siden af Bestemmelsen om en Finantslovs Nødvendighed og Manglen af
   enhver Forskrift om Rigsdagens eller de enkelte Things Pligt til
   inden en vis Tid at fuldende dennes Behandling. Dette er et
   Vidnesbyrd mere om, at man slet ikke tænkte de Finantsloven
   vedkommende Spørgsmaal fuldt tilende.}
  
  En særlig Opgave tilfaldt mig som Kultusminister ved Forhandlingen af
  det lille Afsnit af Grundlovsudkastet, der angik de kirkelige
  Forhold. Naar jeg paa det Punkt først kraftig understøttede den af
  Udvalgets Flertal foreslaaede nye Paragraf om Folkekirkens Ordning
  ved Lov, der med Udeladelse af den specielle Bestemmelse om et
  forudgaaende Kirkemøde optoges i Grundloven som § 80, da havde dette
  sin Grund i min inderlige Overbevisning baade om, at Kirken ikke i
  Længden i en konstitutionel Stat kan vedblive at staae i den
  Forvikling med og Afhængighed af den rent politiske Statsmagt, hvori
  den i de protestantiske Lande var bragt under Fyrsternes Enevælde, og
  om Nødvendigheden af at holde udenfor Grundloven specielle
  Afgjørelser, som slet ikke hørte derhen, og som slet ikke vare
  tilbørlig overveiede i deres Sammenhæng og Rækkevidde, f. Ex. om
  Sognebaandet. Medens Vanskeligheden af Tilveiebringelsen af en saadan
  Kirkeforfatningslov, hvilken Kirken væsentlig maatte give sig selv,
  ingenlunde undgik min Opmærksomhed, og medens jeg navnligen var mig
  vel bevidst, hvad der fattedes mig selv til ledende Medvirkning ved
  dens Tilblivelse, fastholdt jeg dengang og fastholder endnu, navnlig
  ligeoverfor den grundtvigianske Lære om Præstefriheden, at Staten kun
  kan træde i et særligt Beskyttelses og Understøttelses Forhold og
  overlade store Eiendomme og Indtægter til et paa et fast Grundlag
  bygget og fuldt organiseret Samfund. En lignende Betragtning bragte
  mig til ved Grundlovens § 81 at holde paa, at Tilstedeligheden af
  religiøse Samfund skulde betinges ikke blot af, hvad der i dem
  "foretoges", men af, hvad der i dem "lærtes", idet det religiøse
  Samfund ligeoverfor Staten kun karakteriseres ved sin Lære, hvoraf
  Handlingerne fremgaae, forsaavidt de skulle tilregnes Samfundet, ikke
  Individerne. Derimod kunde jeg ikke slutte mig til eller støtte den
  af Udvalgets Flertal foreslaaede Paragraf, som gik ud paa at sikre de
  til Kirken, Skolen og milde Stiftelser henlagte Midler en særlig
  Ukrænkelighed, fordi jeg ikke kunde anerkjende den hele Betragtning,
  ifølge hvilken disse efterhaanden af Staten eller dog ved Statens
  Medvirkning tilveiebragte og til visse Formaal henlagte Midler som en
  samlet og dog efter Formaalene ingenlunde ensartet Masse ganske
  skulde unddrages Statsmagtens Indflydelse uden nogen klar Bestemmelse
  om, hvem der skulde regulere og vaage over den fremtidige Anvendelse.
  Min Stilling syntes ved dette Punkt at ville blive saameget
  vanskeligere, som min Kollega Clausen med stor Iver optraadte til
  Forsvar for Paragrafen, men det blev mig snart klart, at Forslaget
  vilde falde, udenat jeg behøvede aktivt at optræde derimod; min
  fuldstændige Taushed var tilstrækkelig. Den samme eller næsten den
  samme Taushed kunde jeg da ogsaa iagttage ligeoverfor et Forslag af
  nogle Medlemmer udenfor Udvalget, der gik ud paa i Grundloven at
  indbringe nogle Bestemmelser om Almueskolevæsenet.
  
  Efter Afslutningen af Behandlingen af selve Grundlovsudkastet
  forestod der mig endnu under Forhandlingen af Udkastet til Valgloven
  en temmelig heftig Kamp, idet Tscherning for at svække Betydningen af
  den for Valgbarhed til Landstinget i Grundloven vedtagne Betingelse
  af Udredelsen af 200 Rd. i direkte Skat til Staten eller Kommunen
  vilde have Tienden medregnet ved Opgjørelsen af dette Skattebeløb,
  medens jeg paa Regjeringens Vegne maatte hævde, at der ved
  Bestemmelsen i Grundloven ikke var eller kunne være tænkt paa
  Tienden, der aldrig var opfattet eller betegnet som Stats- eller
  Kommuneskat, endsige som direkte Skat, og heri fandt Medhold saavel
  hos de specielt Sagkyndige som hos Forsamlingens Flertal.
  
  Efter et strengt Arbeide lykkedes det saaledes den 5te Juni med
  Sanktionen af Grundloven og Valgloven at bringe Rigsforsamlingens
  Opgave tilende. Hvilke Spirer i Grundloven selv foruden de ovenfor
  udtrykkelig nævnte og hvilke Tidsforhold der have havt Indflydelse
  paa Opfattelsen og Anvendelsen af Grundloven, er det her ikke Stedet
  at undersøge eller at udtale nogen Dom om.
  
  Ligesom ingen af Martsministeriets Medlemmer havde Medlemsplads i
  Rigsforsamlingen (-- Tscherning indtraadte først i denne efter
  Nedlæggelsen af Ministerposten --), havde ogsaa Clausen og jeg ved
  vor Indtrædelse i Ministeriet anset det for rigtigst strax at
  nedlægge vore Mandater som Medlemmer af Rigsforsamlingen. Ved de
  første Valg til Folkethinget efter Grundlovens Vedtagelse stillede
  jeg mig imidlertid -- den 4de December 1849 -- som Kandidat
  og valgtes paa Frederiksværk, d. e. i Frederiksborg Amts 4de
  Valgkreds, med hvilken Kreds jeg iøvrigt kun havde den tilfældige
  Forbindelse, at min yngste Broder da havde en udbredt og paaskjønnet
  Lægevirksomhed sammesteds.
  
  Medens Grundlovsforhandlingerne med Tilbehør varede (November 1848
  til Begyndelsen af Juni 1849), havde jeg naturligvis i det mig
  betroede specielle Ministerium ved Siden af at besørge de løbende
  Forretninger begyndt paa de større Arbeider og Opgaver, der forelaae.
  Kultusministeriet var dannet ved Sammensmeltning af, hvad der hidtil
  havde hørt under Direktionen for Universitetet og de lærde Skoler og
  under det danske Kancellis Departement for Kirkevæsenet og
  Almueskolevæsenet, hvorhos tillige derunder var inddraget de
  videnskabelige Samlinger (det store kongelige Bibliothek) og de
  Kunstanstalter og Kunstsamlinger (Kunstakademiet, den kongelige
  Malerisamling o. s. v.), som forhen havde ligget udenfor de
  kongelige Regjeringskollegiers Omraade; efter min Tiltrædelse lagdes
  endnu det kongelige Theater som Nationaltheater og det dermed
  forbundne Kapel ind under dette Ministerium. Af de saaledes til
  Omsorg og Behandling under mig samlede Gjenstande kjendte jeg
  dem, der havde ligget under Universitetsdirektionen, af egen
  Erfaring, naturligvis Universitetsanliggenderne nøiere end
  det lærde Skolevæsen, med hvilket jeg dog, bortset fra mine
  tidligere Overveielser deraf, siden 1845 havde staaet i direkte
  Forretningsforbindelse; med de øvrige Gjenstande havde jeg derimod,
  hvad Indretning og Ordning angik, hidtil ikke havt nogen særlig
  Opfordring til at sysselsætte mig. Det traf sig nu saa, at der ved
  min Indtrædelse i Ministeriet forelaae til Afgjørelse efter flere
  Aars Overveielse og Forberedelse adskillige vigtige Sager vedkommende
  Universitetet og de lærde Skoler. Dette var paa den ene Side heldigt
  for mig, forsaavidt det paa engang tvang mig til at udforme mine
  Tanker og Meninger i bestemte Beslutninger og Forskrifter og gav mig
  Leilighed til at vinde en vis Anerkjendelse for Drift og Arbeidslyst,
  men det udsatte mig paa den anden Side for en heller ikke udebleven
  Mistanke om ensidig Lyst til at beskæftige mig med denne Side af det
  Kultusministeriet paahvilende Arbeide og ringere Iver for at fremme
  de andre Sider, især dem, der hidtil havde ligget under Kancelliet,
  og der unegtelig i en Række Aar havde været behandlede noget
  slendriansmæssig og uden dybere aandelig Interesse hos den dermed
  specielt betroede Deputerede. I Virkeligheden var denne Mistanke
  meget ubillig, thi jeg rettede strax mine Tanker paa de her stillede
  Opgaver; men, medens saavel disses egen Vanskelighed som mit
  personlige Savn af en tidligere Forberedelse maatte rykke
  Behandlingen af dem længere ud i Tiden, turde jeg ikke forsømme at
  fremme, hvad der paa det andet Omraade til Gavn kunde og burde
  fremmes, især da her den administrative Anordnings kortere og
  lettere Vei kunde benyttes. Saaledes fremkom i 1849 og 1850 i Form af
  Bekjendtgjørelse af kongelige Resolutioner en Række tildels vigtige
  Foranstaltninger vedkommende Universitetet og de lærde Skoler. Ved
  Universitetet forandredes ved Bekjendtgjørelse af 13de Mai 1850 den
  tidligere Inddeling af det akademiske Aar -- i et Sommer- og et
  Vintersemester med Sommerferien i Midten af det ene og Juleferien i
  Midten af det andet -- til den endnu gjældende med et Foraars- og et
  Efteraarssemester, adskilte ved de imellem Semestrene faldende
  Ferier, af hvilke Sommerferien forlængedes endel, men saaledes at,
  afvigende fra Konsistorii Indstilling, ved Fjernelsen af andre
  Afbrydelser Forelæsningstiden nøiagtig blev ligesaa lang som før, og
  under 1ste September 1850 omdannedes Sammensætningen af det
  akademiske Raad, Konsistorium, paa den endnu bestaaende Maade, idet
  der med Benyttelse af de forskjellige indkomne Forslag skabtes en ny
  Kombination af det hidtil eneraadende Anciennitetssystem med et af
  Valg fremgaaet Element, og idet der oprettedes en almindelig
  Forsamling af de akademiske Lærere, hvilken det overdroges saavel
  frit imellem Konsistorii Medlemmer at vælge Universitetets Rektor for
  hvert Aar, hvilket Embede hidtil havde skiftet efter en fast Tour,
  som at besætte fem Pladser i Konsistorium og derhos at overveie og
  erklære sig om Anliggender af almindelig Interesse for Universitetet.
  Ligeledes gaves der efter Andragende fra vedkommende Fakulteter ved
  særlige Bekjendtgjørelser flere Bestemmelser vedkommende de
  akademiske Examina, f. Ex. under 23de September 1849 om Ophævelse af
  Brugen af det latinske Sprog ved theologisk Embedsexamen og
  Indførelsen af en særlig Prøve for Bekjendtskab med det kirkelige og
  patristiske Latin. Den vigtigste af disse Examensbestemmelser og den,
  ved hvilken mit eget Initiativ og min egen Anskuelse havde gjort sig
  mest gjældende, var Anordningen af 2den Februar 1849 om de Examina,
  der skulde give Adgang til overordnede Lærerpladser ved de lærde
  Skoler, altsaa den historisk-philologiske Skoleembedsexamen, der
  afløste den i 1818 indrettede philologiske Embedsexamen, og om
  polyteknisk Examen eller en Magisterkonferens som Kvalifikation for
  Overlærerembede i de mathematiske og naturvidenskabelige Fag, en
  Anordning, der naturligvis var af stor Betydning for de lærde
  Skoler[64].
  
   {[64] Om Foranstaltningerne vedkommende Universitetsbibliotheket er
   det nok at henvise til Lindes Meddelelser.}
  
  For Læreanstalten i Sorø var den kongelige Resolution af 12te April
  1849 af afgjørende Vigtighed. Derved ophævedes ganske den akademiske
  Undervisning dersteds, hvis Nytte og Betydning aldrig havde vundet
  fuld Anerkjendelse, og som allerede under Christian VIII var bragt i
  Opløsning for istedetfor den at grunde en Art folkelig Realhøiskole,
  en Plan, der hverken havde kunnet vinde fast Skikkelse eller Tillid
  og Bifald udenfor et enkelt Parti. Den gjennemgribende Forholdsregel
  udgik fra min Side af en længe og ved den omhyggeligste Prøvelse
  modnet Overbevisning, og Grundene for den vare saa klare og stærke,
  at de enkelte Indsigelser baade dengang maatte forstumme og senere
  paany have maattet vige. Jeg har gjentagne Gange paavist, hvorledes
  det ridderlige Akademi i Sorø i Historien kun viser sig som et to
  Gange (under Christian IV og Frederik V) gjentaget og snart mislykket
  Forsøg paa, med Tilsidesættelse af den af Frederik II i Sorø
  grundlagte lærde Skole, at stifte en særlig, for vor nuværende
  Statsform og vor Tids Anskuelser aldeles fremmed aristokratisk
  Undervisningsanstalt, og at der derfor ikke fra Fortiden kan hentes
  nogensomhelst Støtte eller Pietetsgrund for Gjenoprettelsen eller
  Vedligeholdelsen af en særlig, den almindelige lærde Skoles Grændser
  overskridende Læreanstalt, men at ethvert Forslag til en saadan maa
  retfærdiggjøres ved Paavisningen af et berettiget Formaal, der ikke
  kan tilfredsstilles ved Landets øvrige Læreanstalter, navnlig
  Universitetet, og af Byen Sorø som særlig skikket til dette Formaals
  Realisation, og denne Paavisning er udebleven. Sidste Gang og
  udførlig har jeg udtalt mig om denne Gjenstand i en Erklæring, som
  jeg som Undervisningsinspektør ved de lærde Skoler efter Ministeriets
  Opfordring den 11te Januar 1868 indsendte over den Betænkning, der
  under 9de August 1867 var afgiven af en i Anledning af et Andragende
  fra Soransk Samfund om en udvidet Virksomhed for Sorø Akademi nedsat
  Kommission. Denne Erklæring, der er trykt i Lindes Meddelelser
  angaaende Sorø Akademi for Aarene 1857-78 (Kjøbenhavn 1880) S. 41-58
  og særskilt, er skreven noget skarpt, fordi jeg følte en vis Harme
  over den Maade, hvorpaa Kommissionens Medlemmer uden al Enhed og
  Sammenhæng havde søgt hver lidt Plads for sin Yndlingsidé og dernæst
  i Forening deraf havde sammensat et aldeles løst Skin af Helhed, men
  den er fuldt retfærdig. De rige Midler, der ere samlede i Sorø,
  tildels hidlagte andetstedsfra (Maribo Kloster), tildels kunstig
  hidlokkede (den Holbergske og den Kalkreutzske Donation),
  tildels opsparede i en lang Uvirksomhedsperiode, maae, forsaavidt
  de overskride en liberal Tilfredsstillelse af Skolens og
  Opdragelsesanstaltens Krav, betragtes og behandles som en almindelig
  Fond til Fremme af høiere Undervisnings- og Oplysningsformaal, men
  rigtignok efter en fastere Plan, end der hidtil viser sig.
  
  Ved de lærde Skoler gjennemførtes under 13de Mai 1850 som almindelig
  Norm den Undervisningsplan, der fra 1845 af foreløbig havde været
  fulgt og prøvet ved tre Skoler, med de ikke store Modifikationer, som
  den vundne Erfaring havde givet Anledning til, og samtidig ophævedes
  den hidtilværende Examen artium, idet Modenhedsprøven henlagdes til
  Skolerne. Efterat ved denne Foranstaltning den hidtilværende anden
  Examens Lærestof ligeledes for Størstedelen var overgaaet til
  Skolerne, gaves Bestemmelserne for det ved Universitetet
  tilbageblivende philosophiske Kursus og den dertil hørende Prøve ved
  Bekjendtgjørelsen af 7de September 1850. De Forhandlinger og
  Overveielser, der vare indledede angaaende Indførelsen af en særskilt
  Realundervisning ved de lærde Skoler, medens den videnskabelige
  Realskole i Aarhus nedlagdes, bragtes derimod først tilende efter min
  Fratrædelse fra Kultusministeriet.
  
  En allerede før Ministeriets Oprettelse begyndt Forhandling om en
  Indskrænkning i de lærde Skolers Antal samtidig med Skolernes
  Udvidelse kom til Afslutning ved kongelig Resolution af 6te Mai 1850,
  hvorved Slagelse Skole nedlagdes og Rønne lærde Skole forvandledes
  til en høiere Realskole, dog under Forbehold af Forhandling med
  Rigsdagen om de dens Kontrol undergivne Pengespørgsmaal, der især ved
  Slagelse Skole vare af Vigtighed, et Forbehold, der opfyldtes ved det
  i Rigsdagens 3die Session 1851 forelagte Lovudkast om de økonomiske
  Forhold ved Nedlæggelsen af den lærde Skole i Slagelse og om Rønne
  lærde Skoles Overgang til en Realskole.
  
  En ikke liden Vægt lagde jeg paa, at det System, der i de nærmeste
  Aar før min Indtrædelse i Ministeriet ved den almindelige Skolefonds
  forøgede Indtægter havde udviklet sig, nemlig i større Omfang end før
  at bøde paa den meget utilstrækkelige Løn for den yngste Lærerklasse,
  Adjunkterne, ved Gratialer efter vilkaarligt Skjøn, afløstes af en
  fast Regel for Oprykning igjennem forskjellige Lønningsklasser efter
  Anciennitet, hvilket skete ved kongelig Resolution af 10de Marts
  1849. Denne Resolution blev en Forløber for den nogle Aar efter
  tilveiebragte Lønningslov for hele Lærerpersonalet ved de lærde
  Skoler af 28de Marts 1855, forbunden med Avancementsbestemmelser, til
  hvilken Lovs Tilveiebringelse jeg som Undervisningsinspektør
  medvirkede og gjorde Forslag, omend den endelige Lov fjernede sig
  endel fra Forslaget.
  
  Det ligger saa klart for Dagen, at endel af de saaledes ved kongelige
  Resolutioner efter Ministeriets Indstilling afgjorte vigtige Sager,
  navnlig om Sorø Akademis og Slagelse og Rønne Skolers Nedlæggelse og
  om de lærde Skolers Undervisningsplan, under almindelige Forhold
  vilde have krævet Rigsdagens Medvirkning og Afgjørelse ved Lov, at
  det ikke paa nogen Maade kunde undgaae min eller Statsraadets
  Opmærksomhed, i hvilket naturligvis Sagerne forhandledes, førend de
  forelagdes Kongen. Det var saaledes ganske i sin Orden, at Grundtvig
  i Rigsdagens 1ste Session 1850 den 27de Juni stillede en Forespørgsel
  til mig om den Berettigelse, hvormed Ministeriet havde handlet. Naar
  jeg imidlertid havde paataget mig Ansvaret for den valgte
  Afgjørelsesmaade og derfor vandt Rigsdagens stiltiende Anerkjendelse,
  idet ingen videre Anke eller Forslag fremkom og selv Grundtvig
  beroligede sig ved de af mig givne Erklæringer, hvorved Rigsdagens
  Kompetence under almindelige Forhold ganske indrømmedes, da
  laae Grunden hertil i den hele anomale Stilling, hvori disse
  Anliggender vare komne ved, hvad der var sket og foretaget før
  Regjeringsforandringen og endvidere før Grundlovens Vedtagelse, og i
  den stærke Nødvendighed af at komme til en Afslutning af de svævende
  Spørgsmaal, medens Rigsdagen, da den først i 1850 sammentraadte, selv
  uden Hensyn til Vanskeligheden ved samtlige disse Gjenstandes
  Behandling i den Skikkelse, i hvilken de stykkevis og betinget af
  mange Slags Forudsætninger forelaae, var fuldt optagen af Lovudkast
  om materielle Sager, der ikke taalte Opsættelse, samt endelig deri,
  at den i de enkelte Sager trufne Afgjørelse i det Hele havde den
  offentlige Mening for sig og derfor ogsaa grundlagde en Tilstand, der
  længe holdt sig med ringe Modifikationer.
  
  Ligeoverfor denne omfattende Række af større Foranstaltninger
  angaaende det høiere Undervisningsvæsen tog unegtelig min Virksomhed
  paa Almueskolevæsenets Omraade sig fattig ud, forsaavidt den maales
  efter enkelte, særligen fremtrædende Ytringer; thi baade en lille
  Lov om Ophævelsen af en Afgift, der under Navnet "Degnepension"
  hvilede paa enkelte Skolelærerembeder, og et andet, desuden af et
  Medlem af Folkethinget (Frølund) indbragt, men af mig understøttet
  Lovforslag, hvorved Skolelærerne fritoges for en dem fra gammel Tid
  paahvilende, men praktisk allerede for en Del ophørt Forpligtelse til
  Befordring af visse Breve imellem Provster og Præster, angik kun
  ubetydelige Gjenstande, og samme ringe Vigtighed havde den
  Forandring, der administrativt gjennemførtes i Kaldsretten til visse
  Skolelærerembeder som Følge af Grundlovens Bestemmelse om Ophævelsen
  af Forrettigheder, der vare knyttede til Adel. Der forelaae
  imidlertid paa hele dette Omraade ingen Forarbeider eller indledende
  Skridt til enkelte særlige Foranstaltninger og Anordninger, og der
  lod sig, just paa Grund af Sammenhængen imellem alle Led af det for
  hele Landet ensartede Almueskolevæsen, Intet af nogen Betydning for
  det Hele udrette uden ved at søge at vinde et nyt Grundlag istedetfor
  den efter sin Aand og Bestræbelse saare fortjenstlige, men under
  uheldige og fattige Forhold fremkomne, i Redaktionen ofte mangelfulde
  og i Virkeligheden kun ufuldstændig gjennemførte og i flere Punkter
  ikke længer til de ved Grundloven givne Forudsætninger passende
  Anordning af 1814. Indtil dette nye Grundlag skabtes, maatte
  Bestræbelserne derfor gaae ud paa saavidt muligt ad administrativ
  Vei paa de enkelte Steder fuldstændigen eller dog fuldstændigere
  end hidtil at gjennemføre den gjældende Anordnings Bestemmelser
  om Skolernes Antal og Indretning og Lærernes Kaar, og i denne
  Retning arbeidedes der af Ministeriet troligen igjennem
  Amtsskoledirektionerne under besindig Lempelse imellem Strenghed
  ligeoverfor Kommunerne og billigt Hensyn til Omstændighederne. En
  almindelig ny Lov om Almueskolevæsenet var en Opgave, der krævede de
  vanskeligste og omhyggeligste Overveielser baade med Hensyn til
  Undervisningens Fastsættelse og Begrændsning og med Hensyn til alle
  de ydre Midler og Betingelser i Forhold til Almuens mangfoldig
  nuancerede Livsvilkaar, og den forudsatte derhos et Kjendskab til det
  virkelig, ikke blot paa Papiret Bestaaende, som ikke var let at
  opnaae. Det var derfor naturligt, at jeg, da Folkethingsmand Gleerup
  i Rigsdagens første Session i 1850, efter Forudskikkelse af
  adskillige Bemærkninger om Kultusministeriets ringe Virksomhed paa
  Lovarbeidernes Omraade i Sammenligning med de øvrige Ministerier,
  rettede den Forespørgsel til mig, om jeg snart vilde forelægge Udkast
  til en fuldstændig Lov om Almueskolevæsenet, svarede, at jeg hverken
  i denne eller den næste Session (i Efteraaret 1850) tænkte paa at
  forelægge et saadant Udkast, idet jeg derhos under Henvisning til,
  hvad jeg allerede strax efter Begyndelsen af Sessionen ved
  Forelæggelsen af det lille Lovudkast om de saakaldte Degnepensioner
  havde ytret om den ringe Opfordring, der for Øieblikket var for
  Kultusministeren til at besvære Rigsdagen og afdrage dens
  Opmærksomhed fra de af de øvrige Ministerier forelagte paatrængende
  Udkast om materielle Gjenstande, gav en saadan Fremstilling af, hvad
  der krævedes til at frembringe et forsvarligt Udkast til en
  Almueskolelov, at det kunde skønnes, at jeg allerede alvorligen havde
  gjennemtænkt Opgavens Beskaffenhed og forberedt mig paa den[65].
  Derimod lovede jeg, hvis jeg vedblev i min Stilling indtil den
  ordentlige Rigsdagssamling i 1851, at forelægge et saadant Udkast;
  men selv dette Løfte blev jeg hindret fra at opfylde baade ved
  Arbeidets Omfang og Vanskelighed og ved de almindelige politiske
  Forhandlinger, der i 1850 og 1851 optog en stor Del af min Tid og
  Opmærksomhed og iblandt Andet i Sommeren 1851 pludselig kaldte mig
  tilbage fra en Reise, som jeg havde tiltraadt til Jylland for med
  egne Øine at se Almueskoleforholdene der i forskjellige Egne, efterat
  jeg iforveien i Stilhed havde gjort nogle lignende Iagttagelser i
  Sjælland. Da jeg altsaa i November 1851 paa en Tid, hvor det var mig
  klart, at jeg meget snart vilde træde ud af Ministeriet, ved en
  Interpellation mindedes om mit Løfte, maatte jeg (den 10de November,
  se Folkethingstidenden for 1851 Sp. 748 ff.) nøies med at forklare,
  hvorledes jeg havde søgt at fremme Sagen, og hvorvidt jeg var naaet.
  Efterat jeg ved Begyndelsen af 1852 atter havde overtaget min
  Universitetsvirksomhed og Inspektionen ved de lærde Skoler, optoges
  min Tid og mine Kræfter saa stærkt af Embedsgjerningen og Fornyelsen
  af de i tre Aar tilsidelagte Studier, at jeg først mod Slutningen af
  Aaret kunde lægge sidste Haand paa det i Ministeriet begyndte Arbeide
  og udgive det under Titlen: "Udkast til Lov om Almueskolevæsenet
  udenfor Kjøbenhavn" (det blev omdelt i Rigsdagen den 10de Januar
  1853). Jeg betragter endnu dette Udkast med Tilfredshed, idet hele
  Opgaven deri er søgt løst i fuldstændig og klar Sammenhæng; ikke
  Lidet af, hvad der deri er foreslaaet om hele den økonomiske Side (om
  Skolelærernes Løn, Alderstillæg og Pensionering og om Fordelingen af
  Skoleudgifterne paa større Kredse), er mere eller mindre direkt
  benyttet i den af Monrad i 1856 tilveiebragte Lov, medens der
  destoværre, til Skolernes og Skolelærernes Skade, i denne blev fulgt
  et helt andet Princip for Lærernes Kaldelse. At jeg strengt fastholdt
  Grændsen imellem Almueskolen, d. e. Skolen for den Undervisning, som
  skal ydes Alle, og som Alle skulle modtage, og den høiere Skole, hvis
  Undervisning frit vælges og modtages med Offer af større Kraft, Tid
  og Vederlag, men dog anviste Veien til en naturlig Fortsættelse og
  fyldigere Afslutning af Almueskolen paa Landet i Analogi med
  Kjøbstadsskolen, regner jeg mig ikke til særlig Fortjeneste, da man
  endnu ikke dengang var kommen ind paa Forsøget paa at forkvakle baade
  den obligatoriske og den friere høiere Skole ved kunstige
  Forbindelser og Lempninger.
  
   {[65] Ved at gjennemgaae mine Rigsdagserindringer har der paatrængt
   sig mig en Sammenligning imellem min tilbageholdne Optræden og
   noget trykkede Stilling ved denne Leilighed, og hvad der noget over
   20 Aar senere tildrog sig paa det samme Lovgivningsomraade. Hall
   oprullede da som Kultusminister, i Rigsdagssamlingen 1871-72 i
   Landsthinget, under stærkt Bifald et tiltalende Billede af en
   omfattende Reform af Almueundervisningen. I den næste Samling
   (1872-73) fremlagde han i Folkethinget et Lovudkast om
   Almueskolevæsenet, hvorover der efter en lidet gunstig første
   Behandling afgaves en ikke opmuntrende Udvalgsbetænkning, og som
   ikke fremmedes videre; i næste Samling (1873-74) forelagdes
   Udkastet i Landsthinget med Antydning af, at Ministeren var villig
   til ikke uvæsentlige Modifikationer; men heller ikke her naaede
   Udkastet videre end til første Behandling. Hvad jeg under denne
   udtalte (Landsthingstidenden Sp. 153 ff.), indeholdt ikke uvigtige,
   men heller ikke ganske behagelige Sandheder.}
  
  Hvad Kirkevæsenet angik, var det fra det første Øieblik af, da jeg
  fik dermed at gjøre, min Overbevisning, at Staten og dens Tjener:
  Ministeren skulde yde Folkekirken den Understøttelse og det Værn, der
  i Grundloven tilsagdes den, men saa lidet som muligt og allerhelst
  slet ikke befatte sig med dens indre Anliggender, hvilke Kirken
  imidlertid da maatte sættes istand til selv at varetage. Dette skulde
  skee ved den kirkelige Forfatningslov, som Grundlovens § 80 stillede
  i Udsigt. Men, medens det stod mig fast, at Staten kun kunde staae i
  et Understøttelsesforhold til en virkelig ordnet og paa et bestemt,
  omend ikke i alle Enkeltheder fastslaaet og uforanderligt
  Læregrundlag bygget Kirke, og jeg derfor var en ligesaa bestemt
  Modstander af den Grundtvigske Præstefrihed, der lod Kirkesamfundet
  forsvinde, som af Retninger, der frygtede alt Kirkeligt og
  Præsteligt, kunde jeg ikke være blind for den Vanskelighed, der laae
  deri, at den hidtil i sine Anliggenders Styrelse aldeles
  uselvstændige Kirke skulde modtage sin Forfatning ved en borgerlig
  Lov. Der maatte altsaa efter min Mening arbeides hen til, at denne
  Forfatningslovs Indhold saavidt muligt fremgik af Kirkens egen Trang
  og Overbevisning og kun fik sin ved Tilsagnet om Understøttelse
  betingede Sanktion af Statslovgivningen. Jeg maatte derfor
  uden Hensyn til, at den ved Forhandlingen og Vedtagelsen af
  Grundlovsparagrafen i Forslag bragte udtrykkelige Bestemmelse om et
  forberedende Kirkemøde var udgaaet, fastholde den af min Formand i
  Ministeriet, Monrad, opstillede Tanke om et saadant Kirkemøde som
  nødvendigt til Forberedelsen af en Kirkeforfatning og forlangte i det
  første Udkast til en Finantslov, der forelagdes (i den første
  Rigsdagssession 1850), en Sum af 10,000 Rdl. til Afholdelse af et
  saadant Møde. Efterat jeg baade ved første og anden Behandling havde
  udtalt mig i den her antydede Retning, især ligeoverfor Grundtvig og
  Tscherning, mod hvilken sidste jeg gjorde gjældende, at den danske
  Kirke hidtil i sin Styrelse slet ikke var, hvad han kaldte den, en
  Menighedskirke, bevilgedes der 5000 Rdl. Jeg modtog denne Bevilling
  med en dyb Tvivl om, hvorvidt jeg enten i det Aar eller i det næste
  vilde være istand til at benytte den og til alvorlig at fremme Sagen,
  og derfor med stor Bekymring. Jeg saae ikke blot, hvilke stærke og
  skærende Modsætninger der i det Øieblik fandt Sted imellem de
  fremragende Ordførere i den danske protestantiske Kirke, saasom J. P.
  Mynster, Clausen og Grundtvig, men jeg nærede derhos Tvivl om, at der
  da overhovedet var et saadant Menighedsliv og en saadan hengiven
  Tilslutning til Kirken tilstede hos Folket, at Bygningen lod sig
  opføre paa denne Grundvold, og, hvad der for mig personlig var det
  Tungeste og maaske bestyrkede og skærpede hin Tvivl om Andre: jeg
  følte, at jeg selv, skjøndt paa min Maade inderlig religiøs stemt,
  dog ikke stod saaledes paa hele Aabenbaringstroens Standpunkt, at jeg
  tillidsfuld, med Fasthed og uskrømtet Alvor kunde deltage i, endsige
  lede Forhandlingen om en Forfatning for den evangelisk-lutherske
  Kirke i Danmark; jeg vilde ikke nedrive eller svække, men skyldte at
  befæste og opbygge; jeg frygtede for at vakle eller at hykle; jeg led
  derved stærkt og lod derfor Sagen, som heller ingen Anden dengang
  ytrede ret Mod eller Lyst til at tage fat paa, hvile. -- Men udenfor
  Hovedspørgsmaalet om Folkekirkens egen Forfatning paatrængte der sig
  efter Grundlovens Vedtagelse forskjellige særlige Spørgsmaal, der
  angik Berøringen imellem Folkekirken og Personer, der befandt sig
  udenfor den, og den disse Personer nu tilkommende Uafhængighed af
  Folkekirkens Forskrifter og Former. Efterat jeg allerede i Rigsdagens
  første Session 1850 i Anledning af et Andragende fra den mosaiske
  Menighed i Kjøbenhavn og en derved fremkaldt Forespørgsel i
  Folkethinget havde forelagt et Udkast til Lov om den religiøse
  Opdragelse af Børn, der vare fødte i Ægteskab mellem Personer af
  forskjellig Trosbekjendelse, og, da Udkastet paa Grund af dets
  Fremkomst mod Sessionens Slutning ikke var kommet til Behandling,
  havde forelagt det paany i anden Session samme Aar, fremkom der i
  denne fra et Medlem af Folkethinget: Overretsassessor Spandet et
  Forslag til "Lov om Trosfrihed", der meget mindre handlede om, hvad
  Titlen angav, end om alle de Forhold, i hvilke hidtil kirkelige
  Handlinger og Former vare satte i Forbindelse med borgerlige
  Rettigheder, og som gik ud paa overalt at ophæve denne Forbindelse
  paa en Maade, der baade unødvendig og forstyrrende greb ind i
  Folkekirkens Opfattelse og Vedtægt og lidet tilfredsstillede den
  borgerlige Ordens og Retssikkerheds Krav. Idet jeg nu under første
  Behandling af dette Lovforslag paaviste og bekæmpede denne dobbelte
  Mangel ligeoverfor den selv meget alvorlig religiøse Forslagsstiller
  og hans to fra høist forskjellige Standpunkter udgaaende Kampfæller:
  Grundtvig og Tscherning, erkjendte og udtalte jeg ligefremt og
  aabent, at der var Punkter og Tilfælde, for hvilke der nødvendig
  maatte skaffes nyere og friere Former og Bestemmelser, navnlig med
  Hensyn til Ægteskabs Indgaaelse imellem Medlemmer af forskjellige
  Trossamfund eller Personer udenfor ethvert anerkjendt Trossamfund og
  med Hensyn til Opdragelsen af Børn fødte i slige Ægteskaber, og, da
  et Udvalg var nedsat efter første Behandling, meddelte jeg dette et
  Udkast til Lov om den saaledes begrændsede Gjenstand, hvori da
  ogsaa Indholdet af det af mig forinden forelagte Forslag om
  Børneopdragelsen indgik, hvorfor dette bortfaldt som særskilt. Det
  nævnte Udkast tiltraadtes i alt Væsentligt af Udvalget og førtes
  derpaa til endelig Vedtagelse gjennem en Forhandling, som jeg
  saameget mere maatte lede baade med Kraft og Forsigtighed, som den i
  Udkastet ligefrem foreskrevne Form af rent borgerligt Ægteskab fandt
  ringe Sympathi hos Justitsministeren og aabenbart bekæmpedes af min
  Kollega Clausen, idet han sluttede sig til et Forslag, der søgte at
  bevare et tomt Skin af præstelig Medvirkning. Medens jeg i
  Folkethinget havde maattet kæmpe for Lovens Indskrænkning til det
  Nødvendige og for Skaansel af det Bestaaende, hvor ingen Forandring
  var fuldt nødvendig, maatte jeg omvendt i Landsthinget føre en meget
  skarp Kamp imod Ørsted og Blechingberg, der stædigen afviste enhver
  Reform. Erfaringen har vist, at den aabnede Udvei, som jeg siden
  administrativt maatte supplere ved en af mig selv affattet Formular
  for den borgerlige Vielse, da var aldeles tilstrækkelig for Formaalet
  og ikke har beredet nogensomhelst Vanskelighed eller Uorden. Den
  heftige Bevægelse, som det Spandetske Lovforslag havde fremkaldt i og
  udenfor Geistligheden, lagde sig ogsaa snart[66]. Et af Pastor
  (senere Biskop) Kirkegaard i Landsthinget i første Session 1850
  indbragt Forslag om Menighedernes Ret til Indførelse af nye
  Psalmebøger bortfaldt ved anden Behandling i Henhold til en af
  mig afgiven Erklæring om, hvilken Myndighed jeg troede, at
  Administrationen i denne Retning havde, og om hvorledes jeg for min
  Del vilde benytte denne Ret. Hele Forhandlingen var ført i velvillige
  Former[67].
  
   {[66] Imellem dem, hvem det Spandetske Lovforslag i høi Grad havde
   ængstet, var ogsaa den fromme Enkedronning Marie Sophie Frederikke,
   der i den Anledning kaldte mig til en Audients, ved hvilken jeg
   første Gang havde den Ære at tale med hende. Fornemmelig paa Grund
   af Hendes Majestæts Tunghørighed havde hun ved Audientsens Slutning
   Forestillingen om en ikke lidet større Enighed imellem hende og
   mig, end der virkelig fandt Sted; men jeg troer ikke, at hun
   vrededes over det endelige Udfald.}
  
   {[67] Ved kongelig Resolution af 13de April (Raadstueplakat af 24de
   April) 1851 gjennemførtes en for Kjøbenhavn ikke uvigtig, men
   vistnok Kirken selv saare lidet berørende Foranstaltning, nemlig
   Forbudet mod al fremtidig Begravelse paa Kirkegaardene inde i den
   gamle By.}
  
  Under Kultusministeriet henhører som bekjendt dels den egentlige
  Bestyrelse, dels Tilsynet med Brugen og Benyttelsen af store
  Indtægter og Eiendomme, der ere henlagte til Kirkens og
  Geistlighedens og til de høiere Undervisningsanstalters Underhold. At
  jeg med Hensyn til den store Kapital- og Godsformue, som tilhørte
  Universitetet, Kommunitetet, Sorø Akademi og den almindelige
  Skolefond, strax og fuldstændig anerkjendte den samme Ret til Kontrol
  og Bevilling hos Rigsdagen, som denne udøvede med Hensyn til den
  almindelige Statsformue, finder vel nu Enhver naturligt og
  nødvendigt; i 1849 og 1850 fandtes der ikke ganske faa eller
  ubetydelige Mænd, der troede, at jeg deri gik for vidt. Desto
  bestemtere hævdede jeg navnlig under den første Finantslovs
  Behandling og kunde jeg hævde Berettigelsen og Hensigtsmæssigheden af
  at respektere og beholde Fortidens Overlevering i denne Henseende og
  forsvare de enkelte Stiftelsers Ret og Krav. Jeg henviser herom til
  Folkethingstidenden for 1ste Session 1850 Sp. 636 om Universitetet,
  Sp. 539 om polyteknisk Institut, Sp. 4088 om Sorø, navnlig om Skolen
  ligeoverfor Akademiet, og om den lærde Skoledannelse, jvf. Sp.
  4097[68]. Den samme Betragtning førte mig da ogsaa til den
  Overtydning, at den Lov, der for Statsdomænernes Vedkommende vedtoges
  om Fæstegodsets Overdragelse til Brugerne som Eiendom i Henhold til
  tidligere Antydninger og Tilsagn, ogsaa maatte finde Anvendelse paa
  det Fæstegods, der tilhørte de under Kultusministeriet henlagte
  Stiftelser, navnlig Sorø Akademi, og jeg forelagde henimod Slutningen
  af den anden Rigsdagssession i 1850 det hertil sigtende Lovudkast og
  gjentog det, da det dengang ikke kunde komme til Forhandling, i 1851,
  hvor det dog først blev endelig vedtaget efter min Udtrædelse af
  Ministeriet efter en temmelig udførlig Forhandling om en særskilt
  Afdeling af det soranske Fæstegods, det saakaldte Kalkreutzske Gods.
  At jeg som Udøver af Godseierretten gjorde mig den største Umage for
  at forbinde Billighed og Humanitet med Agtelse for en Eiendomsret,
  der ikke var min egen, er jeg mig bevidst, og den eneste Klage, der i
  Folkethinget fremdroges over et ganske enkelt Tilfælde, var det mig
  let fuldkommen at afvise. Den Vanskelighed i Kreditforholdene, som
  Begivenhederne i 1848 og den fortsatte Krig medførte, gav mig
  Anledning til i Forvaltningen af Stiftelsernes, navnlig Sorøs,
  Kapitaler at bevilge Lempelser, der uden Skade for Stiftelserne
  lettede Privates Forlegenhed. -- Hvad angaaer de til de geistlige
  Embeder henlagte Eiendomme, gjorde der sig i Tilslutning til den
  almindelige Opfattelse af Landboforholdene en noget større
  Tilbøielighed end tidligere gjældende til at afhænde til Selveiendom
  eller Arvefæste Annex- og Mensalgods eller overflødige eller
  ubekvemme Præstegaardsjorder, men med streng Omhu for Kaldenes
  Interesse. Paa et gjentaget og indstændigt Andragende fra Grev Knuth
  til Knuthenborg om at afhænde ham Tienderne til Kirkerne paa hans
  Grevskab, forat han kunde bortsælge Bøndergaardene frie for
  Kirketiende, ansaae jeg mig slet ikke berettiget til at gaae ind uden
  Lovhjemmel og fandt heller ikke Afhændelsen økonomisk forsvarlig,
  uagtet Greven tilbød en efter de daværende Sædpriser tilsyneladende
  uforkastelig Kjøbesum. Erfaringen har vist, at min Betænkelighed var
  vel grundet.
  
   {[68] Ved samme Finantslovsbehandling havde jeg Leilighed til at
   afvise adskillige Misforstaaelser og uvillige Ytringer om de
   geistlige Embeders Indtægter; kun med stor Møie lykkedes det mig af
   Fyens Bispestols besparede Indtægter at faae 2000 Rd. bevilgede til
   Understøttelse for aldeles utilstrækkelig lønnede Præsteembeder.}
  
  En saare vigtig Gjenstand for Kultusministeriets Omhu er den
  tilbørlige Besættelse af de derunder henhørende Embeder, især de
  saare talrige geistlige. Jeg gjorde mig med Hensyn til de sidste al
  Umage for -- med Benyttelse af Biskoppernes Erklæringer, forsaavidt
  jeg fandt disse bestemte og paalidelige, -- at forene Hensynet til
  Dygtighed og til visse Embeders særlige Krav med Aldershensynet;
  medens jeg rigtignok troer, at det var uberettiget, naar en Præst
  ytrede, at han vilde være bleven befordret hurtigere og bedre, hvis
  han ikke havde været en personlig Ven af Madvig, er jeg dog temmelig
  vis paa, at Ingen er bleven befordret, #fordi# han var en Ven af mig.
  Et Misgreb vedkjender jeg mig at have begaaet ved i Begyndelsen for
  strengt at opstille og gjennemføre den Regel ikke at befordre Præster
  til nye Embeder udover det tresindstyvende Aldersaar, skjøndt en
  rigtig Tanke laae til Grund, nemlig at den Præst, hos hvem Alderen
  begynder at gjøre sin Indflydelse gjældende, helst bør blive der,
  hvor han før har virket med fuld Kraft. -- En særlig og ikke let
  Opgave stilledes mig ved i sidste Del af 1850 og i 1851 at skulle
  understøtte den slesvigske Bestyrelse i Valget af de bedste Kræfter
  til at reorganisere den geistlige Embedsstand og Lærerpersonalet ved
  de høiere Skoler i Hertugdømmet; jeg troer, at der i saa Henseende
  udrettedes omtrent Alt, hvad der under de givne Forhold kunde
  udrettes, og at den hele Række af geistlige og Skoleembedsmænd i
  Slesvig har givet et godt Vidnesbyrd om Tillisch's, Regensburgs og
  min samvittighedsfulde Omhu. -- Det tilfaldt mig i tre Aar at
  foreslaae Kongen Udnævnelsen af fire Biskopper, nemlig i
  Lolland-Falsters, Fyens, Aalborgs og Als og Ærøs Stifter. Besættelsen
  af Lolland-Falsters Bispestol med Monrad skete dog ikke efter
  ganske frit Valg, da han før sin Udtrædelse af Ministeriet af
  Konseilpræsidenten, Grev Moltke, havde ladet sig give et Tilsagn om
  dette Embede, som jeg, da han fastholdt det, troede at maatte
  respektere; for min egen Del havde jeg ønsket, at den begavede Mand
  havde oppebiet en anden Leilighed. At ved Indstillingen af Engelstoft
  og Bindesbøll til Bispeembederne i Odense og Aalborg mit eget Valg
  fuldkommen faldt sammen med Biskop J. P. Mynsters, da jeg
  hensynsfuldt overlagde Sagen med ham, bemærker jeg blot, fordi
  Mynster, da begge Biskopper indviedes efter min Udtrædelse af
  Ministeriet, paa en noget paafaldende Maade tilsidesatte Hensynet til
  mig ved ikke at lade mig indbyde til at være tilstede derved. Denne
  høitbegavede, men myndige Mand havde ondt ved at forsone sig med den
  nye Forfatning og med den Stilling, hvori denne satte ham til en
  Minister, som før havde været hans Underordnede ved Universitetet, --
  og den hele Forhandling om Grundloven og siden Loven om borgerligt
  Ægteskab havde ikke virket formildende[69].
  
   {[69] At jeg ikke blot selv viste Mynster den Opmærksomhed, som
   skyldtes ham, men ogsaa forlangte den vist af Andre, derom har jeg
   bevaret en ret karakteristisk Erindring. Grundtvig overraskede mig
   i 1850 eller 1851 med et Besøg for at udbede sig Tilladelse til en
   kort Reise til Sverrig. Da jeg ytrede, at en saadan Reisetilladelse
   for Geistlige altid forlangtes hos og gaves af vedkommende Biskop,
   sagde han, at jeg nok vidste, at han ikke stod sig godt med
   Mynster, og at det derfor var ham ubehageligt at henvende sig til
   denne. Jeg svarede da, at personlige Misstemninger slet Intet havde
   at gjøre med den regelmæssige Forretningsgang i Embedssager, og
   henviste ham til at følge denne. Paa hans yderligere Spørgsmaal om,
   hvad der vilde skee, hvis han reiste uden Tilladelse, svarede jeg,
   at jeg under andre Omstændigheder neppe vilde have lagt Vægt paa en
   ringe Uregelmæssighed, men at jeg nu, da jeg forud var underrettet
   om, at han med Forsæt vilde forbigaae sin foresatte Biskop, ikke
   vilde kunne undlade, hvis han udførte Forsættet, at give ham en
   streng Irettesættelse. Alt ordnedes derefter i tilbørlig Form.}
  
  Det er mig kjært endnu at tilføie et Par Ord om den af mig
  gjennemførte Ordning af det kongelige Theaters Bestyrelse, fordi jeg
  kan udtale, at Overhofmarskalk Levetzau med en Ro og Anstand, der
  siden gik over til virkelig Velvillie imod mig, fandt sig i
  Ophævelsen af Theaterdirektionen, hvis første Medlem han var, og at
  Geheimeraad Collin, hvem jeg ikke blot agtede høit, men hvem jeg
  skyldte Taknemmelighed fra tidligere Dage, baade erkjendte
  Forandringens Nødvendighed og fuldstændig billigede det Valg, jeg
  havde truffet ved at indstille Digteren I. L. Heiberg til at udnævnes
  til Theaterdirektør. Theatret har ikke havt og vil, hvad den
  paafølgende Tid noksom har vist, ikke let faae nogen Direktør, der
  staaer ved Siden af Heiberg, og det ingenlunde blot i æsthetisk
  Henseende, men ogsaa fra Karakterens Side; jeg siger dette saameget
  heller, som underordnede Intriguer senere forenede sig med politisk
  Misgunst til en ubillig Forfølgelse og et usømmeligt Drilleri imod
  Heiberg. -- De Forhandlinger, hvortil Theatrets Budget, saaledes som
  det var forelagt i de to første Finantslovudkast, havde givet
  Anledning, og en ligefrem Beslutning af Folkethinget foranledigede
  mig til at nedsætte en Kommission til Overveielse af hele Theatrets
  Stilling til Staten og af dets Økonomi og til Udarbeidelse
  af et Lovudkast derom. I denne Kommission, der bestod af
  Theaterdirektøren, Finantsbogholder Schiern, Departementschef Weis
  og Professor, Folkethingsmand Fenger, delte Meningerne sig imidlertid
  saaledes (Heiberg og Schiern mod Weis og Fenger), at jeg selv, efter
  først mod Slutningen af September 1851 at have modtaget Betænkningen,
  maatte formulere et nyt Lovudkast, som jeg forelagde faa Dage før min
  Udtrædelse af Ministeriet. Men, efterat atter det efter første
  Behandling nedsatte Udvalg, hvori David og Fenger havde Plads, havde
  foreslaaet indgribende Forandringer i Udkastet, viste det sig strax
  ved Begyndelsen af anden Behandling langt hen i Februar 1852, at der,
  selv uden Hensyn til Rigsdagens ikke fjerne Slutning, kun var ringe
  Tro paa idetmindste for Øieblikket at kunne ved Lov hensigtsmæssigen
  ordne Theatrets Anliggender i det Enkelte og liden Interesse for det
  hele Anliggende baade hos Folkethinget og den nye Kultusminister;
  anden Behandling var derfor slæbende og mat, og, skjøndt Overgangen
  til tredie Behandling vedtoges med et temmelig stort Flertal, naaede
  Udkastet dog ikke til denne Behandling.
  
  For Statens Kunstsamlinger kunde der i de trange Krigsaar ikke let
  tænkes paa at udrette Mere end at bringe Bevillingerne til dem i en
  fastere og regelmæssigere Form, end de havde havt tidligere, og at
  afvende Indskrænkninger paa svævende Punkter, hvilket i det Hele
  lykkedes. Da Kongen i 1851 ønskede et extraordinært Tilskud til
  Civillisten og der fra Førerne for Bondevennepartiet underhaanden
  gjordes ham Tilbud i denne Retning, besluttedes det i Statsraadet
  efter Samraad imellem Finantsministeren og mig at afkjøbe Kongen de
  af Christian den VIII efterladte naturhistoriske (conchyliologiske)
  og archæologiske Samlinger for 200,000 Rd., idet tillige nogle ved
  Overdragelsen foranledigede Udgifter, især Pensioner, overtoges af
  Statskassen ifølge et af mig derom forelagt Lovudkast.
  
  Det sidste Lovforslag, jeg som Minister indbragte meget faa Dage før
  min Udtrædelse, gik ud paa ved en maadeholden Forhøielse af Pensionen
  for den kort forud afdøde H. C. Ørsteds Enke at yde den udmærkede
  Videnskabsmands Fortjenester en Anerkjendelse. Kun et enkelt Medlem
  af Folkethinget reiste en Indvending, som jeg, da som Medlem, let
  gjendrev. Det havde været mig en Glæde Aaret iforveien at udvirke
  Ørsteds Udnævnelse til Geheimeraad ved hans Afsked fra det
  Lærerembede, i hvilket det var lykkedes ham at kaste en saa stor
  Glands over vort Land. Et Aar tidligere (i 1849) var det faldet i min
  Lod ved Øhlenschlægers 70aarige Fødselsdag at bringe ham Udnævnelsen
  til Storkors af Dannebrog. Ved Finantsloven for 1851-52 var det
  endelig lykkedes mig at skaffe Digterne H. Hertz og Paludan-Müller
  (for H. C. Andersen var der sørget) et livsvarigt Honorar af 1000 Rd.
  for hver. At der ved Siden deraf kun tildeltes Chr. Winther 500 Rd.
  aarlig, havde sin Grund i den Forudsætning, at der af Civillisten var
  sikret ham 500 Rd. aarlig for at have undervist Frederik VII's anden
  Gemalinde, en Forudsætning, der destoværre viste sig urigtig, idet
  dette Honorar ophørte; for Forfatteren St. Aubain (Carl Bernhard)
  blev der sørget gjennem Anvendelsen af de almindelige Midler under
  Kultusministeriet.
  
  Til min Deltagelse i Rigsdagsforhandlingerne for mit eget
  Ministeriums Vedkommende føiedes i anden Session 1850 en temmelig
  betydelig Indgriben i Forhandlinger, der angik to andre Ministerier.
  B. Christensen havde kort efter Sessionens Begyndelse indbragt et af
  ham i Forening med Tscherning affattet Udkast til en Kommunallov, der
  gik ud paa en Deling af Riget i to store Kredse, Jylland og Øerne,
  med næsten fuldstændig Sondring i alle Anliggender, der paa nogen
  Maade kunde betegnes som kommunale, hver med en Landshøvding i
  Spidsen, udrustet med en Myndighed og en Besættelsesret til en Mængde
  Embeder, hvorved Kongemagten og Centralregjeringen aldeles lammedes
  og den betænkeligste Forvirring maatte indtræde. Det var af den
  største Vigtighed, at de yderst farlige Konsekventser, hvortil dette
  Lovudkast, hvis det endog blot for en ringe Del sattes igjennem,
  vilde føre, og at den statsopløsende Tendents, der, tildels vistnok
  Koncipisterne ubevidst, gik derigjennem, blev paavist og tilbagevist,
  saa at ingen Del af Spirerne kom til Udvikling; men denne Opgave laae
  udenfor den daværende Indenrigsminister Rosenørns Synskreds; han
  tabte sig under den første Behandling (den 1ste November) i en Række
  lidetsigende Detailbemærkninger, billigende, misbilligende og
  tvivlende, og det saae næsten ud til, at Lovudkastet vilde faae en
  vis Anerkjendelse ved Henvisning til anden Behandling, maaske med
  ikke ringe Stemmeflerhed og med Nedsættelse af Udvalg. Jeg tog da i
  sidste Øieblik Ordet for i et indtrængende Foredrag at belyse
  Forslagets hele Karakter og samle Grundene derimod under bestemte,
  skarpt fremtrædende Hovedpunkter; Følelsen af Sagens Vigtighed gav
  mig Kraft, og ved den umiddelbart paafølgende Afstemning ved
  Navneopraab negtedes Overgang til anden Behandling, et Udfald, der
  baade i Statsraadet og hos Publikum udenfor Rigsdagen hilstes med
  mere end almindeligt Bifald[70]. Mindre iøinefaldende, men af mere
  positiv Betydning var min Medvirkning ved Presselovens Behandling. Da
  den Tilstand, der var tilveiebragt ved en provisorisk Forordning af
  24de Marts 1848, som ophævede alle efter Trykkefrihedsforordningen af
  1799 givne Bestemmelser om Pressens Brug, var uholdbar og uklar,
  havde Justitsministeren Bardenfleth allerede i den første
  Rigsdagssamling 1850 i Landsthinget indbragt et Lovforslag om
  Pressens Brug, der med ikke uvæsentlige Ændringer gik over til
  Folkethinget, men dér, efterat et nedsat Udvalg havde foreslaaet
  yderligere Forandringer, paa Grund af den fremrykkede Tid ikke kom
  til videre Behandling. Forstemt over Udkastets Modtagelse fremlagde
  Ministeren intet nyt Forslag i anden Rigsdagssamling 1850, men
  derimod indbragte syv Medlemmer af Folkethinget, derimellem Damkier,
  Hall, Krieger og Schack, med Benyttelse af det tidligere Udkast og
  Forhandlingerne derom, et Forslag til Lov om Pressens Brug. Til dette
  Forslag stillede Justitsministeren sig under første Behandling
  temmelig uvenlig, og Udsigten til en Overenskomst syntes meget ringe.
  Da jeg imidlertid baade i Forslaget saae et i det Væsentlige brugbart
  Grundlag og ansaae et Brud imellem Regjeringen og den nævnte Side af
  Folkethinget, der i det Hele støttede den, for meget uheldigt,
  navnlig i denne Sag, tog jeg ved Slutningen af første Behandling
  Ordet for at anbefale Forslaget til Fremme. Ved anden Behandling
  syntes Forholdet imellem Forslagsstillerne og Justitsministeren ikke
  at blive bedre, og en ny Vanskelighed opstod, idet Clausen meget
  heftig opponerede mod den Paragraf i Forslaget, der angik
  Beskyttelsen af religiøse Trossamfund og Sædeligheden mod Krænkelser
  i Pressen, som utilfredsstillende, medens jeg i det Hele maatte
  tiltræde og forsvare den. Efter Slutningen af anden Behandling
  lykkedes det mig imidlertid at tilveiebringe en fortrolig Forhandling
  i Bardenfleths Bolig mellem Forslagsstillerne og Bardenfleth, Clausen
  og mig, i hvilken jeg, som jeg ved tredie Behandling udtalte,
  overtog Mæglerens Rolle. En Overenskomst kom istand ved gjensidige
  mindre Indrømmelser og Lempelser, og, idet de deraf følgende
  Ændringsforslag gik igjennem ved 3die Behandling, skjøndt Clausen
  endnu var misfornøiet med § 8, vedtoges Lovudkastet af Folkethinget
  med meget stort Flertal. I Landsthinget maatte jeg derefter ved
  første Behandling paatage mig Lovudkastets og navnlig den omstridte
  ottende Paragrafs Forsvar mod Ørsteds og Blechingbergs heftige
  Angreb; ved anden og tredie Behandling opgav de og deres
  Meningsfæller Kampen, og Lovudkastet gik da stille igjennem begge
  Behandlinger og bestaaer endnu som gjældende Lov om denne vigtige
  Gjenstand.
  
   {[70] Den samme snevre Synskreds og Fortabelse i Smaating (navnlig
   nye Benævnelser) viste sig over alt i det Udkast til en
   Kommunallov, som den flittige og kundskabsrige Indenrigsminister
   selv udarbeidede og forelagde Statsraadet efterhaanden i Løbet af
   Vinteren 1850-1851. Naar i Statsraadsmøderne, der den Vinter
   sædvanlig holdtes om Aftenen i et Værelse paa Kristiansborg, de til
   Afgjørelse nærmest foreliggende Sager vare behandlede og Theen
   indbragt, pleiede Grev Moltke med godmodig Resignation at sige:
   "Saa maae vi vel have lidt Kommunallov", hvorpaa et langt, roligt
   Foredrag af Indenrigsministeren begyndte, af og til afbrudt ved en
   høist mistænkelig Lyd fra Marineministerens Lænestol. I
   Rigsdagssamlingen 1852 indbragte Rosenørn som Medlem af
   Folkethinget sit Forslag til liden Glæde for Thinget og for sig
   selv.}
  
         *       *       *       *       *
  
  Allerede længe inden Grundlovsforhandlingen var bragt tilende og
  Grundloven sanktioneret, havde jeg maattet deltage i Ansvaret for en
  Fornyelse af Krigen, da Tilstandene i Slesvig vare utaalelige og
  Underhandlingerne hverken skrede frem eller kunde ventes, i hvilken
  Retning de end førtes, at ville give et for det egentlige Danmark
  endog blot taaleligt Resultat, saalænge de maatte føres paa Grundlag
  af den ved Vaabenstilstanden af 1848 og dens Forvanskning
  tilveiebragte Besiddelsesstand, hvorved hele Slesvig var i Fjendens
  Magt. I Krigsførelsen selv havde naturligvis jeg som de øvrige civile
  Ministre kun den Andel, der kunde ligge i at støtte Krigsbestyrelsens
  Bestræbelser ved alle Midler, hvorved dog en ganske overveiende Rolle
  tilfaldt og med stor Dygtighed udførtes af Finantsministeren, og
  maaske raadgivende at indvirke paa visse almindelige Planer for
  Kampens Ledelse. I sidstnævnte Henseende indtraadte strax en vigtig
  Overveielse, idet Krigsministeren, under Udtalelse af Mistillid til
  den i den danske Hær selv tilstedeværende høiere Krigserfaring og
  strategiske Indsigt -- en Mistillid, der specielt rettedes mod
  Læssøe, -- forlangte og, ikke med min gode Villie, fik Samtykke til
  at indkalde en fremmed, hvilket, da man var udelukket fra Tydskland,
  vilde sige en fransk, General til at overtage Overanførselen eller i
  det Ringeste udkaste Felttogsplanen. Efter nogen Søgen henvendte
  Hansen sig til den af den aktive Tjeneste udtraadte General Fabvier,
  der tidligere havde været Stabschef hos Marechal Marmont, og med hvem
  Hansen havde gjort Bekjendtskab i Grækenland, hvor Fabvier
  organiserede og kommanderede græske Tropper paa samme Tid, som Hansen
  i Forening med to andre danske Officerer (Schlegel, senere Chef for
  Ingeniørkorpset, og Tscherning) var nedsendt til det franske
  Armeekorps, der en Tidlang stod paa Morea. Fabvier gjorde ved
  Ankomsten til Kjøbenhavn intet gunstigt Indtryk, og den Plan, han her
  fremsatte for Felttogets Aabning, maatte ved nogen Eftertanke
  forekomme Enhver som et høist besynderligt Indfald. Den gik ud paa,
  at en Del af den danske Armee, der forudsattes i sin Helhed ikke at
  være istand til ligefrem at møde den fra Holsten over Slesvig
  nordefter mod Flensborg og videre fremrykkende fjendtlige Styrke og
  optage Kampen med den, skulde landsættes i Svandsen og der indtage en
  Stilling, hvor den truede Fjendens høire Flanke og derved hindrede
  hans Fremtrængen[71]. Det faldt ikke Fabvier ind, at Fjenden, der
  antoges stærkere end vor Hær, naturligvis strax vilde vende sig imod
  denne, som, hvis Kampen gik den imod, vilde trænges ned til Kysten og
  dér, hvis Infanteriet eller en Del deraf optoges paa Skibe, ialtfald
  efterlade Artilleri og Kavalleri som Fjendens Bytte. Medens i
  Kjøbenhavn baade Andre og jeg studsede over denne Plan, for hvilken
  Forbilledet syntes at have været Udkastet til en Landgang og et lille
  Streiftog af græske Palikarer, udtalte Læssøe, der endnu da var
  Stabschef hos den Overkommandoen over Armeen paa Als og i Sundeved
  førende General Krogh, da Krigsministeren med Fabvier reiste derover,
  en streng og skaanselløs Kritik over Fabviers Planer og Ytringer, ved
  hvilken Kritik Hansen, der havde indkaldt ham, ikke berørtes
  behagelig og hans Stemning ligeoverfor Læssøe ikke blev bedre. Han
  lod imidlertid Fabvier falde, og denne forsvandt uden i Danmark at
  efterlade sig andet Spor end Antegnelsen i Statskalenderen af det
  Storkors, han selv medtog, og de to Ridderkors, hvormed to saakaldte
  Sekretærer hos ham dekoreredes og endnu opføres i vor Statskalender.
  De nærmest paafølgende Begivenheder ere noksom bekjendte. Ulykken ved
  Ekernførde gav Anledning og Paaskud til at fjerne Krogh og Læssøe,
  der afløstes af den kække og kamplystne Bülow og den brave og
  forstandige, men ikke geniale Flensborg; den danske Hærs Hovedstyrke
  trak sig, efterladende en Besætning paa Als, tilbage til
  Nørrejylland, og efter den blodige og resultatløse Kamp ved Kolding
  den 23de April og nogle mindre Fægtninger ved Gudsø osv.
  indesluttedes Hovedstyrken i Fredericia eller gik under Bülow over
  til Fyen, medens en anden Del under Rye hæderlig førtes tilbage mod
  Nord forbi Aarhus til Helgenæs, hvorhen den forfulgtes af Preusserne,
  idet Fredericia indesluttedes og beleiredes af Insurgenthæren. Under
  disse Omstændigheder gjaldt det i April, Mai og Juni for Ministeriet
  om baade selv at beholde Mod og Fatning og at opretholde Modet hos
  Befolkningen. Jeg erindrer, hvorledes Marineministeren Zahrtmann
  kaldtes ud af Statsraadsmødet paa Kristiansborg for af sin Adjutant
  at modtage og bringe os andre Efterretningen om Tabet af to af
  Marinens bedste Skibe ved Ekernførde, og dernæst hvorledes jeg
  Morgenen efter Kampen ved Kolding, da jeg uden nogen Anelse
  om denne Begivenhed kom op i Ministerialbygningen, dér traf
  Indenrigsministeren Bang aldeles overvældet og ude paa Gangen
  høiligen jamrende over det forfærdelige Myrderi og det store Tab. Jeg
  spurgte ham øieblikkelig, om der var tabt Faner eller Kanoner eller
  et stort Antal Fanger; da han benegtede dette, men vedblev at jamre
  over de 700 Døde eller Saarede, sagde jeg noget skarpt, at vi, da vi
  opsagde Vaabenstilstanden, maatte have gjort os det klart, at man
  ikke førte Krig uden at have Døde og Saarede, og bad ham indstændig
  om at dæmpe og skjule sin Forsagthed; jeg bør dog tilføie, at Bang
  ved Modtagelsen af Efterretningen fra Ekernførde havde vist langt
  større Fatning og i det Væsentlige redigeret den korte og besindige
  Meddelelse, der derom udgik. Ikke mindre tydelig bevarer jeg
  Indtrykket af en Samtale, som jeg omtrent i Slutningen af Mai havde
  ganske alene og i fuld Fortrolighed med Krigsministeren om Udsigten
  for Fredericias Modstand, hvorom han mistrøstig udtalte, at
  Fæstningen for Ærens Skyld maatte og vilde holde ud nogle Uger, men
  da maatte forlades eller falde; dengang var, derpaa er jeg vis, endnu
  ikke Tanken opstaaet om Befrielse ved et stort Udfald og Angreb. At
  Planen dertil derefter lagdes og forhandledes imellem Hansen, Bülow
  og Flensborg og dernæst udførtes med Ro og besindig Kløgt og holdtes
  saa fuldstændig hemmelig, at ingen af Krigsministerens, naturligvis
  urolige og utaalmodige, Kolleger -- jeg troer ikke engang
  Marineministeren -- havde nogen Anelse om Forehavendet, regner jeg
  Hansen til stor Fortjeneste. Hvem det første Initiativ tilhører, véd
  jeg ikke, men allerede temmelig tidlig gjorde der sig hos flere af
  Ministeriets civile Medlemmer den Forventning gjældende, at Bülow
  ikke godvillig vilde sidde stille i Fyen og se paa Fredericias Fald.
  Da nu Sponneck, Clausen og jeg frygtede for, at Bülows Handlelyst
  skulde lammes ved Hansens Indblanding og Flensborgs for store
  Betænksomhed, maaske ogsaa fordi det var os forebragt, at Bülow
  gjerne vilde have beholdt Læssøe til Stabschef, tillode vi os et
  Skridt, der kun kan undskyldes med, at Alt stod paa Spil; vi skrev i
  Forening til Bülow, at vi forudsatte, at han var sig sin Stilling og
  sit Ansvar som kommanderende General, der havde at handle efter egen
  bedste Overbevisning, bevidst, og at han, hvis han enten fandt sig
  trykket af Indblanding fra Krigsministeriets Side i de egentlige
  Krigsoperationer eller ønskede nogen Forandring i Stabschefsposten,
  skulde finde den kraftigste og afgjørende Støtte i Statsraadet, naar
  han henvendte sig dertil. Bülow svarede fuldkommen korrekt, at han
  tog hele Ansvaret for at handle eller undlade at handle paa sig, og
  at han var fuldkommen tilfreds med sin Stabschef. Under Beleiringen
  af Fredericia modtog jeg ligesom tidligere jævnlig Breve fra den ved
  Hæren ansatte Feltpræst Boisen (senere død som Stiftsprovst i Ribe),
  og, da disse begyndte at bære Spor af Mismod ikke blot hos
  Brevskriveren, men ogsaa, hvis han ellers saae rigtig, hos en Del af
  Mandskabet og enkelte endog høierestaaende Officerer (derimellem dog
  i intet Øieblik den tapre Kommandant Lunding) samt at udtale et noget
  utaalmodigt Ønske om Fred, indskærpede jeg ham ved enhver Leilighed,
  som hans Embedsgjerning medførte, eller som iøvrigt tilbød sig, at
  udtale, at han var vis paa, at ogsaa Regjeringen ønskede Fred, men en
  hæderlig og varig, og at en saadan kun kunde opnaaes, naar ved en
  heldig og ikke ubetydelig Vaabendaad Slesvigholstenernes
  øieblikkelige Overmod nedstemtes og derved Betingelsen for et ikke
  for den danske Befolkning ydmygende Samliv tilveiebragtes. Jeg har
  Grund til at antage, at disse mine Udtalelser fik en anden og større
  Publicitet, end der var tilsigtet, men de skadede i ethvert Tilfælde
  ikke. Udentvivl ved urigtig Opfattelse og Fremstilling af Boisen
  opstod en Art Mythe om, at Oberst Lunding, da han hørte om dette
  Brev, forlangte det af Præsten og efter Læsningen i opbrusende
  Heftighed besluttede at foretage et større Udfald og kun ved sin
  Stabschefs og Andres Forestillinger bragtes derfra. Urigtigheden af
  denne Fortælling er bevidnet mig af nuværende General Ernst, der
  dengang stod Kommandanten i Fredericia meget nær; dog formoder jeg,
  at mit Brev til Boisen ikke er blevet Lunding ubekjendt[72]. Den af
  mig ønskede Vaabendaad kom, forberedet fra anden og kompetent Side,
  stor og glimrende den 6te Juli. Som et Tegn paa, hvorledes mit som
  Andres Sind i hine Dage med yderste Spænding dvælede ved Fredericia,
  skal jeg, hvor smaaligt det end kan synes, dog anføre, at jeg et Par
  Dage iforveien en Morgen fortalte min Hustru, at jeg havde drømt, at
  Bülow paa Grund af en stor Seir var udnævnt til Generallieutenant.
  Den 7de Juli gik jeg tidlig om Formiddagen ud for at have en Samtale
  paa Amalienborg med Overhofmarechal Levetzau om hans Udnævnelse til
  Overdirektør for de kongelige Kunstsamlinger, men maatte paa Veien
  besøge en Barberstue. Paa mit henkastede Spørgsmaal, om der fortaltes
  noget Nyt i Byen -- Morgenaviser udkom dengang ikke --, svarede
  Barberen, at han havde hørt fortælle, at der skulde have staaet et
  Slag, hvori vi skulde have taget over 1000 Fanger, men at det vel
  ikke var sandere end saamange andre Rygter. Uden at kunne søge
  nærmere Bekræftelse maatte jeg gaae til en halv Times Konference med
  Levetzau, hvorefter jeg ilede hjem for fra Hjemmet atter at gaae ned
  i Ministeriet, idet jeg sagde til min Hustru, at, hvis Efterretningen
  var sand, vilde vi holde en lille Familiefest til Middag. I Bredgaden
  (jeg boede dengang i Dronningens Tvergade) mødte jeg tre mig
  bekjendte Embedsmænd, derimellem den senere Stiftamtmand i Lollands
  Stift, Baron Holsten, der fortalte mig, at de faa Øieblikke iforveien
  havde talt med Marineministeren, der havde sagt dem, at der
  telegrafisk (naturligvis ved optisk Telegraf) af Overkommandoen var
  forlangt Midler til at transportere 1800 tagne Fanger. Jeg ilede da
  tilbage for at sige til Portneren i den Gaard, hvori jeg boede, at
  han skulde gaae op til min Hustru og sige, at "det var sandt", og
  fortsatte, efter at have ligeoverfor hans Tvivl og Forundring
  gjentaget den korte Besked, min Vei til Ministerialbygningen for at
  søge nærmere Efterretninger. Om Eftermiddagen holdt jeg Seiersfest i
  Dyrehaven, hvor jeg med mig selv og mødende Venner ivrig drøftede
  Spørgsmaalet, om Bülow efter Seiren havde fortsat Forfølgelsen mod
  Veile for at fuldende Opløsningen af den ad denne Vei flygtende
  Fjendeskare eller vendt sig mod Kolding og hvad der stod imellem
  Kolding og Als. Jeg erfarede snart, at min Fantasi havde taget for
  rask Flugt; den lange og haarde Kamp havde udtømt Kræfterne og krævet
  nogen Hvile; at en energisk Impuls fra Stabschefens og en udholdende
  Anstrengelse fra Kavallerikommandoens Side uden synderligt Offer
  kunde have forøget Seirens Frugter i Antal af Fanger og erobrede
  Vaaben, er vel imidlertid utvivlsomt.
  
   {[71] Thorsøe lader i sit Værk: "Kong Frederik den Syvendes
   Regjering" denne Plan være General Hansens egen; maaske var den
   begges i Forening.}
  
   {[72] Udgiverens Anmærkning: Blandt min Faders Papirer har jeg
   fundet flere Breve fra nævnte Feltpræst (Feltprovst?) Boisen,
   skrevne fra Fredericia i 1849, som bekræfte det ovenfor berørte,
   ialtfald forbigaaende Indtryk af Mismod, og hvoraf derhos et af
   27de Mai, der bl. A. handler om de ovenomtalte Ytringer i en
   Skrivelse til ham af 24de Mai fra min Fader, viser, at denne -- der
   vistnok forlængst havde glemt, at han havde bevaret disse Breve, --
   ikke har husket Indholdet aldeles nøiagtig. Det hedder nemlig deri:
   "Til min Prædiken idag (1ste Pintsedag) gav Ministerens Skrivelse
   mig egentlig Stoffet, idet jeg viste, hvorledes baade Himmelfreden
   og Landefreden maatte tilkæmpes, og hvor vigtigt det var ikke at
   blive træt, men at holde ud til Enden. Jeg viste ogsaa Kommandanten
   den Del af Deres Skrivelse, som De havde paalagt mig at kundgjøre,
   og han glædede sig i alle Maader over Deres Ord; men, da han endog
   forlangte en Afskrift deraf, troede jeg mig uberettiget til at
   opfylde dette Ønske, og Ministeren vil vist bifalde det, naar jeg
   siger Dem, at han vilde have denne Skrivelse for at retfærdiggjøre
   nogle nye Forsøg paa at afvinde Fjenden Fordele, selv om han skulde
   udsætte Armeen for store Farer og Byen for Ødelæggelser". Den 28de
   Mai er derhos tilføiet: "Jeg traf iaftes igjen Kommandanten, og han
   begjærede atter at læse det af Deres Brev, som jeg havde meddelt
   ham -- --; hans Ytringer i denne Anledning vare af den
   Beskaffenhed, at de høilig foruroligede mig. -- Imorges skrev jeg
   derfor til ham, at Hensigten med Deres Ytringer kun var, at jeg
   skulde bruge min Indflydelse til at styrke Mandskabet til
   Udholdenhed og umulig kunde være at udøve den allermindste
   Indflydelse paa de Kommanderendes militære Foretagender, ligesom at
   intetsomhelst Ansvar kunde falde paa den #private# Brevskriver. --
   -- Jeg fik i Middags Svar fra Kommandanten, hvori han aldeles
   beroliger mig med Hensyn til min ytrede Frygt." -- De nævnte Breve
   tjene iøvrigt til at bekræfte, at der hos adskillige Militære havde
   dannet sig den Anskuelse, at Krigsministeren ikke lod
   Generalkommandoen have fornødne frie Hænder.}
  
  Under hele Felttoget vare de diplomatiske Forhandlinger fortsatte,
  men deres Sæde forlagt fra London til Berlin, hvor de førte til de
  paa Danmarks Vegne af Reedtz den 10de Juli 1849 undertegnede
  Fredspræliminarier og den dermed forbundne Vaabenstilstand, under
  hvilken Slesvig skulde bestyres af en Regjeringskommission, sammensat
  af et dansk, et preussisk og et engelsk Medlem, og Sydslesvig holdes
  besat af preussiske Tropper, Nordslesvig af et neutralt -- svensk --
  Troppekorps. At disse Underhandlinger og deres tilsyneladende
  Resultat, Fredspræliminarierne, i sig selv bare Spiren til og vare
  fordømte til Ufrugtbarhed, laae i Sagens Natur, saalænge man fra
  dansk Side holdt fast paa den fulde Eiderpolitik, som man hverken
  havde Kraft til at gjennemføre eller kunde faae Understøttelse for
  hos Stormagterne (og som, vil jeg tilføie, hvis den en kort Tid var
  bleven seirrig, utvivlsomt kun vilde have ført til et fornyet
  slesvig-holstensk Udbrud), medens Tydskland ligesaa bestemt fastholdt
  Schlesvigholsteinismens Paastande og Preussen kun ved Ruslands Tryk
  gik ind paa Noget, der ad Omveie maatte føre tilbage til, hvad
  Rusland i sig selv begunstigede, et løst sammenklistret, saakaldet
  dansk Monarki, indenfor hvis Grændser den kun lidet beskaarne
  Schlesvigholsteinisme dels beholdt, dels søgte at gjenvinde sin
  tidligere Stilling og ventede paa bedre Leilighed til at gjentage,
  hvad der foreløbig ikke var lykkedes. England havde fra den Tid, da
  den af Palmerston optagne Tanke om en Deling af Slesvig var afvist
  fra dansk Side, kun beholdt tilbage en vis ubestemt Interesse for det
  danske Monarkis ydre og nominelle Opretholdelse og sluttede sig
  derfor til Rusland. Underhandlingerne førtes af Mænd (i London
  Reventlow, i Berlin Reedtz), der uden al Erkjendelse af de nye
  Forholds Krav og uden nogensomhelst selvstændig Opfattelse kun
  bevægede sig i de overleverede Forestillinger[73]. Opgaven for den
  Del af Ministeriet, der stod paa et nationalt Standpunkt (og til
  denne Side sluttede sig endnu dengang i det Hele Sponneck), var
  altsaa at forhindre, at man bandtes ved uforsigtige Udtalelser og
  Forpligtelser, og at paase, at falske Argumenter og Paastande
  paavistes og bleve imødegaaede. Til en saadan Virksomhed gav
  Udenrigsministeren, Grev Moltke os andre forsaavidt Adgang, som den
  diplomatiske Korrespondance, især saalænge Kammerherre A. H. Bille
  var Moltkes Medhjælper, i stor Udstrækning droges ind i Statsraadet
  og forhandledes der, hvorved det ikke sjeldent faldt i min Lod at
  staae Bille bi med Hensyn til Opfattelsen og Redaktionen af
  Beslutningerne. Man søgte altsaa at holde Sagen hen, indtil et
  Omsving herhjemme kunde tilveiebringes og Initiativet til en virkelig
  definitiv Løsning tages herfra. Men allerede dengang frygtede jeg,
  hvad der siden er blevet mig endnu klarere, at et saadant Omslag, der
  skulde udgaae fra de Ministre, der vare stemplede som Demokrater,
  efterhaanden blev desto vanskeligere, jo mere de saakaldte
  venskabelige Magter satte sig fast i de gamle Forestillinger og bleve
  kjede af vor Nølen. Og dog var Øieblikket til at fremtræde med den
  engang forkastede Delingspolitik, hvorpaa Clausen gjorde et Forsøg,
  endnu ikke kommet, ikke blot fordi Tanken ikke endnu havde skaffet
  sig Plads nok og Beviset for den rene Eiderpolitiks Umulighed endnu
  ikke var ført fuldt ud, men fordi Danmarks militære Stilling,
  saalænge endnu ingen dansk Soldat stod i Slesvig udenfor Als, var for
  ugunstig. Tiden kom et Aar senere, men Indsigt og Mod svigtede da. De
  efter Fredspræliminarierne og Vaabenstilstanden af 10de Juli 1849 i
  Berlin under Englands Mægling fortsatte Underhandlinger, hvori fra
  dansk Side tilligemed Pechlin og Reedtz den klare og faste Jurist A.
  W. Scheel deltog, førte, som bekjendt, ikke til nogen virkelig og
  endelig Ordning af den dansk-tyske Strid, men kun til den ubestemte
  og foreløbige Fred (paix pure et simple) imellem Preussen og Danmark
  af 2den Juli 1850[74][75]. Men ved denne Fred opnaaedes dog den meget
  vigtige Fordel, at Slesvig rømmedes af de fremmede Tropper, og at det
  tillodes Kongen af Danmark at sætte sig i Besiddelse af dette
  Hertugdømme, forsaavidt han saae sig istand til at gjennemføre og
  hævde dets Besiddelse. Fredstraktaten blev altsaa Signalet til en ny
  virkelig Krig, idet den danske Hær fra Nord rykkede ind i Slesvig,
  samtidig med at den med betydelige Kræfter fra Tyskland understøttede
  slesvigholstenske Insurgentarmee rykkede ind deri fra Syd. Det
  ingenlunde farefrie Foretagende kronedes med Held i det blodige, vel
  mere ved Hærens og dens Føreres Tapperhed end ved fortrinlig Ledelse
  vundne Slag ved Idsted, og, hvad der her var vundet, befæstedes ved
  Midsunde og Frederiksstad. Med hvilken Spænding ogsaa jeg ikke blot
  som Dansk, men som Medlem af det Ministerium, der bar Ansvaret,
  fulgte disse Begivenheder, behøver ikke at siges[76].
  
   {[73] Det hørte overhovedet med til den lidet gunstige
   Eiendommelighed ved Stillingen i Aarene 1848 og næstefter, at
   Danmark i Udlandet overalt repræsenteredes af Mænd, der stode en
   national dansk og en konstitutionel Opfatning fjernt, og som
   derfor, hvor personlig hæderlige de end vare, ikke egnede sig til
   hos Fremmede at klare Forestillingerne om, hvad der foregik og
   tænktes i Kjøbenhavn. Men til en Fornyelse af det diplomatiske
   Korps savnedes ganske Midlerne, omend Grev Moltke ellers havde
   været Manden til at udføre den. O. Lehmanns Reise til Paris og
   London i 1848 var ikke det heldigste Forsøg paa en Modvirkning.}
  
   {[74] De i Mai 1850 af Grev Sponneck og mig paa Statsraadets Vegne
   førte Samtaler med tre fra Holsten til Kjøbenhavn sendte saakaldte
   Tillidsmænd, af hvilke dog Reventlow-Farve holdt sig aldeles
   skjult, vare paa Grund af det af dem medbragte Grundlag saa aldeles
   uden Betydning, at jeg kun finder Anledning til her at bemærke, at
   Heinzelmann gjorde mig mærkelige Tilstaaelser om de virkelige
   Sprogforhold i Mellemslesvig, hvilke han kjendte fra tidligere
   Ansættelse hos Amtmanden i Flensborg. Denne havde ofte paalagt ham
   at tale med Bønderne fra Landsbyerne omkring Slesvig, fordi
   Amtmanden selv ikke tilstrækkelig forstod Dansk.}
  
   {[75] Som Følge af Freden bleve flere af Ministrene dekorerede, jeg
   (den 14de Juli) med Dannebrogsordenens Kommandeurkors.}
  
   {[76] Et Par enkelte Smaatræk ville give en Forestilling om,
   hvorledes Uvisheden pinte Sindet. Da Statsraadets Medlemmer om
   Formiddagen den 22de Juli 1850 omtrent ved Middagstid gik ned ad
   Trapperne fra den Sal paa Kristiansborg, hvori de havde holdt Møde
   med Bevidstheden om, at den afgjørende Kamp forestod i de
   allernærmeste Dage, og med Følelsen af i Øieblikket at være lidet
   oplagte til det daglige stille Arbeide, lød der et enkelt heftigt
   Tordenslag, medens Himlen kort iforveien havde været klar og strax
   derefter atter opklaredes, hvilket Tordenslag paavirkede os alle
   nervøst. Jeg gik hjem for med min Hustru og min ældste Datter (mine
   andre Børn vare bortreiste til Frederiksværk) næste Dag at seile ud
   til Humlebæk, hvor jeg vilde søge Ro og Hvile et Par Dage, idet jeg
   efterlod Forskrift om ad hurtigste Vei at sende mig enhver fra
   Hæren indløbende Efterretning. Da jeg imidlertid den 26de Juli om
   Morgenen endnu ingen saadan modtog, men i min Uro hvert Øieblik
   syntes at høre Kanontorden, leiede jeg noget efter Middagstid en
   Vogn for at kjøre ind til Kjøbenhavn. I Rungsted modtog jeg
   Underretning om, at to Dampskibe vare komne til Kjøbenhavn med
   Saarede og Fanger (fra Kampen ved Helligbæk den 24de), i Skodsborg
   havde man Rygter om, at en dansk Korvet "Diana" i Farvandene Vest
   for Slesvig skulde være tagen af tydske Kanonbaade, og, da jeg
   under et optrækkende og løsbrydende Tordenveir imellem Kl. 9 og 10
   om Aftenen naaede til Tuborg paa den indre Strandvei, fik jeg af en
   Fodgænger, der havde kjendt mig, tilraabt den korte, da i
   Kjøbenhavn indtrufne og udbredte Efterretning om et vundet blodigt
   Slag og om Besættelsen af Byen Slesvig. Ankommen til mit Hjem, gik
   jeg strax hen til Konseilpræsidentens nærliggende Palais, men fandt
   Alting i natlig Ro; Krigsministeriet var forladt, og jeg maatte den
   Aften nøies med et paa Gaden kjøbt og læst Skillingsblad. -- Da jeg
   den 4de eller 5te Oktober s. A. kom ned i Kultusministeriet, mødte
   den Kontorchef, der skulde referere nogle Almueskolesager, mig bleg
   og forstyrret med den i et nys modtaget Nummer af "Hamburger
   Correspondent" indeholdte Efterretning, at Frederiksstad var
   erobret af Slesvigholstenerne. Jeg beholdt Fatning nok til at
   opfordre ham til ikke at skænke en saadan Kilde Tiltro og gik over
   til Dagens Gjerning, skjøndt visselig ikke uden Angst. Endnu den
   6te Oktober ved Lykønskningskuren hos Kongen i Anledning af hans
   Fødselsdag meddelte nuværende Admiral Irminger mig, at et kort
   forud modtaget Brev fra hans Broder, Oberst I., der kommanderede en
   Brigade i Svabsted, som skulde danne Forbindelsen mellem
   Frederiksstad og Hovedkvarteret i Slesvig, indeholdt, at Byen vel
   endnu ikke var tagen, men at der kun var saare ringe Haab om, at
   den kunde holdes. Samme eller næste Dag indtraf imidlertid
   Efterretningen om, at Angrebet var afslaaet. Man maa erindre, at
   der dengang ingen elektrisk Telegraf havdes.}
  
  Faa Dage efter Slaget ved Idsted undertegnedes den 2den August i
  London den Protokol, i hvilken Stormagterne, af hvilke dog Østerrig
  først lidt senere tiltraadte med et vist Forbehold, erklærede
  Opretholdelsen af det danske Monarki i dets hidtilværende Udstrækning
  for at være vigtig for den europæiske Ligevægt, et Resultat, der
  væsentlig skyldtes Rusland og England og svarede til deres Politik,
  og hvorved Kongen af Danmarks dynastiske Krav tilfredsstilledes og
  seirede over Insurrektionen, forsaavidt denne gik ud paa en
  fuldkommen Løsrivning. Men tilbage stod Hovedopgaven, nemlig indenfor
  den saaledes givne Ramme at ordne Forholdet imellem Monarkiets Dele
  paa en baade i sig selv billig Maade og saaledes, at Rammen ikke
  udsattes for paany at sprænges, eller at, hvis en saadan Sprængning
  indtraadte (hvad jeg for min Del ganske vist ventede, men vel vogtede
  mig for at antyde eller udtale som Forudsætning), det egentlig danske
  Riges Interesser muligst sikredes. Til Opgavens Løsning gjaldt det at
  benytte den vundne Stilling: den seirrig hævdede Besiddelse af
  saagodtsom hele Slesvig. Derhen vendte sig da, medens den danske
  Bestyrelse af Slesvig foreløbig ordnedes og de sidste Kampe kæmpedes,
  min hele Tanke, og deraf fremgik da mit med den inderligste
  Overbevisning nedskrevne Andragende til Statsraadet af 13de Oktober
  1850, der nu er trykt i dansk historisk Tidsskrifts femte Rækkes 4de
  Bind (for 1883), hvori jeg anbefalede, at vi snarest muligt selv
  skulde fremtræde med Forslag om det tydske Sydslesvigs legislative og
  administrative Forbindelse med Holsten og det øvrige Slesvigs med
  Kongeriget som Grundlag for Underhandlingerne om Monarkiets Ordning.
  Det lykkedes mig ikke at vinde, jeg vil ikke sige Samstemning med,
  men end ikke blot alvorlig Opmærksomhed for Forslaget; alle mine
  Kolleger skrækkedes tilbage fra en Løsning, der havde saavel den
  rigtignok de bittreste Erfaringer indeholdende Tradition som
  Folkemeningen imod sig; selv Clausen forlod mig, nu stolende paa at
  fastholde hele Slesvig. -- Med Grev Sponnecks Sendelse over Berlin
  til Wien indlededes istedet Notabelforhandlingerne i Flensborg. --
  Det havde maaske været rigtigt, hvis jeg, da den Hovedtanke, der fra
  Begyndelsen af havde været ledende for mig med Hensyn til Statens
  Sammensætning og Begrændsning, og til hvilken jeg ene havde nogen
  Tillid, saaledes tilbagetrængtes og opgaves, paa det Tidspunkt var
  traadt ud af Ministeriet. Jeg lod mig imidlertid bevæge til at blive
  dels af et, omend ikke stærkt, Haab om at se Tanken fremkomme paany
  efter resultatløse Forsøg i andre Retninger, dels af Trangen til at
  fremme Bearbeidelsen af en af Hovedgjenstandene for det mig betroede
  specielle Ministerium: Almueskolevæsenet i Lovsform saavidt, at der
  ingen Tvivl blev om min Iver derfor og Redeligheden i de af mig i saa
  Henseende givne Løfter[77].
  
   {[77] Udgiverens Anmærkning: Som Supplement til, hvad der her og
   nedenfor er meddelt om min Faders Stilling i Novemberministeriet og
   Arbeide for Delingstanken, henvises til de som Tillæg II aftrykte
   Aktstykker.}
  
  Umiddelbart efter Slaget ved Idsted og Undertegnelsen af
  Londonnerprotokollen overraskede Frederik VII ikke blot Folket, men
  ogsaa sit Statsraad ved sit tredie Giftermaal. Da jeg en Dag i
  Slutningen af Juli eller de allerførste Dage af August gik over
  Slotspladsen henimod Løngangsporten nærmest Kirken for at begive mig
  op i Statsraadet, kaldte Overhofmareschal Levetzau hemmelighedsfuldt
  paa mig fra et Vindue i Stueetagen og bad mig trine ind til sig.
  Efter min Indtrædelse spurgte han mig, om Kongen havde havt Bud hos
  mig for at spørge om, hvor Biskop Mynster for Øieblikket opholdt sig.
  Da jeg bejaede dette og paa hans yderligere Spørgsmaal, om jeg
  vidste, hvorfor Kongen ønskede Biskoppens Nærværelse, havde svaret,
  at jeg formodede, at Kongen maaske vilde kommunicere, betroede
  Overhofmareschallen mig, at Kongen vilde have Biskoppen hentet for at
  vie ham til Grevinde Danner. Naturligvis fremkaldte denne
  Efterretning, som jeg i næste Øieblik meddelte mine Kolleger,
  den største Bevægelse hos disse, og det besluttedes, at
  Konseilpræsidenten uopholdelig skulde gjøre Kongen, der tilfældigvis
  var i Kjøbenhavn, de indstændigste Forestillinger imod dette
  Giftermaal, som, foruden hvad der iøvrigt lod sig indvende derimod,
  medførte, at der under de Forhandlinger, som netop da paa Grundlag af
  Londonnerprotokollen skulde føres om Thronfølgen i Danmark, ikke til
  Understøttelse for den fra vor Side ønskede Afgjørelse kunde hentydes
  til Muligheden af et nyt standsmæssigt Ægteskab. Konseilpræsidentens
  Forestillinger, om hvis Kraft og Bestemthed jeg ikke tør dømme, bleve
  imidlertid uden Virkning, og Statsraadet troede da ikke at kunne
  foretage Videre i dette Anliggende[78].
  
   {[78] Som et Kuriosum anfører jeg, at jeg nogen Tid efter modtog
   anonyme Breve med Bebreidelser for, bevæget af en Pengegave, at
   have tvunget Biskop Mynster til at vie Kongen. Mynster selv, med
   hvem jeg ikke fik Leilighed til at forhandle om Sagen, gjorde,
   saavidt jeg véd, ingen Vanskelighed, idet han foretrak, at det
   temmelig skandaløse Forhold dækkedes ved Ægteskabets Form.
   Hvorledes de øvrige Ministre stillede sig til det nye Forhold, véd
   jeg ikke; Rosenørn og jeg afleverede, da vi nogen Tid efter
   Giftermaalet indfandt os til Referat paa Frederiksborg og
   forudsaae, at vi efter Referatet som sædvanlig vilde blive tilsagte
   til Taffelet, vore Kort hos Grevinden og saae hende derpaa ved
   Taffelet, uden at der iøvrigt foregik nogen Præsentation.}
  
  I selve Arvefølgespørgsmaalet var det naturligt, at Keiseren af
  Rusland som Repræsentant for det Oldenburgske Hus fik en væsentlig
  Indflydelse, og at der ikke kunde træffes nogen Afgjørelse uden hans
  Samtykke. Men ligesaa klart var det, at der fra dansk Side af al Magt
  maatte arbeides hen til at faae en Thronfølger, der ikke var Danmark
  og det danske Folk aldeles fremmed, eller som endog medførte ligefrem
  tydske og slesvigholstenske Sympathier og Anskuelser. Det Sidste var
  givet med Hensyn til en Søn af Storhertugen af Oldenburg, der var
  bragt paa Bane; om en ligeledes under Omtale bragt Søn af den i
  Petersborg levende Prinds Peter af Oldenburg vidstes blot i denne
  Henseende Intet. Prinds Frederik af Hessen, Søn af Christian den
  VIII's Søster, Landgrevinde Charlotte, der havde været gift med
  Keiser Nikolais Datter, var nærmeste Arving til den tydske Stat
  Hessen-Cassel og havde Intet gjort for at vinde danske Sympathier.
  Der var altsaa for os kun Tale om at arbeide hen til Valget af
  Prinds Christian af Glücksburg, Søn af den som dansk Officer saare
  hæderlig bekjendte Hertug Vilhelm af Glücksburg (tidligere af
  Slesvig-Holsten-Sønderborg-Beck) og af en Søster til Dronning Marie
  Sophie Frederikke, gift med Prinds Frederik af Hessens Søster samt
  født og opdragen i Kjøbenhavn, og som derhos under hele Krigen havde
  staaet i den danske Hær og deltaget i Felttogene. Det er et slaaende
  Bevis paa den Mangel paa en Smule Mod og simpel Værdighed, der
  karakteriserede Reedtz som dansk Udenrigsminister, til hvilken Post
  han var bleven udnævnt den 6te August 1850, at han i en Note, der
  skulde afgaae til Petersborg med en Henstilling til Keiserens Dom, og
  hvori alle de ovenfor nævnte fire Kandidater vare betegnede som
  mulige, vægrede sig ved at optage enhver Antydning om, hvem den
  danske Regjering og det danske Folk helst kunde ønske til Konge.
  Først efter en yderst heftig Kamp i Statsraadet, under hvilken jeg
  strax og dernæst Clausen og Sponneck erklærede øieblikkelig at ville
  tage vor Afsked, hvis han ikke gav efter, lykkedes det til
  Henstillingen til Keiseren at faae tilføiet, at, hvis der skulde
  tages noget Hensyn til det danske Folks Ønsker og Følelser, vare
  disse ubetinget for Prinds Christian af Glücksburg. Da endelig Sagen
  var bragt til det Punkt, at Frederik VII, med hvis fulde Samtykke det
  Hele var indledet og fremmet, i et egenhændigt Brev skulde bevidne
  Keiseren sin Tilfredshed med Valget af Prinds Christian og udbede sig
  hans Bistand til Sagens lovlige og folkeretlige Afgjørelse og
  Sanktion, vægrede Kongen sig pludselig, forbitret over den
  Tilbageholdenhed, som Prindsen med Kongehusets øvrige Medlemmer
  iagttog ligeoverfor Grevinde Danner, ved at skrive Brevet, idet han
  yttrede, at det altid kunde ske senere, og at han vilde betænke sig.
  Men, da Statsraadet erklærede, at en Udsættelse i det Øieblik vilde
  være en grov Fornærmelse mod Keiseren, for hvilken Ministeriet ikke
  kunde eller vilde paatage sig Ansvaret, gav Kongen efter; Sagen gik i
  Orden og bekræftedes derpaa ved Warschauerprotokollen af 5te Juni
  1851. Om mit Forhold til hele dette Anliggende troer jeg endnu her at
  burde tilføie, at jeg paa den Tid ikke havde det ringeste personlige
  Bekjendtskab til Prinds Christian eller hans Gemalinde og, saavidt
  jeg erindrer, aldrig havde vexlet noget Ord med ham, men Hensynet
  til, hvad Fædrelandets Vel krævede, lod mig ikke noget Øieblik være
  usikker eller lunken. Navnlig betragtede jeg, hvor varmt jeg end
  omfattede de nordiske Folks Broderskab og Ønsket om muligst nær
  Sammenslutning imellem dem, den hos Andre opstaaede Tanke om en
  dynastisk Forbindelse med Sverrig-Norge ved Kong Oscars (eller senere
  Carl XV's) Kaldelse til den danske Throne som et Hjernespind; jeg
  vidste altfor vel, at hverken Stormagterne, navnlig Rusland, vilde
  finde sig i en saadan Udvidelse af Huset Bernadottes Magt eller dette
  Hus vove alvorlig at gribe og forfølge en saadan Plan, om den end,
  saalænge den blev et blot Phantasibillede, hos samme kunde vække en
  platonisk Kjærlighed, eller det svenske og norske Folk gjøre
  Opofrelser for en saadan Tanke, ligesom ved roligt Overlæg heller
  ikke den store Vanskelighed, for ikke at sige Umulighed, kunde
  overses, som Opretholdelsen af et fælles Kongedømme for tre Folk med
  tre forskjellige Forfatninger vilde medføre.
  
  Den ovenfor nævnte Notabelforhandling i Flensborg i 1851 fik, som man
  kunde forudse, det Udfald, at det forelagte Udkast blev vedtaget med
  nogle Ændringer af et (kongerigsk-slesvigsk) Flertal, men ubetinget
  forkastet af et betydeligt Mindretal. Paa at skaffe dette kun af det
  dansksindede Flertal vedtagne Notabelprojekt Anerkjendelse hos
  Stormagterne, navnlig Rusland og Østerrig, der efter Grev Sponnecks
  Reise til Wien mere og mere indblandede sig i vore Anliggender, var
  der imidlertid ikke at tænke. Den Maade, hvorpaa Slesvig efter dets
  Besættelse styredes af Tillisch først som Regjeringskommissær og
  derpaa som Minister, stred ganske mod den russiske Regjerings, som
  jeg ovenfor har sagt, i Grunden gottorpske og slesvigholstenske
  Opfattelse, mod hvilken det kun vilde have været muligt at kæmpe
  med Held ved Opstillingen af et nyt System: Deling efter
  Nationaliteterne. Selv Ruslands Vrede over Oprøret mod Souverænen og
  Løsrivelsen, hvorpaa dets Deltagelse for Danmark kun beroede,
  opveiedes af Misfornøielsen med det hele konstitutionelle Væsen i
  Kongeriget og dettes demokratiske Karakter. Til at bekæmpe denne
  Stemning og fjerne Misforstaaelser var den i Helstatens og
  Absolutismens Tradition uddannede, uklare og holdningsløse, kun i de
  overleverede diplomatiske Former indøvede Reedtz, der i Sommeren 1851
  sendtes til Warschau for personlig at forhandle med Keiser Nikolai og
  Grev Nesselrode, saare lidet skikket, men Opgaven var ganske vist i
  sig selv af den omtalte Mangel paa et positivt og klart Standpunkt
  yderst vanskelig. Med en uhyggelig Følelse af hele Stillingens
  Usikkerhed havde jeg i Juni 1851, som ovenfor antydet, tiltraadt en
  Reise til Jylland for uanmeldt og uden al Opsigt at se Noget af
  Almueskolevæsenet dér, da jeg pludselig kaldtes tilbage ved
  Efterretningen om, at Reedtz fra Warschau havde sendt en Beretning om
  Keiser Nikolais yderlige Forstemning imod det danske Ministerium med
  særlig Betegnelse af Clausen og Madvig som Repræsentanter for den
  demokratiske Retning og som dem, der ved den i Tydskland mod dem
  herskende Forbitrelse vare til Hinder for en Udsoning, hvorfor de,
  hvis de vare hæderlige Mænd, burde nedlægge deres Poster. Som Følge
  af disse Beretninger fra Reedtz indgav hele Ministeriet Begjæring om
  Afsked. For Clausens Vedkommende, hvis hele Stilling som Minister
  uden Portefeuille havde været uden rigtig Betydning, blev Afskeden
  definitiv; mig derimod søgte Grev A. V. Moltke, der atter dannede det
  nye Ministerium, tilligemed de øvrige Medlemmer af dette, navnlig den
  ogsaa da som Minister uden Portefeuille indtrædende Grev Carl
  Moltke-Nütschau, en oprindelig helt tydsk, streng Monarkist af den
  gamle Skole, redelig og hæderlig, men stivsindet og kantet, ivrigen
  at fastholde, dels fordi man, hvis ogsaa jeg traadte ud, frygtede for
  et altfor stærkt Sammenstød med Rigsdagen, dels fordi man havde en
  Følelse af, at en fuldstændig Eftergivenhed ligeoverfor den
  russisk-keiserlige Indblanding i Ministeriets Sammensætning baade
  var ydmygende og indeholdt en Tilstaaelse af den keiserlige
  Bedømmelses Rigtighed. Endnu denne Gang lod jeg mig overvinde af de
  samme Grunde, som havde holdt mig fast i Efteraaret 1850: det
  forfængelige Haab, at, naar Notabelprojektet, hvorover den officielle
  Betænkning endnu ikke forelaae, viste sig uigjennemførligt, Tanken om
  en forsonende Adskillelse imellem Nationaliteterne kunde gjøre sig
  gjældende, -- samt Lysten til at fuldføre det begyndte Arbeide paa en
  Reform af Almueskolevæsenet. Men Ministeriet af 13de Juli 1851 blev
  uden fast System og indre Sammenhæng. Gjenoprettelsen af Kongens
  Myndighed i Holsten, for hvilket Land Grev Reventlow-Criminil den
  28de Juli udnævntes til Minister, indtraadte under Forudsætninger,
  der yderligere bandt Udviklingen til en Retning, som jeg ikke kunde
  følge. Da Reedtz havde arbeidet sig aldeles fast og træt og derfor
  forlangte sin Afsked, maatte Afgjørelsen komme med Indtrædelsen af
  den nye Udenrigsminister. Med Statsraadets Samtykke forhandlede
  Ministerpræsidenten Moltke med den i 1848 af Ministeriet udtraadte,
  men siden som Kabinetssekretær hos Kongen forblevne Geheimeraad
  Bluhme om Overtagelsen af denne Post, men under den bestemte og
  tilsagte Forudsætning, at Bluhme efter Indtrædelsen frit og ubunden
  skulde konferere med Statsraadet om den Vei, der skulde følges i
  Underhandlingerne. Istedet herfor forelagde Bluhme, som den 18de
  Oktober overtog Udenrigsministeriet, imidlertid forinden uden
  Forhandling med Statsraadet den russiske Gesandt her: Baron
  Ungern-Sternberg et udførligt politisk Udkast til den danske
  Regjerings Fremgangsmaade og blev derom enig med ham. Derved var
  Grundlaget for de fremtidige Veie og Bestræbelser i, hvad der angik
  Monarkiets Ordning, saaledes paa Forhaand fastslaaet, at man ikke
  kunde komme bort derfra uden i høi Grad at støde Rusland, selv om det
  havde været muligt i Statsraadet at samle en Flerhed for en anden
  Retning, hvilket det ikke var. For mig blev da kun tilbage at opgive
  en Stilling, i hvilken jeg ikke kunde hindre, hvad jeg ansaae for
  fordærveligt. Jeg troer heller ikke, at Bluhme ugjerne saae
  min Udtrædelse som et Tegn paa, at man ogsaa med Hensyn til
  Personligheder ganske rettede sig efter Ruslands Anskuelse. Det
  varede ikke længe, inden min Beslutning stod fast og blev udtalt, --
  men under frugtesløse Bestræbelser fra A. V. Moltkes og flere af mine
  andre Kollegers Side for at holde paa mig af Hensyn til Rigsdagen og
  under Arbeidet paa at finde min Efterfølger hengik nogen Tid, saa at
  min Afsked først udfærdigedes den 7de December 1851.
  
  Dermed vendte jeg tilbage til den Virksomhed og Livsopgave, som jeg
  tre Aar iforveien havde forladt, og jeg vendte tilbage dertil med
  fuld Hengivelse. Under 23de December 1851 ansattes jeg atter som
  Professor i klassisk Philologi, idet der, da Professor Ussing havde
  indtaget min Plads, oprettedes en extraordinær Plads for mig med den
  samme Løn, som jeg vilde have havt, hvis jeg uafbrudt var bleven ved
  Universitetet, og med Rettigheder som Professor ordinarius, og
  samtidig udnævntes jeg paany til Embedet som Undervisningsinspektør
  ved de lærde Skoler, der havde henstaaet ubesat, idet den aarlige
  Examenskontrol var bleven besørget af den tidligere Rektor ved
  Vordingborg Skole, Professor F. O. Lange[79][80].
  
   {[79] Min Gage i de to Embeder blev saaledes 2200 Rdl. og 1000
   Rdl.}
  
   {[80] Ved de af mig selv foranledigede Bestemmelser om Adgangen til
   Husleieportion vilde jeg senere have lidt et Tab i saa Henseende,
   hvis ikke mine Kolleger uden Opfordring havde vedtaget at indføre
   mig paa min tidligere Plads i Aldersrækken.}
  
  Jeg forlod Ministeriet med Følelsen af i Fædrelandets vigtigste Sag
  ikke at have naaet det Maal, hvorefter jeg stræbte, medens jeg i de
  mig specielt betroede Anliggender, uden at gjennemføre store
  Reformer, dog havde faaet Adskilligt ordnet og Andet forberedet og
  derhos ført Bestyrelsen med samvittighedsfuld Orden og Omhu i liberal
  Aand og i humane Former. Jeg medtog derhos en ikke ringe Berigelse i
  Livserfaring og Livsanskuelse, derimellem ogsaa en skærpet Bevidsthed
  om min Stilling til dybe Spørgsmaal. Baade de nærmeste og langt
  senere Aar have bragt mig dyrebare Beviser paa, at min Færd,
  hvorledes man end dømte om min politiske Dygtighed og Kraft, havde
  skaffet og bevaret mig Agtelse og Velvillie hos mine Medarbeidere og
  Undergivne i Ministeriet, hos mine Universitetskolleger, hos
  Rigsdagen og hos den talrige Række af Embedsmænd, paa hvis Skæbne jeg
  som Minister havde udøvet Indflydelse.
  
  Mit Familie- og Husliv havde i de tre Aar, i hvilke jeg var Minister,
  i det Væsentlige bevaret sin tidligere stille Gang uden Forstyrrelse
  og uden synderlig Forandring i dets ydre Form. Til enten selv at
  udvikle et synderlig rigere Selskabsliv eller at deltage deri hos
  Andre fattedes der mig og Mine baade Midler og Tilbøielighed. Min
  hjemlige Omgang indskrænkede sig idethele til den tidligere
  Vennekreds, om denne end ved selve Forholdenes Natur efterhaanden
  blev noget udvidet, hvortil ogsaa det bidrog, at min Ven: Pastor
  Marckmanns Hustru og to Børn boede hos os i nogle Maaneder i den
  første Vinter (1850-1851), efterat han fra Kapellaniet ved Frelserens
  Kirke var forflyttet til et Embede i Jylland. Egentlig politiske
  Elementer hørte ikke til min Omgang hjemme. Mine Børn, af hvilke min
  yngste Søn først i Aarene umiddelbart før 1848 ved Operation var
  bleven befriet fra en Blindhed paa begge Øinene, der havde rammet ham
  i de første Barneaar, gik i Løbet af disse Aar sunde og glade fra
  Barndommen over til den første Ungdom; begge mine Sønner besøgte i
  1850 min Moder og mine Søstre paa Bornholm, kort før min ældste Søn
  blev Student. -- Min økonomiske Stilling var med de forøgede
  Udgifter, trods al Sparsomhed og mig vist hjælpsom Imødekommen, ikke
  bleven forbedret, og jeg forlod Ministerpladsen med dens ikke høie
  Lønning med forøget Gjæld.
  
  
  
  
  VI.
  
  VIDENSKABELIG, UNIVERSITETS- OG SKOLEVIRKSOMHED MED FORTSAT
  DELTAGELSE I DET POLITISKE LIV.
  
  1852 til 1884.
  
  
  Idet jeg forlod Ministeriet og vendte tilbage til Universitetet
  og Videnskaben, kunde jeg dog ikke frigjøre mig fra en fortsat
  politisk og parlamentarisk Virksomhed ved Siden af min specielle
  Hovedgjerning; deri hindredes jeg saavel af min egen engang vakte
  Interesse for de offentlige Anliggenders Behandling og Udvikling som
  af Følelsen af paatagne Forpligtelser. Det vil være naturligst i
  Sammenhæng med det foregaaende Afsnit her først at betragte denne,
  den politiske, Side af mit Liv og min Gjerning i den paafølgende
  Aarrække for siden at gaae over til den anden Side, hvor, som jeg
  haaber, et selvstændigere, mere sammenhængende og fyldigere Indhold
  vil vise sig.
  
  Jeg vedblev ved min Afgang fra Ministeriet at være Medlem af
  Folkethinget og fandt dér snart ikke blot Leilighed, men en stærk
  Opfordring til at udtale mig om min Stilling og Stræben i den Post,
  som jeg havde forladt, og om min Betragtning af den politiske
  Situation, der var indtraadt, og den Stilling, der var indtagen af
  Ministeriet Bluhme, som allerede den 27de Januar 1852 havde afløst
  Ministeriet Moltke og den 28de Januar, selve Fireaarsdagen efter
  Forfatningsreskriptet af 28de Januar 1848, havde udfærdiget
  Kundgjørelsen om den nye Plan for Monarkiets Ordning, nemlig ved
  Monrads Forespørgsel til Ministeriet den 3die Februar 1852. Idet jeg
  ved den Leilighed stærkt fremhævede, at Ministeriet udtrykkelig havde
  betegnet den opstillede Helstatsplan ikke som fremgaaet af fremmed
  Tryk, men som valgt efter dets egen Overbevisning om det Rigtige og
  Bedste, og idet jeg opgav at reise en principiel Modstand derimod, da
  den Vei, som jeg havde foretrukket at gaae, nemlig at kjøbe en ren
  dansk (dansk-slesvigsk) Stat ved Afstaaelse af et Stykke af Slesvig
  til et løsere med Danmark forbundet Holsten, ikke havde fundet nogen
  kraftig Tilslutning, udtalte jeg strax aabent, hvilken Stilling der
  ved Kundgjørelsen var indtraadt med Hensyn til Grundloven og
  Kongerigets derpaa byggede Forfatning, idet jeg brugte det Udtryk, at
  Grundloven fra dette Øieblik af maatte ansees for at hvile,
  forsaavidt angik de Anliggender, der nu bleve fælles for alle
  Monarkiets Dele og den deraf dannede Helstat. Formanden: Andræ troede
  ikke at kunne tillade, at nogen Del af Grundloven sagdes at hvile;
  jeg véd ikke, hvorvidt han selv i det Øieblik troede paa den
  Grundlovens vedvarende Gyldighed og fulde Kraft, som han formelt og
  officielt mente at burde hævde; at jeg i Virkeligheden havde Ret,
  følte vel Mange strax, og snart overbevistes Alle derom. Forresten
  deltog jeg kun Lidet i den allerede langt fremrykkede Sessions
  Arbeider, fraregnet den kjedelige og resultatløse Forhandling om det
  af mig forelagte Theaterlovforslag. Da ved de i Sommeren 1852 (den
  4de August) foretagne Valg til Folkethinget Andræ ikke havde stillet
  sig til Gjenvalg, kaaredes jeg, der var bleven gjenvalgt i
  Frederiksborg Amts 4de Valgkreds, ved Rigsdagens Aabning i Efteraaret
  til Formand i Folkethinget, paa hvilken Plads jeg bestræbte mig for
  at vise den samme Fasthed og Upartiskhed, som havde betegnet
  Andræs Ledelse af Forhandlingerne. Den neutrale Stilling, som
  Formandspladsen forlangte og gav, ophørte imidlertid, da det
  kongelige Budskab om Arvefølgesagens Ordning forelagdes den forenede
  Rigsdag, der i Oktober 1852 sammentraadte ved Siden af Rigsdagens
  sædvanlige Forhandlinger i de adskilte Thing. I det i den nedsatte
  Udvalg af 25 Medlemmer, hvoraf jeg blev Medlem, deltog jeg vel ikke i
  den Opposition, der fra J. E. Larsens og Andres Side reistes i
  Realiteten mod et Punkt i den foreslaaede Ordning, nemlig Ophævelsen
  af den kognatiske Arveret til Thronen, en Opposition, der paa en
  Opsigt vækkende Maade understøttedes i et af Geheimearkivar Wegener
  udgivet og til den gamle Statsminister Stemann dediceret Flyveskrift,
  da jeg hverken i sig selv lagde Vægt paa Vedligeholdelsen af den
  kognatiske Arveret eller kunde negte, at de med Stormagterne førte
  Forhandlinger syntes at gaae ud fra og forudsætte dens Ophævelse. Men
  det forekom derimod mig saavelsom flere andre, ingenlunde mod
  Regjeringen vrangvillige Medlemmer (P. D. Bruun, Hall, Knuth, Monrad,
  F. F. Tillisch og Unsgaard), at man i Budskabet havde valgt en
  uheldig Form ved uden nogensomhelst i de førte Forhandlinger liggende
  tvingende Grund at stille Ophævelsen af hele Kongelovens Arvefølge i
  Spidsen og lade Prinds Christian af Glücksburgs Kaldelse til Thronen
  indtræde som et mere tilfældigt end i historiske og Retsforhold
  begrundet Arrangement -- istedetfor først at knytte den nye
  Thronfølge til Kongeloven og opretholde den danske Krones med
  Kongelovens Arvefølge forbundne Rettigheder og Krav med Hensyn til
  Slesvig og Dele af Holsten for fjernere Tilfælde og derefter ophæve
  den kognatiske Arveret. Vi foreslog derfor i den den 10de Januar 1853
  afgivne Betænkning, at den Form og Gang, der forekom os den rigtige,
  skulde følges i den Statsakt, hvori den nye Arvefølge efter
  Vedtagelsen af Kongen skulde kundgjøres. Da Sagens Behandling var
  bleven afbrudt ved den ganske kort efter Betænkningens Afgivelse
  indtraadte Opløsning af Folkethinget, fordi dette ikke havde vedtaget
  det forelagte Lovudkast om Toldgrændsens Flytning til Elben, og da
  Budskabet paany i samme Form var blevet forelagt den efter Fornyelsen
  af Folkethinget (den 26de Februar) atter i Marts 1853 sammentraadte
  forenede Rigsdag, optog jeg, der paany var bleven gjenvalgt i samme
  Kreds, med mine Meningsfæller det samme Forslag, og jeg talte ivrig
  derfor og bidrog derved tillige med dem til, at der ved den endelige
  Afstemning ikke afgaves det nødvendige Antal Stemmer for simpel
  Tiltrædelse til det kongelige Budskab. Jeg nærer endnu den
  Overbevisning, at vi baade i Sagen selv havde Ret, og at Regjeringen,
  uden at støde paa Vanskeligheder fra de fremmede Magters Side, kunde
  have gjort en Indrømmelse paa dette Punkt, skjøndt jeg vel erkjender,
  at en vis Misstemning kunde være bleven fremkaldt over, at den danske
  demokratiske Rigsdag overhovedet vilde tillade sig at tale det
  mindste Ord med i denne paa Aftaler med Stormagterne beroende Sag,
  men en Misstemning, som neppe havde været uovervindelig, hvis Bluhme
  havde havt Mod og Lyst til at bekæmpe den. Men med det Flyveskrift
  ("om Arvefølgesagens Behandling i den forenede Rigsdag"), hvori jeg
  efter anden Samling gjorde Rede for min Optræden, og hvori jeg
  erklærede ikke atter at ville stille mig til Valg til Folkethinget,
  burde jeg, eftersom jeg nu betragter Sagen, have endt min Modstand.
  Det var udentvivl et, tildels ved Bluhmes mod de tidligere
  Ministerier ubillige Optræden foranlediget, Misgreb, at jeg fortsatte
  Indsigelsen, da Ørsted som nyindtraadt Premierminister i den i Juni
  Maaned for tredie Gang sammentraadte forenede Rigsdag, hvori jeg fik
  Plads som imidlertid i Kjøbenhavn valgt Medlem af Landstinget, atter
  forelagde Budskabet uforandret og fordrede dets ubetingede Antagelse.
  Jeg burde have indset, at Regjeringen nu ikke kunde give efter uden
  at forøge den antydede Misstemning og ganske svække sin egen
  Anseelse, og at Sagen ikke havde den praktiske Betydning, at man
  derfor burde paadrage sig Miskjendelse, som om Modstanden havde andre
  og skjulte Grunde eller fremgik blot af Nag til Ministeriet. I
  ethvert Tilfælde var det mig ikke ganske værdigt, at jeg ved den
  endelige Afstemning var fraværende tilligemed nogle Medlemmer, der
  stode paa et andet Standpunkt (J. E. Larsen, Clausen og nogle Faa
  til). At denne min Opposition i Spørgsmaalet om Formen, hvorunder den
  nye Arvefølge skulde vedtages, ikke havde det Allermindste at gjøre
  med min Stemning ligeoverfor Sagen selv og den nye Thronfølger,
  er det, efter hvad jeg allerede ovenfor har sagt, aldeles
  unødvendigt at udtale. Jeg vedblev som før at betragte det som
  saare magtpaaliggende, at Thronfølgeren -- efter et Udtryk, som jeg
  erindrer blev brugt derom i en russisk Regjeringsmeddelelse, -- blev
  sat muligst en évidence, Noget, der just ikke laae Frederik VII paa
  Hjerte, og kom i det bedste Forhold til sine fremtidige Undersaatter.
  Jeg erindrer, at jeg, da jeg mødte Andræ og Hall, idet de kom fra det
  første Statsraad, i hvilket de som Ministre havde deltaget, bragte
  denne Sag paa Bane og af dem modtog Underretning om, at det lige
  var vedtaget, at Prindsen skulde træde ind i Geheimestatsraadet.
  Jeg betragtede med stor Harme den usømmelige Maade, hvorpaa
  "Fædrelandet", i, som det syntes, fortsatte Drømme om en
  dynastisk-skandinavisk Forbindelse, oftere omtalte og hentydede til
  Thronfølgeren, og, da jeg ikke lagde Skjul paa denne Harme, var det
  forsaavidt ret naturligt, at "Fædrelandets" Forbitrelse ved en sidste
  og afgjørende Leilighed udgød sig i de groveste Udbrud imod mig,
  nemlig da jeg ved Thronskiftet i 1863 som Præsident i Rigsraadet med
  dettes fulde Samstemning bragte den nye Konge og Dronning dets Hilsen
  og Lykønskning[81][82]. -- Til personlig Nærmelse til ham som Prinds
  havde jeg derimod hverken indre eller ydre Opfordring, og jeg
  betraadte med Undtagelse af et enkelt Selskab i Anledning af
  Rigsraadets første Aabning ikke hans Bolig tidligere end i Slutningen
  af 1859, da jeg den samme Dag, paa hvilken Frederiksborg Slot om
  Aftenen brændte, følte mig dreven til at henvende mig til ham for
  indstændig at bede ham om ikke at modtage den Stilling, som den da
  nysindtraadte Udenrigsminister, Baron Blixen-Finecke havde foreslaaet
  Kongen at give ham som Statholder og kommanderende General i Holsten
  (eller i Holsten og Slesvig) med Bolig i Altona; jeg forudsaae
  nemlig, som vistnok mange Andre, at Prindsen derved vilde blive bragt
  i en for hans Fremtid i høieste Grad farlig Stilling mellem paa den
  ene Side den tydske Befolkning, navnlig det slesvigholstenske
  Ridderskab, som han skulde skaane og søge at vinde, og paa den anden
  Side det danske Folk, der ængstelig vilde vogte paa ethvert af hans
  Skridt. Hans kongelige Høihed beroligede mig ved bestemt at udtale
  sin egen Beslutning om ikke at gaae ind paa Tilbudet.
  
   {[81] Udgiverens Anmærkning: Min Faders Tale og "Fædrelandets"
   Angreb paa ham i den Anledning findes i det nævnte Blad for 23de
   November 1863.}
  
   {[82] Destoværre vare disse Drillerier mod Thronfølgeren og denne
   gjentagne Fremdragen af Carl XV af Sverrig og Norge, f. Ex. da
   denne var tilstede ved en Høstmaneuvre i Dyrehaven og sammes
   Omgivelser, hvor Prinds Christian kommanderede den ene af de to mod
   hinanden opererende Afdelinger, ved hvilken Leilighed Carl XV i
   "Fædrelandet" i Modsætning til vor Thronfølger fremhævedes, som om
   han var en prøvet Feltherre, stundom ikke Frederik VII
   ubehagelige.}
  
  Efter Arvefølgesagen fulgte i Rigsdagssessionen 1853 til 54 -- i
  hvilken jeg som Medlem af Landsthinget deltog i de almindelige
  Lovarbeider, navnlig ved det vigtige Tyendelovforslag og som Medlem
  af Udvalget om et Par Almueskolevæsenet berørende mindre Lovudkast,
  -- Regjeringens Forslag om Grundlovens Indskrænkning til Kongerigets
  særlige Anliggender for at gjøre Plads til den paatænkte
  Fællesforfatning for Monarkiet. Under første Behandling af denne Sag
  ansaae jeg mig, idet jeg sluttede mig til den i Folkethinget
  vedtagne Bestemmelse, at den endelige Beslutning om Indskrænkningen
  først kunde tages, naar Rigsdagen var bleven bekjendt med
  Fællesforfatningens Indhold, for nødt til at optræde temmelig
  skarpt mod Premierministeren Ørsted. Jeg hævdede nemlig dels,
  at det allerede var uheldigt, at der, førend Nogen kjendte
  Fællesforfatningen, var kommet til at bestaae i deres hele Anlæg
  væsentlig forskjellige Specialforfatninger for Kongeriget og for
  hvert af Hertugdømmerne, hvis ligelige Tilslutning til og Sammenhæng
  med Fællesforfatningen derved blev vanskeligere at tilveiebringe,
  dels at Erindringen om Forfatningsreskriptet af 28de Januar 1848, af
  hvis Underskrivere tre, derimellem Ørsted selv, havde Plads i det
  daværende Ministerium, nødvendig medførte, at man før Vedtagelsen af
  Grundlovens Indskrænkning krævede Sikkerhed for, at Kongeriget i
  Fællesforfatningen fik den det efter Omfang og Indbyggerantal
  tilkommende Ret. Da Ørsted herpaa svarede, at Hertugdømmerne ved
  Oprøret havde forspildt den i 1848 dem tilstaaede Begunstigelse,
  kunde jeg ikke undlade at udtale, at den nye Forfatning ikke skulde
  bygges paa Gunst eller Straf, men paa naturlig Ret og med Erkjendelse
  af, at dennes Krav i 1848 ikke var fyldestgjort overfor Kongeriget,
  ligesom jeg heller ikke kunde forbigaae den mærkelige Ytring af
  Krigsministeren, at han ikke havde mindste Kundskab om, hvorledes
  Fællesforfatningen tænktes indrettet, hvorved der kastedes et
  eiendommeligt Lys paa den ubegrændsede Frihed, som Ministeriet
  forlangte med Hensyn til denne Forfatnings Dannelse for sig eller
  for et muligt andet Ministerium. Ved Siden af, hvad jeg savnede
  hos Ørsted som Statsmand, navnlig med Hensyn til Indsigt i
  Nationalitetens Betydning, maa jeg anse det for et Bevis paa hans
  store Humanitet, at dette Sammenstød ikke havde mindste Indflydelse
  paa mit Forhold til ham som Kultusminister i min særlige
  Embedsstilling som Undervisningsinspektør og heller ikke blev til
  Hinder for, at, da derpaa ved Forordningen af 26de Juli 1854 et
  Rigsraad af foreløbig 20 kongelig udnævnte Medlemmer oprettedes, jeg
  strax kaldtes til Medlem af samme. Denne Kaldelse kunde jeg
  imidlertid ikke modtage efter min Opfattelse af den i Forordningen
  fastsatte Fællesforfatnings Beskaffenhed baade med Hensyn til
  Repræsentationens Sammensætning (20 kongevalgte Medlemmer af 50 i det
  hele) og dens Kompetence, der for en stor Del kun var raadgivende, i
  Forhold til den Forpligtelse, jeg som Underskriver af Grundloven af
  1849 ansaae mig for at have til at holde paa en virkelig
  konstitutionel Forfatning, og jeg begjærede derfor, medens de 11
  andre for Kongeriget Udnævnte modtog Kaldelsen, Fritagelse derfor og
  fik den ogsaa under 28de August, dog først efter en fornyet
  Opfordring til at indtræde og efter en temmelig varm forudgaaende
  Forhandling med Indenrigsministeren Tillisch.[83] Da det imidlertid
  ikke paa nogen Maade laae i min Hensigt at træde i et bestemt
  Oppositionsforhold til Regjeringen, og da Sammenstød i Rigsdagen
  maatte skade de Interesser, for hvilke jeg som Embedsmand skulde
  virke, frasagde jeg mig samtidig (den 12te Juli) min Plads i
  Landsthinget og blev altsaa udenfor Rigsdagen i Sessionen 1854-1855.
  
   {[83] Om de i den Anledning stillede Opfordringer og udspredte
   Rygter og af mig offentlig afgivne Erklæringer henvises til Bladene
   for det nævnte Tidspunkt.}
  
  I 1855, efterat i December 1854 det nye Ministerium, hvori Hall og
  Andræ fik Plads, var dannet, indtraadte jeg derimod ved de nye Valg
  (den 12te Juli) atter i Landsthinget, i hvilket jeg derefter vedblev
  at have Sæde som Medlem, i de senere Aar som første Medlem, for
  Kjøbenhavn, indtil jeg i 1874 frabad mig Gjenvalg. -- Som Medlem
  deltog jeg med Alvor og Omhu i Landsthingets Forhandlinger saavel i
  den Periode, i hvilken det efter Rigsraadets Oprettelse var
  indskrænket til Kongerigets særlige Anliggender (indtil 1865), som i
  den paafølgende, da Rigsdagen atter var indtraadt i sin fulde
  Myndighed; men, da Gjenstandene for denne min Virksomhed ikke
  bestemtes ved mit eget Valg, men ved de Thinget forelagte Udkast, og
  da jeg hverken ved indre Drift, idet Middelpunktet for mit Arbeide og
  mine Bestræbelser nu laae i min videnskabelige og min Embedsgjerning,
  eller ved nogensomhelst Partistilling lededes til at sætte mig en
  særlig Rigsdagsopgave, er der ingen Grund til i disse Optegnelser at
  dvæle synderlig ved Enkelthederne i dette mit Rigsdagsarbeide.
  Naturligvis kaldtes jeg baade ved indre Tilskyndelse og Andres
  Opfordring og Valg først og nærmest til Deltagelse i Behandlingen af
  Gjenstande, der berørte det tidligere af mig bestyrede Ministeriums
  Omraade, saasom, idet jeg foreløbig indskrænker mig til den første
  Del af det angivne Tidsafsnit, af de fra Regjeringen udgaaede
  Lovudkast om Almueskolevæsenet (1855-56), om Menighedsraad (1860-61)
  og hele Geistlighedens Lønning (1860-61 og især 1861-62) og om
  Lønningerne ved Universitetet (1863-64). Navnlig medførte det i
  Sessionen 1861-62 forelagte Udkast om Forandringer i de Geistliges
  Lønning for mig som Formand og Ordfører i det nedsatte Udvalg et
  meget betydeligt Arbeide ved at lede de saare omfattende
  Forhandlinger i dette og gjøre Rede for dem fra mit og de mig
  nærmeststaaende Medlemmers Standpunkt; til det egentlige
  Lønningsspørgsmaal, der ikke førtes til nogen Løsning, knyttede sig
  en temmelig heftig Forhandling om de til Kirken henlagte Midler, idet
  fra en Side (Clausen og endnu stærkere Stiftsprovst F. Nielsen)
  Kirkens egentlige og særlige Eiendomsret over disse opstilledes og
  forsvaredes, medens jeg alene i disse Midler kunde se en af Staten
  til Kirken henlagt og ved Grundloven denne som Folkekirke tilsikret
  Understøttelse og kun fra dette Standpunkt bestemt modsatte mig
  letfærdig og hensynsløs Indgriben og Løsriven. Men ogsaa i
  Behandlingen af Sager, der laae udenfor det nævnte Omraade, gjorde
  jeg efter Evne min Pligt, enten denne nu paalagdes mig ved særlig
  Kaldelse som Udvalgsmedlem, saasom ved Kjøbenhavns Kommunallov
  (1856-57), ved Loven om Eftertryk (1857-58) og ved det af B.
  Christensen indbragte Forslag til Lov om Fæstes Overgang til
  Selveiendom (1857-58), ved hvilket sidste jeg som Ordfører motiverede
  den Dagsorden, hvorved Sagen anbefaledes til Regjeringens Overveielse
  og Fremme, eller kun krævedes af min egen Overveielse, saasom ved det
  oftere gjentagne Lovudkast om Erklæringers Meddelelse, om hvilket
  jeg, da det første Gang forhandledes (1856-57), ligefrem sagde
  Sandheden. Overhovedet bestræbte jeg mig ved enhver betydeligere Sag
  for paa den ene Side at henvise til dens Sammenhæng med almindelige
  Grundsætninger og med beslægtede offentlige Forhold og Interesser og
  paa den anden Side at udtale mig om den selv med Klarhed og
  Bestemthed, men tillige med det nødvendige Hensyn og ad begge Veie at
  bidrage til at holde Landsthingets Forhandlinger paa en vis Høide af
  Indholdsfylde og Sømmelighed.
  
  Efterat det anden Gang den 29de Juni 1855 sammenkaldte foreløbige
  Rigsraad havde givet sit Samtykke til det samme forelagte Udkast til
  en Fællesforfatning for Monarkiet og til en midlertidig Valglov til
  Rigsraadet og Kundgjørelsen af 29de August om Indskrænkning af
  Grundloven var udkommen og dernæst Forfatningsloven var bekjendtgjort
  den 2den Oktober s. A., valgtes jeg ved de umiddelbare Valg den 13de
  Februar 1856 i første Kreds (Sjællands Stift) selvsyvende til Medlem
  af Rigsraadet[84], -- og under 19de Februar udnævntes jeg derpaa
  efter saare kort forudgaaet og ganske uventet Varsel ved kongelig
  Reskript til som Præsident at lede dets Forhandlinger i den første
  Session, der aabnedes den 1ste Marts samme Aar, et Hverv, der senere
  efterhaanden (28de Marts 1857, 12te Jan. 1858, 14de Septb. 1859 og
  23de Jan. 1862) overdroges mig for alle de paafølgende Samlinger
  indtil 1863 inklusive. Den hele Stilling, hvori jeg saaledes
  indtraadte og i flere Aar forblev, var i mange Maader vanskelig og
  lidet tilfredsstillende. Jeg erkjendte, at de i Januar 1852 givne
  Tilsagn om Tilveiebringelsen af en Fællesforfatning for hele
  Monarkiet tvang det i December 1854 indtraadte nye Ministerium
  (Scheele, Hall, Andræ osv.) til i det Ringeste foreløbig at fortsætte
  de af Ministeriet Bluhme-Ørsted begyndte Forsøg, og jeg paaskjønnede,
  at den i 1855 givne Forfatningslov samtidig dog havde en sandere
  konstitutionel Karakter end den i 1854 kundgjorte; men der fattedes
  mig, som det af det Foregaaende vil være klart, blandt Andet baade
  paa Overbevisning om Forsøgets #indre# Berettigelse og paa Tillid
  til, at det vilde lykkes. Jeg troede imidlertid ikke at turde negte
  min Hjælp, naar den forlangtes, til, at Forsøget gjordes loyalt, og
  jeg var ikke istand til at paavise nogen Anden, der i det Hele havde
  bedre Betingelser for at yde den hos mig forlangte Understøttelse. Af
  de ledende Ministre stod jeg i et personlig venskabeligt Forhold til
  Hall og Andræ, uden at der dog enten strax bestod eller senere
  udviklede sig nogensomhelst Fortrolighed eller mere indgaaende
  politisk Tankeudvexling. At Scheele, med hvem jeg før Rigsraadets
  Aabning ikke havde havt nogensomhelst Berøring, ved Karakter,
  Dannelse og Optræden ligesaavelsom ved tidligere Stilling og
  Forhold var lidet skikket for Pladsen som Premierminister og
  Udenrigsminister, blev mig meget snart klart; men ogsaa ligeoverfor
  Hall, der strax med Andræ øvede stor Indflydelse, og som senere med
  Udenrigsministeriet fra 10de Juli 1858 overtog Hovedstyrelsen, opstod
  der efterhaanden hos mig Tvivl, om han havde sat sig nogen Grændse
  for Forsøg og Udveie og fuldt gjennemtænkt hele Stillingen, om jeg
  end vedblev at erkjende hans Kløgt i at bekæmpe de enkelte
  Vanskeligheder. -- Min Opgave som Præsident blev det med Upartiskhed
  og Ro at opretholde Orden og Sømmelighed i en Forsamling, i hvilken
  ikke blot to Sprog vare ligeberettigede, men af hvis Medlemmer et
  ikke ringe Antal (det slesvigholstenske Parti) ligefrem bestred den
  Forfatnings fulde Gyldighed, i Henhold til hvilken Forsamlingen
  forhandlede, medens fra den anden Side ikke ganske Faa længselfuldt
  skuede tilbage til Kongerigets Grundlovs og Rigsdags Forskrifter og
  Former som for dem langt mere tilfredsstillende. Den stærke Prøve,
  hvorpaa jeg efter nogle Forpostfægtninger snart stilledes i saa
  Henseende under Hovedkampen: den lange og heftige Forhandling af
  Scheel-Plessens og 10 andre holstenske Medlemmers Andragende om
  Fællesforfatningens Forelæggelse for de holstenske og slesvigske
  Provindsialstænder og den lauenborgske Landdag, lykkedes det mig dog
  at bestaae saaledes, at selv Forslagsstillerne tildels udtrykkelig
  udtalte deres Anerkjendelse, medens jeg ligeoverfor dem og deres
  efterfølgende Protester hævdede Forsamlingens Ret og Myndighed, og
  jeg troer, at man ogsaa baade i Resten af denne Samling og i de
  senere i det Hele var tilfreds med min Ledelse af Forhandlingerne og
  med den Maade, hvorpaa jeg søgte at forbinde Bestemthed med
  velvillige og forsonlige Former. -- Men den virkelige Gjennemførelse
  og Opretholdelse af Forfatningen af 2den Oktober 1855 og af
  Rigsraadet som Repræsentation for hele Monarkiet viste sig snart
  umulig ligeoverfor indre og ydre Modstand, og, da Forfatningen den
  6te November 1858 var bleven ophævet for Holstens og Lauenborgs
  Vedkommende, henslæbte det saaledes indskrænkede Rigsraad en mat
  Tilværelse under Følelsen af, at Forudsætningerne for dets Indretning
  og Former ikke længere vare tilstede, medens samtidig de diplomatiske
  Forhandlinger om Monarkiets Stilling og Forhold bevægede sig
  langsomt og usikkert. Et forbigaaende Stød i denne langsomme
  Bevægelse føltes herhjemme, da i 1859 det af den holstenske
  Stænderforsamling paa Grundlag af et letfærdigt Indfald af Lord John
  Russell byggede Forslag til en Ordning af det danske Monarki, ifølge
  hvilket Monarkiets Fællesanliggender uden nogen Fællesrepræsentation
  skulde behandles og afgjøres i Landsdelenes (Kongerigets, Slesvigs og
  Holstens) ligeberettigede særlige repræsentative Forsamlinger, fra
  dansk Side blev anbefalet af den tidligere Finantsminister, Grev
  Sponneck i en Brochure: "Den holstenske Stænderforsamling og
  Forfatningssagen" som indeholdende Skridt til en brugbar Løsning. Den
  Harme, som fremkaldtes hos mig over, at et saadant Misfoster, der paa
  engang nedsatte Kongeriget til en Trediedel af Indflydelse i
  Monarkiet og fordømte Regjering og Bestyrelse til Afmagt og Lamhed,
  kunde finde en Forsvarer herhjemme, blot fordi det bevarede Skinnet
  af et til Elben gaaende Monarki med falsk Navn af dansk, gav jeg
  Udtryk i en lille Brochure under Titlen: "De holstenske Stænders
  Forfatningsforslag og Grev Sponneck", der gjorde fuldstændig Virkning
  og blev uden Tilsvar.[85] Hele Projektet, som neppe fra de holstenske
  Stænders Side var ret alvorlig ment, faldt til Jorden og forsvandt
  sporløst, men det var ikke uden Beklagelse, at jeg havde maattet
  optræde saa skarpt og saa afvisende mod en tidligere Kollega. -- I
  Slutningen af November samme Aar afskedigedes som bekjendt det
  Hallske Ministerium pludselig og uventet, og der dannedes den 2den
  December et nyt Ministerium under Forsæde af den hidtilværende
  Amtmand i Frederiksborg og Formand i Folkethinget Rotwitt, der i sin
  Stilling som Amtmand var kommen i et nærmere Forhold til Kongen og
  hans Omgivelser, med Baron Blixen-Finecke som Udenrigsminister og
  forresten sammensat af svage og uprøvede Kræfter. Ikke saameget
  nogen stærk Hengivenhed for Hall som Minister som Overtydningen om,
  at hele Ministerforandringen var fremkaldt ved en Hofintrigue
  (forsaavidt man under Frederik VII kunde tale om et Hof), der for en
  stor Del dreiede sig om en underordnet og lidet værdig Personlighed,
  Civillisteintendanten Berling, men især Frygten for de Eventyr,
  hvorpaa den aldeles uberegnelige Blixen-Finecke kunde indlade sig, en
  Demokrat legende overmodig Aristokrat, der særlig støttede sit Krav
  om en stor politisk Rolle paa i sin Tid at have været Bismarcks
  Skolekammerat, bragte mig til i et Flyveskrift under Titlen:
  "Ministeriet af anden December, betragtet fra Monarkiets Standpunkt",
  der udkom i Begyndelsen af 1860 (naturligvis, som de tidligere
  nævnte, under mit Navn), at udtale mig skarpt om det hele
  Ministeriums Tilbliven og tildels om dets enkelte Medlemmer. Et af
  Baron Blixen-Finecke paatænkt Skridt, den i Kongens Omgivelser ikke
  med Gunst omfattede Thronfølgers Fjernelse ved en meget betænkelig
  Ansættelse i Holsten, er ovenfor omtalt.
  
   {[84] Mit Valg dengang foregik kun med en meget lunken
   Understøttelse, for ikke at sige ialtfald delvis Modstand fra det
   Partis Side, der betegnedes som det nationalliberale, til hvilket
   jeg ikke af samme blev henregnet eller med Rette kunde henregnes.}
  
   {[85] Den udkom samtidig paa Tydsk og oplevede tvende Oplag.}
  
  Medens dette Flyveskrift ivrig diskuteredes, indtraf aldeles uventet
  Konseilpræsidentens pludselige Død, hvorom jeg personlig modtog
  Underretning, idet jeg som Viceformand i Landsthinget i Formandens
  Sted var ifærd med at aabne et Møde. Ved dette Dødsfald opløstes
  Ministeriet, og til min største Overraskelse kaldtes jeg samme eller
  næste Dag til Kongen for at modtage Opfordring til at danne et nyt
  Ministerium. Skjøndt nu den Stemning, som jeg maatte forudsætte, at
  der i det Øieblik var tilstede imod mig i Kongens Omgivelser, i og
  for sig maatte gjøre mig betænkelig, troede jeg dog, da Kongen
  aabenbart befandt sig i Forlegenhed og kom mig naadig imøde, ikke
  strax at burde give et ligefremt Afslag. Men, da jeg paa den anden
  Side følte, at jeg, der hverken stod i Spidsen for endog blot en
  Brøkdel af et Parti i Repræsentationen eller havde Tilbøielighed til
  eller Talent for overhovedet at danne og sammenholde noget Parti,
  derhos endnu mindre vilde have nogen Udsigt til, i Betragtning af de
  herskende Stemninger, at danne et saadant paa Grundlag af den Løsning
  af Striden med Tydskland, der efter min Mening burde tilstræbes som
  den ene naturlige og varige, hvortil endvidere kom, at jeg foruden
  andre Betingelser for at indtage Pladsen som Konseilpræsident savnede
  Evnen til at lede Forhandlingerne med Udlandet, lovede jeg kun Kongen
  at forsøge, om det skulde være muligt at tilveiebringe en Kombination
  uden eller med mig ved Forsoning mellem de to Mænd, der havde
  bekæmpet og afløst hinanden som Hovedledere af den danske Politik
  siden 1852: Bluhme og Hall. Jeg gjorde ogsaa med Halls foreløbige
  Samtykke et Forsøg i saa Henseende hos Bluhme, men fandt, inden vi
  kom ind paa de speciellere Spørgsmaal, en saa bestemt Uvillie hos ham
  imod en personlig Samvirken med Hall, at jeg strax maatte opgive den
  nævnte, i sig selv ganske vist noget naive Tanke. Jeg underrettede
  umiddelbart efter Hans Majestæt derom og bad mig samtidig fritagen
  for et Hverv, som jeg ikke ansaae mig voxen, hvorpaa Kongen henvendte
  sig til Hall. Efterat jeg kort før Middag havde faaet Fritagelse af
  Hans Majestæt, modtog jeg iøvrigt om Eftermiddagen et Besøg af den
  mig hidtil kun af Ydre bekjendte svensk-norske Gesandt, Grev
  Wachtmeister, der kom for at meddele mig, at han af sin Regjering ved
  en telegraphisk Depeche var opfordret til at tilkjendegive mig, at
  den med Fornøielse vilde se mig i Spidsen for det danske Ministerium
  og med mig fortsætte det venskabelige Forhold, hvori den havde staaet
  til det Hallske Ministerium. Denne i et saa tidligt Øieblik lidt
  besynderlige Meddelelse besvarede jeg med den Oplysning, at jeg
  allerede hos Hans Majestæt Kongen havde frasagt mig al Deltagelse i
  det nye Ministeriums Dannelse. Samme Aften reiste jeg med Professor
  Steen ganske stille til Slagelse for at udføre en mig af
  Kultusministeriet overdragen Undersøgelse af den derværende
  Realskole.
  
  I Efteraaret 1863 forelagde, som bekjendt, Hall som Konseilpræsident
  og Udenrigsminister Rigsraadet Udkastet til en ny Fællesforfatning
  for Kongeriget og Slesvig med et til den danske Rigsdags Forbillede
  sig meget nærmende Tokammersystem. Udkastet, der paa engang
  opretholdt den danske Opfattelse af Slesvigs Stilling og tiltalte den
  i Kongeriget overveiende politiske Retning, gik igjennem første
  Behandling med en saadan Lethed og Tilslutning, idet der kun fra
  yderste Høire og Andræ ytredes Betænkelighed, at jeg, da jeg efter
  min Stilling som Præsident ikke kunde udtale mig, følte mig
  foranlediget til imellem første og anden Behandling i et lille, under
  en let gjennemsigtig Anonymitet udgivet Skrift ("Om Udkastet til
  Grundlov for Kongeriget Danmarks og Hertugdømmet Slesvigs
  Fællesanliggender osv. af en Tilhører") at forsøge paa at fremkalde
  en alvorligere Prøvelse af samme. Idet jeg deri erkjendte og
  forsvarede Berettigelsen til og Nødvendigheden af under de givne
  Forhold, da man allerede brugte Forfatningen af 2den Oktober og
  Rigsraadet som Forfatning og Fællesrepræsentation for Kongeriget og
  Slesvig alene, at søge en mere tilfredsstillende Form for samme,
  opfordrede jeg dog stærkt til ikke at overse og paa den nye
  Forfatning at overføre de Mangler, der fandtes og allerede havde vist
  sig ved den danske Grundlov, især med Hensyn til Landsthingets
  Sammensætning og Bestemmelserne om Finantsloven, hvilke Bestemmelser
  man da allerede i Praxis havde udvidet til alle saakaldte
  finantsielle Love, og antydede dernæst (S. 20 og 21) baade den
  provisoriske Karakter, som den Forfatning, man vedtog, i visse
  Punkter maatte have med Hensyn til den endelige Fastsættelse af
  Statslegemets Omfang og Begrændsning, og navnlig, at der maatte
  skjelnes imellem "Vedtagelsen" og Forfatningens "virkelige endelige
  Ikrafttræden", for hvilken Betingelserne maaske ikke øieblikkelig
  vilde være fuldt tilstede. Hvorvidt Hall dengang er gaaet i sin
  Forventning om at kunne gjennemføre og opretholde den Forfatning, han
  foreslog, og hvorvidt han selv dengang har været hildet i den falske
  Opfattelse af Ytringer af Bismarck, som senere er bleven gjort
  gjældende, og har set Tilsagn, hvor saadanne i Virkeligheden slet
  ikke vare givne, hvad jeg har omtalt og oplyst i den tidligere nævnte
  Afhandling i Dansk historisk Tidsskrifts 5te Rækkes 4de Bind for
  1883[86], kan jeg ikke sige, skjøndt hans Udtalelser især under
  tredie Behandling (se f. Ex. Rigsraadstidendens Sp. 1299) antydede en
  mærkelig Tillid. Men mig var det i ethvert Tilfælde klart, at
  Tydskland og Preussen aldrig vilde tillade og de øvrige Magter aldrig
  understøtte den fuldstændige Gjennemførelse af Fællesforfatningen for
  Kongeriget og Slesvig, d. e. i det Væsentlige Virkeliggjørelsen af
  Eiderprogrammet fra 1848. Jeg antog imidlertid og maatte antage, at
  ogsaa Hall gik ud fra, at, naar Fællesforfatningen forelaae som et
  Udtryk for den kongerigske og Størstedelen af den slesvigske
  Befolknings bestemte Forlangende, da var derved givet det bedste
  "Udgangspunkt" for nye Forhandlinger, hvilke da nødvendig maatte
  dreie sig om, hvad der skulde indrømmes de tydske Fordringer ved
  territorial Indskrænkning af det Slesvig, der blev under den
  opretholdte Forfatning, skjøndt jeg tilstaaer, at jeg ogsaa da ikke
  lidt tvivlede om, hvorvidt Hall under Kampen med de enkelte og
  øieblikkelige Vanskeligheder tænkte hele Situationen tilende og
  stillede sig et besindig beregnet, men fast Slutningsmaal. Den ved
  tredie Behandling af Forfatningsudkastet tilføiede og vedtagne
  Bestemmelse om Forfatningens Ikrafttræden den 1ste Januar 1864 blev
  yderst betænkelig ved Frederik VII's imidlertid indtraadte farlige
  Sygdom, der to Dage efter Forfatningsudkastets Vedtagelse (13de
  November) endte hans Liv (15de November). Det er grundforkert at
  antage, at Frederik VII's Død omstyrtede et Værk, der ellers med
  Sikkerhed vilde have staaet opreist og enten være blevet aldeles
  uanfegtet eller let have beseiret Anfegtelserne. Protesterne vilde
  være komne ligefuldt, og Danmark maatte indtil en vis Grad have givet
  efter for dem i den ene eller den anden Retning. Men Stillingen
  ligeoverfor Protesterne vilde ganske vist have været bedre og
  Leiligheden til en Forhandling med nogenlunde Udsigt til et billigt
  Udfald været en ganske anden. Frederik VII indtog nemlig som #født#
  Repræsentant for det gamle Monarki en sikrere Plads ligeoverfor
  Udlandet, og selve de forskjellige Vendinger, som han og hans
  Ministerier i femten Aar havde foretaget, gjorde for hans Vedkommende
  den nye Vending mindre paafaldende og lovede den en roligere
  Modtagelse. Og paa den anden Side stod hans Anseelse herhjemme hos
  den store Masse af Befolkningen saa høit og fast, at man lettere
  vilde have fundet sig i de Indrømmelser, som han havde maattet gjøre
  Udlandet, maaske gjennem en foreløbig Suspension af den nye
  Forfatning, men i ethvert Tilfælde med Hensyn til det Landomraade,
  hvorfor den opretholdtes. Med den nye Konge forholdt det sig ganske
  anderledes. Indsat til Arving ved en ikke mange Aar forinden tagen
  Beslutning havde han ikke været og kunde ikke antages at ville blive
  Gjenstand for særlig hensynsfuld Behandling fra Udlandets Side, og
  Thronledigheden fremkaldte derhos Begjærligheder, der før ikke havde
  vovet sig frem. I Indlandet krævede man paa den anden Side med
  Heftighed som Betingelse for Thronbestigelsen den ubetingede
  Underskrift under den den folkelige Følelse tiltalende Forfatning og
  forlangte dernæst dens fulde Opretholdelse. Det var aldeles
  naturligt, at den nye Konge, stillet imellem denne Stemning og de
  fremmede Magters dels skarpe Protester og Fordringer, dels
  indtrængende Formaninger om Eftergivenhed, betænkte sig og følte sig
  trykket. De første Dage efter Thronskiftet vare pinlige, ogsaa særlig
  for mig som Formand i den Forsamling, hvis Beslutning krævedes
  sanktioneret og underskreven af den nye Konge. Der udeblev ikke
  Spørgsmaal til mig fra forskjellige Sider, gaaende ud paa, om
  Rigsraadet dog ikke uden videre kunde gjenoptage Sagen og forandre
  sin Beslutning, hvilket jeg naturligvis maatte erklære for aldeles
  umuligt. Underskriften gaves, og Dagen efter udtalte jeg i Spidsen
  for Rigsraadet dets Lykønskning til den nye Konge og hans Dronning
  paa Kristiansborg med samme dybe Bekymring i Hjertet, med hvilken jeg
  den 13de om Aftenen havde meddelt Udfaldet af Rigsraadets
  Slutningsafstemning. Kort efter sluttedes min Virksomhed som dettes
  Præsident. -- I Resten af November og December havde jeg ingen Del i
  nogen politisk Forhandling, indtil jeg pludselig om Morgenen den 23de
  December igjennem Overhofmarechal Oxholm anmodedes om samme Aften i
  det af Kongen dengang endnu beboede lille Palais i Amaliegade at
  deltage i en Forhandling imellem et Antal mere fremtrædende Mænd af
  de forskjellige politiske Partier, der kunde føre til en Afgjørelse
  af Spørgsmaalet om det hidtilværende Ministeriums Forbliven eller
  Dannelsen af et nyt og til en Plan for den nærmeste Tids Politik. Som
  Deltagere i dette Møde, hvilket jeg derhos ved min Ankomst dertil om
  Aftenen blev anmodet om at lede, kan jeg kun med Bestemthed nævne
  Hall, Andræ, Lehmann, Monrad, Krieger, Fenger, Bluhme, David og
  Algreen-Ussing, men der var i det Hele omtrent tyve tilstede,
  derimellem vistnok ogsaa Tscherning. Forhandlingen varede fra Klokken
  omtrent 8 til Midnat, men var lidet aaben og indgaaende og blev
  resultatløs. Et nedslaaende Indtryk gjorde paa mig den Bitterhed,
  hvormed nogle Medlemmer syntes mere at lægge Mærke til deres
  Modstanderes, det hidtilværende Ministeriums og det saakaldte
  nationalliberale Partis, Forlegenhed end til Fædrelandets farlige
  Stilling. Jeg maatte endnu i den sildige Aftenstund meddele Hans
  Majestæt Udfaldet, navnlig at der hverken var fremkommet noget
  Grundlag for et nyt Ministerium eller en kraftig Tilslutning til det
  nuværende paa Grundlag af et bestemt Program, udenat der til denne
  Meddelelse fra min Side knyttede sig nogen nærmere Samtale med Hans
  Majestæt. Faa Dage efter dannede Monrad det nye Ministerium, udenat
  jeg aner, paa hvilken endelig Udvei hans Tanke var rettet[87].
  
   {[86] Naar jeg har maattet bestemt benegte, at Bismarck i Oktober
   1863 havde givet nogetsomhelst Løfte om at ville respektere et
   Danmark til Eideren, og tvertimod hævde, at han paa det Tydeligste
   havde taget sit Forbehold i denne Henseende med en Antydning om at
   ville gjøre Tilstanden lige utaalelig for begge Partier, har jeg
   naturligvis dermed slet ikke villet negte, at han ved Frederik
   VII's Død gjorde en saare paafaldende Vending og indtog en anden og
   langt fjendtligere Holdning end før. -- En kyndig Ven har iøvrigt
   gjort mig den Bemærkning, at der dog ved Opfattelsen af Bismarcks
   Holdning og Ytringer i Oktober 1863 burde tages Hensyn til den
   Forbitrelse, som den daværende engelske Gesandt her: Lord A. Paget
   viste over Protesterne i November som aldeles stridende mod
   tidligere Erklæringer. Men dertil maa svares, dels at Paget
   udentvivl væsentlig havde sin Forestilling om, hvad der var sagt i
   Oktober, fra Hall, dels at Bismarcks Optræden i November maatte
   overraske i Sammenligning med hans tidligere Tone, selv om han slet
   intet Tilsagn havde givet.}
  
   {[87] En med Bogstavet g betegnet, af mig skreven Artikel i
   "Dagbladet" for 2den Februar 1864 -- "Hvor er i dette Øieblik Faren
   for Danmarks Ret og Selvstændighed?" -- viser, at jeg dengang
   nærede Frygt for, at Monrad skulde lade sig drage ind i Forslag og
   Tilsagn, der tilsidst vilde føre til Opgivelsen af alt nationalt
   Grundlag for vor Politik.}
  
  Derpaa fulgte da Krigen, den ulykkelige, men, lad mig paany med stærk
  Overbevisning udtale det, ingenlunde uhæderlige, ja i dens største og
  væsentligste Afsnit tillands: Kampen paa Dybbøl endog ærefulde Krig.
  Skjøndt jeg under den sad stille hjemme, kun deltagende i Sorgen,
  ikke i Farerne, forundtes det mig dog ikke at sørge i Taushed. --
  Preussen, Østerrig og Tydskland havde i første Linie stillet
  Fordringen om Novemberforfatningens øieblikkelige og fuldstændige
  Ophævelse, medens de ligesaalidt da som tidligere udtrykkelig angave
  eller antydede, hvad der skulde følge efter, idet de ei engang
  tilbagetoge eller udelukkede nogetsomhelst af de videstgaaende
  slesvigholstenske Krav. Krigen begyndte med, at den danske
  Overgeneral efter et Par Dages mindre Fægtninger ansaae det for
  nødvendigt at forlade en Stilling, hvis Forsvar efter dens
  Udstrækning og Fjendens store Overmagt og bedre Udrustning i en høist
  ugunstig Aarstid oversteg Armeens Kræfter, men som uheldigvis ved
  Siden af dens rent militære Betydning havde en dyrebar symbolsk for
  den patriotiske Følelse, og under store Anstrengelser at føre Hæren
  tilbage til Dybbøl. Udentvivl havde han, som det nu erkjendes, fra
  det rent militære Standpunkt gyldig, i ethvert Tilfælde forsvarlig
  Grund dertil, men der opstod en Række Klager og Beskyldninger imellem
  ham, Krigsministeren og Konseilpræsidenten om Tilbagetogets
  Iværksættelse uden Krigsministeriets og Regjeringens Vidende og
  Samtykke, en Strid, der førtes ganske aabenlyst og ikke kunde Andet
  end forvirre det almindelige Omdømme, da den endtes med Generalens
  Afskedigelse, efter hvilken Hæren i fjorten Dage var uden definitivt
  udnævnt Anfører. Derved fremkaldtes da høitlydende Ytringer og bitter
  Kamp mellem to stærkt modsatte Stemninger. Der gaves endel Mennesker,
  overveiende i de bedrestillede Klasser af Samfundet, hvem de senere
  Aars konstitutionelle Bevægelser med deres i Kongeriget temmelig
  udprægede demokratiske Retning vare saameget imod, at Ophævelsen og
  Tilintetgjørelsen af en konstitutionel Forfatning i og for sig selv
  var dem behagelig og betragtedes som en Udsigt til videre
  Systemforandringer; der vare Andre, der uden at gaae saavidt dog
  ifølge Opdragelse, Livsstilling og Livsvaner saae temmelig ligegyldig
  paa de konstitutionelle Former og ikke ugjerne lod dem vige for, hvad
  de kaldte Monarkiets Enhed, idet de kun meget overfladisk overveiede,
  hvormeget af denne Enhed vore Fjender vilde levne, og til denne
  sidste Klasse hørte ganske vist endel af Hærens ældre og høiere
  Officerer. Men, medens Officererne, omend en enkelt uklog og
  ubesindig Ytring faldt fra dem, i det Hele gjorde deres Pligt med
  Resignation, ja med opofrende Iver og Heltemod, opløftedes der af den
  førstbetegnede Klasse i Forening med nogle Officerers Familier og
  Venner et Skrig imod den uforsvarlige Krig for et Stykke Papir, og
  man var fra den Side ikke langt fra i General Mezas Tilbagetog at se
  en politisk Handling nærbeslægtet med General Monks Kontrarevolution
  i Storbritannien i 1660 og udtalte sig i fornemme Saloner, paa
  offentlig Gade og i Blade saaledes, at der baade kastedes en Skygge
  paa Hærens Ære, hvis Kampberedvillighed droges i Tvivl, og høie
  Personer udsattes for skjæve Forestillinger og Domme, som om de ikke
  stode dette Uvæsen fjernt. Paa den anden Side opstod der hos den
  menige Mand, navnlig i Hovedstaden, hvor i den store Masse under en
  Krigs Omskiftelser den patriotiske Følelse lettest taber Maadehold og
  Ligevægt, en bitter Stemning imod Alle, der ikke ansaaes for
  tilstrækkelig krigerisk stemte, og tildels imod Hæren selv, især dens
  høiere Befalingsmænd, idet man, ubekjendt med den ufuldendte
  Omorganisation af Armeen og med vort Artilleris og især vore
  Infanterivaabens langt ringere Beskaffenhed, stillede saare ubillige
  Fordringer, en Stemning, der desværre næredes af enkelte Blade,
  navnlig det da endnu af skandinaviske Drømme forblindede "Fædreland",
  ikke uden stundom betænkelige Hentydninger, og det kom endog i
  Hovedstaden til enkelte Pøbelexcesser ved den regjerende Dronnings og
  Enkedronningens Palaiser under Kongens Fraværelse. Disse Udvæxter
  kastedes af Modpartiet sammen med Alt, hvad der aandede Iver for
  den engang begyndte Krigs kraftige Førelse, under Navnet:
  "Kjøbenhavneri". Under disse Omstændigheder troede jeg, at der var
  Anledning til alvorlig Paamindelse til begge Sider, og jeg gav den
  uden Skaansel, men heller ikke ganske uden Virkning i "Dagbladet" for
  1ste til 3die Marts 1864 under Titelen: "Dannevirkestillingens
  Opgivelse og Stemningerne i Anledning deraf", jfr. en Bemærkning af
  mig i "Berlingske Tidende" for 5te Marts[88]. -- Derefter fulgte den
  haarde og seige Kamp paa Dybbøl, hvis Fortjeneste vi, der sad hjemme,
  ikke strax fuldt kunde paaskjønne, fordi vi ikke vidste, hvor svage
  Forskandsningerne vare ligeoverfor det riflede Skyts af svært
  Kaliber, og hvilken uhyre Overvægt Bagladegeværet gav det preussiske
  Infanteri[89]. Det var da ogsaa undskyldeligt, at vi, da
  Vaabenstilstanden nærmede sig, ønskede, som jeg erindrer selv at have
  udtalt ved et tilfældigt Møde med Hall, at den sidste Kraft maatte
  blive sat paa at bevare Dybbøl indtil efter Stilstandens Indtræden,
  fordi det vilde være af Betydning i det Øieblik, da den indtraadte,
  endnu at have Fod paa Slesvigs Fastland. Men Regjeringen og specielt
  Krigsministeriet kan det ikke tilgives, at det ikke efter de paa
  Stedet kæmpende høieste Officerers Indstilling befalede eller tillod
  de ødelagte Værkers Rømning, og det maa beklages, at den personlig
  brave, men Overkommandoen aldeles ikke voxne General Gerlach hverken
  selv turde paatage sig Ansvaret derfor eller overlade General du
  Plat, der tilbød sig dertil, at paatage sig Ansvaret[90]. Hvis Hæren,
  overladende de fuldstændig ødelagte Værker til Fjenden, frivillig var
  gaaet over til Als, vilde ikke blot et stort og unyttigt Tab,
  derimellem af nogle fortrinlige Officerer, være undgaaet, men
  Indtrykket af og Mindet om to Maaneders ærefulde Modstand var ikke
  blevet fordunklet ved en ulykkelig Slutning og Hærens moralske Kraft
  var bleven bevaret for de følgende Begivenheder. -- Om de derpaa i
  London paafulgte Underhandlinger skal jeg kun sige, at, hvis de ikke
  efter Sagernes Stilling fra vor Side kunde indledes med et Forslag
  til Slesvigs Deling, burde i det Ringeste det Forslag, der senere fra
  anden Side fremkom i denne Retning, ikke blot ikke været afvist, men
  grebet af al Magt som sidste Udsigt til at bevare Noget.
  
   {[88] Denne Artikel fremkaldte selvfølgelig forskjellige
   Modartikler, deriblandt særlig i "Flyveposten" for 8de og 10de
   Marts af afdøde Major Dinesen til Katholm, som jeg imødegik i
   "Dagbladet" for den 17de Marts. -- Jeg troer ikke ganske at burde
   forbigaae, at jeg senere paa en noget særlig Maade kom tilbage til
   Talen om det saakaldte Kjøbenhavneri. Under Kongens Reise i Jylland
   i Eftersommeren 1864 blev der i et Referat i "Berlingske Tidende"
   lagt ham nogle Ord i Munden, i hvilke Jydernes besindige
   Fredsommelighed rostes i Modsætning til Kjøbenhavnernes
   uforstandige Raab paa Krig. Jeg gik ud til den nye Konseilpræsident
   Bluhme og gjorde ham meget indtrængende opmærksom paa, hvor
   uheldigt det var at lade Kongen paa denne Maade tage Parti, især
   ligeoverfor hans Hovedstads Indbyggere, og hvor ubillig i sig selv
   Bebreidelsen var mod Kjøbenhavnerne, der havde hengivet sig til en
   ikke unaturlig og af Regjeringen selv tidligere begunstiget
   Stemning. Efter en temmelig varm Debat lovede Bluhme mig en
   Berigtigelse af Referatet, og den kom et Par Dage efter.}
  
   {[89] Nogle Ytringer i 3die Stykke af min ovennævnte Artikel om
   Forpostfægtninger vilde være faldne anderledes, hvis jeg dengang
   havde vidst saa meget om Bagladegeværet, som jeg snart efter
   lærte.}
  
   {[90] Du Plat var just en af de ovenfor betegnede lidet
   konstitutioneltsindede eller specifik nationale Officerer, men med
   den ubrødeligste Pligttroskab og Æresfølelse.}
  
  Spørger man mig, ved hvis Skyld Danmark har mistet Hertugdømmerne
  (forsaavidt der ved Holsten, der aldrig helt, undtagen fra 1806 til
  1815, har tilhørt den danske Krone, kan være Tale om at miste), da
  svarer jeg, at Holstens Adskillelse fra Danmark var en uundgaaelig
  Følge af den i Tydskland vakte nationale Enhedstanke og vilde være
  indtraadt, hvilke kunstige Midler man end, selv med Kongerigets dybe
  Fornedrelse, havde anvendt derimod, hvad senere Begivenheder overfor
  andre Magter vistnok tilstrækkelig have godtgjort. At et Stykke af
  Slesvig maatte følge med Holsten, var forskyldt ved lang Forsyndelse
  i Fortiden; at hele Slesvig tabtes, derfor hviler Skylden paa dem,
  der ikke havde havt Mod til at aabne deres egne og Folkets Øine;
  hverken yderste Høire eller yderste Venstre skal her hovmode sig; de
  vare allerblindest. Den lidenskabelige Partiskhed, hvormed man, som
  det gaaer under store Ulykker, søgte at vælte Skylden over paa et
  enkelt Parti og nærmest en enkelt Mand, Hall, bragte mig til i et i
  December 1864 udgivet Skrift: "Den nationale Politik og det danske
  Monarki" at forsøge at skaffe en billigere Bedømmelse Indgang; jeg
  troer ikke, at det i Form og Fremstilling noget tunge Skrift gjorde
  eller under de givne Forhold og Stemninger kunde gjøre stor Virkning,
  skjøndt Indholdet vel fortjente Overveielse, selv om visse Mangler og
  Svagheder maatte være stillede i et noget mildt Lys[91].
  
   {[91] Til et andet lille Skrift, som jeg udgav i det følgende Aar:
   "Personalunion mellem Danmark og Slesvig-Holsten" (først trykt i
   "Dagbladet"), er det vanskeligt nu at forstaae Anledningen. Dengang
   var der imidlertid virkelig i Anledning af opstaaede Rygter og
   Forhaabninger Grund til at paavise, hvor ydmygende for os og hvor
   farligt for vor Selvstændighed det vilde være, hvis vor Konge
   tillige blev Fyrste i en fuldstændig i Tydskland indlemmet Stat:
   Slesvig-Holsten, og hvor uheldigt det vilde blive for vort
   Kongehuses Forhold til Folket, hvis den Tro udbredte sig, at slige
   Drømme næredes af Kongen og hans Slægt.}
  
  I det ved Novemberforfatningen dannede Rigsraad, bestaaende af to
  Thing, indtraadte jeg i Landsthinget ifølge umiddelbart Valg i
  Kjøbenhavn. Den væsentligste Opgave for dette Rigsraad, der holdt tre
  overordentlige Sessioner i 1864, 1864-65 og 1865 og en ordentlig i
  1866, var -- næst Reguleringen af de finantsielle Forhold med Hensyn
  til de Anliggender, der havde været bestemte til at være fælles for
  Kongeriget og Slesvig, og en Mængde Anliggender, der stod i
  Forbindelse med Krigen og de ved dens Udfald fremkomne Forhold, --
  Fastsættelsen af de Betingelser, hvorunder Novemberforfatningen og
  Rigsraadet skulde ophæves og vige Plads for den fornyede Grundlov for
  Kongeriget og for Rigsdagen. I de forskjellige Forhandlinger derom
  tog jeg baade i Thinget selv og i Udvalg og Fællesudvalg ikke
  ringe Del, navnlig sluttende mig til Bestræbelsen for ved denne
  Leilighed at give Rigsdagens Landsthing en mere tilfredsstillende
  Sammensætning, en Bestræbelse, som jeg naturligvis paa tilsvarende
  Maade med ligefrem og aaben Vedgaaelse af, hvad jeg savnede i den
  hidtidige Ordning, understøttede i Rigsdagens samtidige Forhandlinger
  om Revisionen af Grundloven, der førte til den gjennemsete Grundlov
  af 28de Juli 1866; men der forefaldt under disse Forhandlinger Intet,
  som jeg finder Anledning til her særlig at omtale; paa ved denne
  Leilighed at tilveiebringe bedre Bestemmelser om begge Things
  Delagtighed i Finantslovens Behandling var der efter Sagernes
  Stilling for mig ingen Anledning til at gjøre noget Forsøg; det vilde
  dengang være blevet uden ethvert Resultat.
  
  Ligesaalidt føler jeg, efter hvad jeg allerede ovenfor i
  Almindelighed og særlig med Hensyn til Tiden før 1865 har bemærket om
  min Rigsdagsvirksomhed, her Opfordring til at dvæle i det Enkelte ved
  denne, som den fortsattes efter Grundlovens Fornyelse fra 1866 indtil
  1874. Jeg stræbte nu som tidligere at gjøre min Pligt og at bidrage
  til de forelagte Sagers omhyggelige og grundige Prøvelse i sømmelig
  Form. Som Medlem af Udvalg deltog jeg i Behandlingen af en Række
  vigtige Lovudkast, dels saadanne, der efter tidligere Stilling og
  efter Personlighed laae mig nærmere, saasom om Valgmenigheder
  (1867-68), om Besættelse af Præsteembeder i Folkekirken og om de
  geistlige Embedsmænds Lønning (1870-71 og 1871-72), dels ogsaa af
  saadanne, til hvilke jeg ikke medbragte nogen særlig Forudsætning, ja
  som endog syntes at ligge mig meget fjernt, saasom om Indkomstskat
  (1866-67), om en Livsforsikringsanstalt (1867-68 og 1869-70), om
  Lønninger for Retsbetjente (1869-70), om Digevæsenet (1872-73), i
  hvilken Sag jeg troer ved et Foredrag ved Slutningen af første
  Behandling at have fremkaldt en fuldstændig og mærkelig Vending. Ved
  andre Sager greb jeg ind i Forhandlingen uden saadan særlig Stilling,
  enten fordi intet Udvalg var nedsat, saasom ved Lovudkastet om
  Undervisningen i de lærde Skoler (1870-71), et Lovudkast, som jeg
  senere hen vil komme til at omtale, og om Almueskolevæsenet
  (1873-74), eller fordi jeg efter Sagernes Beskaffenhed mere tilfældig
  og kun fra enkelte Synspunkter følte mig opfordret til Deltagelse,
  saasom ved Værnepligtsloven (1868-69), hvor jeg iøvrigt i Anledning
  af Spørgsmaalet om de ordinerede Geistliges Stilling blev Medlem af
  og Ordfører for det nedsatte Fællesudvalg, og om Hærens Ordning og
  Lønninger ved Hæren (1866-67). Jeg erindrer med Tilfredshed, at jeg
  ved første Behandling af det sidstnævnte Lovudkast tidligere end
  nogen Anden i Rigsdagen med fuld Bestemthed udtalte mig om
  Nødvendigheden af Fæstningsanlæg uden udtrykkelig at nævne
  Kjøbenhavn, men allerede dengang med Tanken fast rettet paa dette
  Punkt[92].
  
   {[92] Landsthingstidenden for 1866-67 Sp. 4224: "Jeg gaaer ud fra,
   at vi, ikke blot fordi vi faae et Fæstningsartilleri, maae have en
   Fæstning eller Fæstninger, men at vi maae have en Fæstning, fordi
   vi maae have en Hær, og fordi jeg ikke kan tænke mig en Hær, der
   ikke har en stærk Vaabenplads."}
  
  Ved Landsthingets Fornyelse i September 1874 frabad jeg mig i en
  Skrivelse til de daværende Valgmænd for Kjøbenhavn baade paa Grund af
  min Alder, der opfordrede til Begrændsning af Arbeider og
  Tankeformaal, og af mit allerede dengang stærkt svækkede Syn[93]
  Gjenvalg, idet jeg betonede, at jeg vel ikke uden Betænkning og nogen
  indre Modstræben i en alvorlig og vanskelig Tid trak mig tilbage fra
  en Stilling, hvis Krav jeg efter Evne havde bestræbt mig for at
  opfylde, og hvori der i saa lang Tid var vist mig Tillid, men hvortil
  der paa den anden Side kunde ønskes yngre Kræfter, medens jeg paa det
  stærkeste maatte føle mig opfordret til at anvende den Tid og den
  Arbeidskraft, der endnu kunde være mig levnet, paa min Embedsgjerning
  og de videnskabelige Opgaver, som jeg havde stillet mig; -- jeg
  modtog derpaa fra Valgmændene en venlig Svar- og Afskedsskrivelse.
  -- Skjøndt man endnu ikke da var naaet til det Punkt, at
  Utilstrækkeligheden af Grundlovens Bestemmelser om Forholdet imellem
  begge Thing med Hensyn til Finantsloven havde vist sig gjennem en
  nødvendig bleven provisorisk Finantslov, hvad jo først skete i 1877,
  havde jeg dog set Nok til at finde mine Betænkeligheder fra 1849
  bestyrkede og til, at mit Sind var fyldt med en Bekymring for
  Fremtiden, der destoværre har fundet sin fulde Bekræftelse paa den
  Tid, da jeg nedskriver disse Blade, og jeg havde ogsaa i andre
  Retninger havt rig Leilighed til at føle saavel Vanskeligheden ved at
  gjennemføre en virkelig Ligeberettigelse og lige Indflydelse for to
  Afdelinger af Folkerepræsentationen, naar denne Deling kun er
  fremkommen ved en uhistorisk positiv Bestemmelse, som den Svækkelse
  af den hele Repræsentations Totalkarakter og af de konservative
  Elementers virkelige Indflydelse, der følger af disses Udsondring for
  sig og deres kun tilsyneladende anseligere Stilling. -- Naar jeg ser
  tilbage paa min egen Deltagelse i det politiske Liv og de
  parlamentariske Forhandlinger, paatrænger der sig mig Følelsen af
  derved at have lagt større Stræben efter indtrængende Erkjendelse og
  Uafhængighed af traditionelle Meninger og Forestillinger for Dagen
  end praktisk ihærdig Handlekraft; mest har det skortet mig paa, hvad
  jeg vil kalde den agitatoriske og partisamlende Evne og Lyst; naar
  jeg havde udtalt, hvad der forekom mig at være det Sande og Rette,
  stundom med Klarhed og ikke uden Kraft og Iver, har jeg for ofte
  ladet det blive derved og stolet formeget paa Sandhedens Magt.
  
   {[93] Udgiverens Anmærkning: Allerede i August 1852 forundtes der
   min Fader Tilladelse til at udsætte Begyndelsen af sine
   Forelæsninger i samme Efteraar noget paa Grund af en da indtraadt
   sygelig Tilstand af det ene Øie. Et lignende Anfald tvang ham til i
   Sommeren 1857 i nogen Tid ganske at standse sit Arbeide. Den senere
   Svækkelse hidrørte fra, at der paa begge Øine udviklede sig Stær,
   som man ikke turde gjøre til Gjenstand for Operation under Hensyn
   til en ganske vist hævet Nethindebetændelse paa det ene Øie, der
   befrygtedes at ville gjenindtræde ved en Operation og da at ville
   medføre fuldstændig Blindhed, medens nu dog en lille Rest af Synet
   paa det ene Øie var tilbage.}
  
  Ganske har jeg dog efter min Udtrædelse af Rigsdagen ikke kunnet tie,
  hvor det forekom mig, at uberettigede og vilkaarlige Anvendelser af
  traditionelle og fra Udlandet laante Forestillinger eller aabenbart
  urigtige Fortolkninger af Grundloven og vor derpaa byggede
  Forfatnings Indretning fremtraadte altfor kækt. Ligesom jeg, medens
  jeg endnu havde Plads i Landsthinget, i en ogsaa særskilt aftrykt
  Artikel i "Dagbladet" for 17de Oktober 1873 (under Mærket g):
  "Finantslovens Nægtelse" stærkt havde hævdet og paavist Forpligtelsen
  for hvert Thing til at vedtage en til dets Overbevisning svarende
  Finantslov, saaledes fandt jeg Opfordring til i "Dagbladet" for 1876
  først i en Artikel for 4de April: "Landsthinget og Situationen" at
  hævde det nævnte Things Stilling overfor Ministeriet og dernæst i
  ommeldte Blads Nummere for den 18de og 20de November i en Artikel med
  Overskriften: "Grundloven og Ministerskifter" (ligeledes under samme
  Mærke) bestemt at udtale mig imod Kravet paa en saakaldet
  parlamentarisk, paa Ministeriets Overensstemmelse med Folkethinget
  beroende Regjering som paa nogensomhelst Maade forudsat i vor
  Grundlov, idet jeg ikke forbigik den Svaghed, hvormed Mænd, der
  ellers ikke stode mig fjernt, bekæmpede Fordringen med blotte
  Betimelighedshensyn, medens de af doktrinær Respekt for det engelske
  Forbillede ikke vovede ligefrem at forkaste den. I 1876 udgav jeg
  derhos i Anledning af det da forelagte Befæstningslovudkast en Piece:
  "Om Danmarks Forsvar og dets Understøttelse ved Fæstningsværker af en
  civil Mand", hvori jeg bestemt udtalte mig for Kjøbenhavns Befæstning
  som Hovedsagen, hvilken Piece, der da gik ubemærket hen, senere med
  mit Minde er bleven gjenoptrykt i Septb. 1880 under mit Navn af
  Forsvarsforeningen for Fyens Stift[94]. Endelig kunde jeg i 1882,
  hvormeget jeg end i de fleste Punkter ellers var uenig med
  Folkethingets Venstre, ikke billige den Maade, hvorpaa adskillige
  indflydelsesrige Høiremænd af Landsthingets og Folkethingets
  Ligeberettigelse søgte at udlede Gyldigheden af Finantsbevillinger
  givne alene af det ene Thing (Landsthinget), og efterviste, hvad jeg
  endnu føler mig overbevist om, aldeles afgjørende Nødvendigheden af
  begge Things samstemmende Bevilling (den med Navnet "Nei-Theori"
  stemplede Mening) i de tidligere nævnte "Bemærkninger om
  Landsthingets og Folkethingets indbyrdes Stilling ved Behandlingen
  af Finantsloven med særligt Hensyn til den sidst sluttede
  Rigsdagssamling", der fandtes for heterodoxe til at finde Optagelse i
  "Berlingske Tidende"[95], og jeg føiede dertil i Anledning af en
  temmelig overmodig Modartikel i "Berlingske Tidende": "Endnu et Par
  Ord om Landsthingets og Folkethingets forenede Bevillingsret"[96].
  
   {[94] Dette gav atter Anledning til, at jeg i 1881 efter Opfordring
   kom til i "Vort Forsvar" at anmelde v. Hallers Skrift: "Om Strategi
   og Politik."}
  
   {[95] "Dagbladet" gav mig dog i Anledning af dets Anmeldelse af min
   Piece Plads for nogle Modbemærkninger i dets Nummer for 15de August
   ("Endnu nogle Bemærkninger om Neitheorien").}
  
   {[96] Udgiverens Anmærkning: Naar min Faders Piece: "Den frivillige
   Selvbeskatning til Fædrelandets Forsvar og det første Fort ved
   Kjøbenhavn", der udkom i December 1885, ikke findes omtalt her, er
   det selvfølgelig kun begrundet i, at han allerede i Foraaret
   forinden havde afsluttet Diktatet af sine Livsoptegnelser. I det
   jeg derfor kun nævner samme her, skal jeg ligeledes blot nævne den
   i November f. A. kort før hans Død som Manuskript i 50 Exemplarer
   trykte Piece af ham: "Om og i Anledning af Høiesteretsdommen den
   15de Oktober 1886", der imod hans Villie blev Gjenstand for
   offentlig Omtale, idet jeg tilføier, at hans Børn have ment ikke at
   burde efterkomme de til os fra forskjellige Sider efter hans Død
   rettede Opfordringer om at offentliggjøre Piecen.}
  
  For at fuldstændiggjøre den her givne Oversigt over min Medvirkning
  i offentlige Anliggender udenfor min direkte Embedsvirksomhed skal
  jeg endnu kun tilføie, at jeg har været Medlem af tre til Behandling
  af kirkelige Anliggender ved kongelig Resolution nedsatte
  Kommissioner. I den første, hvis Kommissorium, fremkaldt af Ørsted
  som Minister, var af 17de December 1853, overtog jeg, efterat I. P.
  Mynster var død efter Afholdelsen af et Par Møder, Formandspladsen og
  søgte alvorligen at fremme saavel Afgivelsen af Betænkningerne over
  de enkelte af Ministeriet forelagte Sager som Indgivelsen af et
  Andragende om en Kirkeforfatning, en Sag, i hvilken jeg ansaae mig
  for bunden ved den af mig som Minister paatagne Forpligtelse, og
  hvori jeg sluttede mig sammen med Clausen, I. F. Fenger, Casse, Hall,
  Tryde og Andre, medens Martensen, Brammer og Flere bleve staaende ved
  et mere begrændset Forslag om et Kirkeraad. Kommissionens
  Betænkninger og Andragender ere trykte i 1854. Den anden Kommission,
  der nedsattes den 5te Juli 1859, beskæftigede sig kun med
  Spørgsmaalet om Fraskiltes Vielse, der dog ikke derved bragtes til en
  endelig Løsning, som det fremgaaer af den særlig trykte Betænkning. I
  den 3die Kommission, der nedsattes den 18de Juni 1868 efter
  Indstilling af Kultusminister Aleth Hansen, og hvori Hall førte
  Forsædet, havde jeg maaske gjort rettest i ikke at indtræde, da jeg i
  de mellemliggende Aar havde fjernet mig længere og bestemtere fra den
  givne faste kirkelige Grundvold; men, da jeg undvigende en Erklæring
  herom havde modtaget Udnævnelsen, bestræbte jeg mig for at hævde og
  forsvare, hvad der fulgte af den givne konfessionelle Kirkes Væsen
  som Forudsætning for Statens Forhold til den, og jeg kom herved til
  at indtage et mere konservativt Standpunkt, navnlig ligeoverfor de
  forskjellige Afskygninger af Grundtvigianismen, end tidligere.
  Iøvrigt frembragte heller ikke denne Kommission, hvis Forhandlinger
  tryktes i 1870, noget praktisk Resultat[97].
  
   {[97] Udgiverens Anmærkning: Det bør her endnu nævnes, at min Fader
   i 1878 under Mærket: "en Mand af Høire" havde i "Dagbladet" for
   2den Februar og 13de Marts skrevet to Artikler om "Stiftsmidlerne
   (Kirkemidlerne) og Lovgivningsmagten", den sidste fremkaldt ved en
   mellemliggende Modartikel.}
  
         *       *       *       *       *
  
  Ved Universitetet, hvilket i Forbindelse med videnskabelige Arbeider
  min Livsvirksomhed fra 1852 af atter væsentlig tilhørte, begyndte jeg
  strax i Februar det nævnte Aar mine Forelæsninger og fortsatte dem
  uafbrudt med Undtagelse af noget af Efteraarssemestret 1860, det
  meste af Foraarssemestret 1869 og lidt af Efteraarssemestret 1870, da
  jeg var borte paa Reiser, samt en enkelt Udsættelse paa Grund af
  Rigsraads- eller Rigsdagsarbeide indtil 1879, i de sidste tre Aar dog
  noget hindret i fuld Virksomhed ved det svigtende Syn.
  
  Medens jeg før 1848 ifølge min Ansættelse og den overleverede
  Vedtægt, som kollegiale Hensyn ikke tillode at forandre, havde
  indskrænket min Lærevirksomhed til den latinske Philologi med
  Undtagelse af, som tidligere berørt, halvt hemmelige exegetiske
  Øvelser i de sidste Aar over græske Prosaister og af den
  encyclopædiske Fremstilling af hele den klassiske Philologis Opgave
  og Methode, var jeg nu ved selve min Udnævnelse til Professor i
  klassisk Philologi ligesaavelsom ved Fritagelsen for de tidligere til
  2den Examen holdte Forelæsninger, men fremfor Alt ved min egen indre
  Drift opfordret til i Kredsen af mine Forelæsninger og Øvelser
  ligelig at omfatte begge Sider af den klassiske Oldtid, og denne
  Udvidelse af min Lærevirksomhed stødte heller ikke længer paa nogen
  Vanskelighed fra min ældre Kollegas og Vens F. C. Petersens Side. Jeg
  holdt altsaa fra nu af ikke blot exegetiske Forelæsninger og Øvelser
  saavel over græske Digtere, navnlig Sophokles, Euripides,
  Aristophanes og en enkelt Gang Pindar, som over Prosaister: Thukydid,
  Plato, Demosthenes og andre Talere samt sjeldnere Polyb og Plutarch,
  men foredrog ogsaa med stor Interesse den græske Litteraturs Historie
  (indtil og med den alexandrinske Tid) og en Fremstilling af de
  græske, navnlig attiske, Statsindretninger, idet jeg, efter at have
  orienteret mig i de nærmest forudgaaende tre Aars philologiske
  Litteratur, ved Siden af mine gjenoptagne latinske Studier begyndte
  og efterhaanden gjennemførte et nyt sammenhængende Studium af den
  opbevarede græske Litteratur, som jeg fra Homer af fuldstændig
  gjennemgik indtil de alexandrinske Digtere (Apollonius Rhodius,
  Kallimachus og Theokrit) og i Prosa (med Undtagelse af Aristoteles's
  og Theophrats naturhistoriske Skrifter og den førstes Metaphysik)
  helt ned gjennem Polyb, Diodorus Sikulus og Strabo lige til Plutarch
  og Lukian. Af hvad der ligger efter denne Tidsgrændse medtog jeg
  derhos i sammenhængende Læsning nogenlunde tilstrækkelige Prøver til
  at orientere mig med Hensyn til Benyttelsen af de mangfoldige deri
  adspredte Levninger fra og Erindringer om den ældre Tid; kun Athenæus
  gjennemarbeidede jeg tilsidst helt, for ikke at tale om de græske
  Skribenter over romersk Historie indtil og med Herodian. Ogsaa paa
  den latinske Side førte jeg den fuldstændige Læsning af den prosaiske
  Litteratur ned til det fjerde Aarhundrede med Tilføielse af ikke
  ubetydelige Afsnit af Retskilderne. Et Vidnesbyrd om denne
  Gjennemarbeidelse af Oldtidsforfatterne foreligger i mine Adversaria
  Critica, hvorom nedenfor. Heller ikke de græske Indskrifter, især de
  attiske, forsømte jeg; med de latinske havde jeg allerede før
  beskæftiget mig ikke ganske lidet, men udvidede og uddybede Studiet,
  efter at den af Mommsen grundlagte Samling havde gjort Stoffet
  tilgængeligere. Mine Forelæsningers og Øvelsers Karakter blev, omend
  i det Enkelte modificeret ved vunden Erfaring, i Hovedsagen den
  samme som tidligere, idet jeg fremdeles stræbte efter paa Grundlaget
  af en sikker Sprogkundskab, klaret ved Indsigt i Sprogets
  almindelige Væsen, hos de Studerende at opbygge en alle væsentlige
  Momenter omfattende Oversigt over Oldtidslivet i dets særegne og
  historiske Udvikling. Jeg søgte at fremkalde Tilfredsstillelse ved
  Forstaaelsesvirksomheden og alvorlig og flersidig historisk
  Interesse, naturligvis med Glæde henvisende til det Skjønne og
  Dygtige, især de primitive, simple og naturlige Kulturformer, men
  uden begeistret Prisen af Oldtiden som den bedre Tid, som den i
  uopnaaelig Herlighed straalende Menneskehedens Adel. Overhovedet
  bestemtes mine Forelæsningers Form og Indhold ved min Forestilling om
  den vordende philologiske Lærers Evne til at gjennemføre den Opgave,
  jeg stillede den humanistiske Side af Skoleundervisningen, nemlig
  dybere at begrunde Dannelsen ved Selvbeskuelse af Oldtidens
  eiendommelige Kultur i Modsætning til den moderne, og ved min
  derefter formulerede Anordning af den philologisk-historiske
  Embedsexamen. De Unge, der henvendte sig til mig ved deres Studiers
  Begyndelse, gjorde jeg mig Umage for klart at fremstille, hvad de i
  Studiet havde at vente, og hvilke Krav det gjorde til dem, idet jeg
  tillige opfordrede dem til at overveie, hvorvidt de troede at have
  Forudsætningerne for med Held og Tilfredshed at udøve den
  Undervisningsgjerning, hvortil Studiet for de Fleste maatte lede.
  Forlokket til at vælge det philologiske Studium har jeg Ingen,
  forsaavidt det ikke er sket ved at ses selv at drive det med Lyst og
  Tilfredshed; afskrækket har jeg maaske En og Anden, maaske ikke altid
  dem, der vare mindst kaldede. Men med dem, der fastholdt Valget, har
  jeg arbeidet ikke blot med embedsmæssig Troskab, men med personlig
  Velvillie og Imødekommen, støttende dem det Bedste, jeg kunde, og
  følgende dem med Deltagelse, og jeg har al Grund til at paaskjønne,
  at der er sket mig fuld Gjengjæld fra deres Side baade i
  Universitetsaarene og siden.
  
  Mine Forelæsningers i det Hele rent fagmæssige Karakter satte
  mig ikke umiddelbart i Forhold til noget stort Antal af de
  Studerende; men mine stadige Besøg ved Skolerne, navnlig ved deres
  Afgangsexaminer, udvidede det gjensidige Bekjendtskab med en større
  Kreds, hvilket tillige fremmedes ved min ikke ringe Deltagelse i
  Universitetets almindelige Anliggender. Min Lærevirksomheds Form
  udtrykte sig baade tidligere og i de senere Aar i den bestemtere
  Udsondring af den klassiske Philologi til selvstændig, men i sin
  Fremtræden begrændset Specialvidenskab i Modsætning til den tidligere
  Udbredelse af et vist almindeligt philologisk, nærmest latinsk Præg
  over det hele Universitetsvæsen. Den i sig selv ogsaa efter min
  Mening berettigede Bestræbelse for at fjerne dette Præg, der
  besværede Videnskabens og Tankens frie Udtryk, gik herhjemme paa
  Grund af særlige nordiske Reminiscenser noget hurtigere frem end i
  Tyskland, stundom med nogen Bitterhed og Miskjendelse af Fortidens
  Forhold. Ligesom jeg gjerne havde nedlagt min Post som Universitetets
  sidste latinske Programskriver, saaledes faldt det ogsaa i min Lod
  ved Reformationsfesten i 1854 at holde den sidste latinske
  Universitetstale, og, idet jeg delvis gav den Formen af en
  "parentatio", greb jeg da Leiligheden til baade i det Hele at
  paavise, hvilken Tjeneste den latinske Form havde ydet til
  Videnskabens Almindeliggjørelse som europæisk Fælledseiendom, og i
  Særdeleshed at fremhæve, at denne latinske Form maaske i
  Reformationstiden havde været et væsentligt Værn mod en Fare for vor
  Dannelses Germanisering.
  
  Ligesom i Forholdet til de Studerende saaledes har ogsaa i Forholdet
  til mine Kolleger mit fornyede Universitetsliv været et ved gjensidig
  Velvillie og Imødekommen særdeles glædeligt, hvilket jeg har saa
  meget mere Grund til at paaskjønne, som Tilbagetrædelsen fra en
  Foresats Stilling i Rækken af de gamle Embedsbrødre ikke altid sker
  uden Anstød. Det første Bevis paa mine Kollegers vedblivende
  Velvillie modtog jeg -- næst (som tidligere berørt) den enstemmige
  Indrømmelse af en vis til Ancienniteten knyttet Ret, som jeg ikke
  havde sikret mig, -- ved Valget til Medlem af Konsistorium den 1ste
  Gang, et saadant Valg foretoges efter min Tilbagevenden (den 8de
  Januar 1852), og jeg havde derefter uafbrudt Sæde i samme, efter ikke
  lang Tids Forløb ifølge Alder, lige til min Afgang fra Universitetet
  og deltog til enhver Tid ivrig i dets og i den akademiske
  Lærerforsamlings Forhandlinger. Derpaa fulgte den 11te Oktober 1855
  mit første Valg til Universitetets Rektor for 1855-56, hvilket senere
  fornyedes for 1856-57, 1863-64, 1866-67, 1870-71 og sidste Gang for
  1878-79. -- Med særlig Tilfredshed overtog jeg kort efter min
  Indtrædelse i Konsistorium Bestyrelsen af det nyoprettede betydelige
  Smithske Stipendium (over 20,000 Kr. aarlig), der efter dets
  Oprettelse kun et halvt Aar forinden havde været overdragen til
  Krieger og blev ledig ved hans Bortgang fra Universitetet. Jeg
  beholdt denne Bestyrelse (Ephori) i femogtyve Aar og troer i denne
  Stilling, under Samvirkning med Fakulteterne og Konsistorium at have
  bidraget Mit til, at der er blevet udrettet endel Godt. Vi bragte det
  dertil, at det for yngre Videnskabsmænd og Studenter ikke blot
  betragtedes som en Fordel, men som en Udmærkelse at opnaae
  Stipendiet. -- Imellem de forskjellige administrative Anliggender ved
  Universitetet, hvori der betroedes mig virksom Andel, vil jeg her kun
  nævne Opførelsen af den nye Bibliotheksbygning, Bibliothekets
  Flytning og Indlemmelsen af det Classenske Bibliothek deri, idet jeg
  allerede tidligere har havt Leilighed til nærmere at omtale min
  Virksomhed derved. Den Plan, hvorefter det zoologiske Museum
  opførtes, fandt jeg i Landsthinget Leilighed til at støtte mod
  Indsigelser og mod Ministerens (Monrads) ikke utydelige Lyst til at
  opgive samme. Ligesom jeg til enhver Tid med Iver havde virket for
  Universitetets og dets Læreres fælles Interesser, saaledes fik jeg
  derhos endnu i mit sidste Universitetsaar særlig Leilighed dertil,
  idet jeg fungerede som Formand for og tog ivrig Del i Forhandlingerne
  i den af Kultusministeriet i Juli 1879 nedsatte Kommission, hvis i
  Oktober s. A. afgivne Betænkning blev Grundlaget for det derefter
  forelagte, men ikke gjennemførte Forslag til Lov om Tilveiebringelse
  af Ligevægt mellem Universitetets Indtægter og Udgifter, og idet jeg
  endvidere kom til at fungere som Formand for et af den akademiske
  Lærerforsamling ligeledes i 1879 nedsat Udvalg, der under 31te
  December afgav en udførlig Betænkning og Forslag om Universitetets
  Lærerkræfter[98].
  
   {[98] I Forbindelse hermed skal jeg endnu nævne en af mig i
   "Dagbladet" for 3die Januar 1876 skreven Artikel: "Et Par Ord om
   Examenskommissioner af en 'Ikke-Theolog'" og en Artikel i
   "Berlingske Tidende" for 28de Marts 1882 under Navn, betitlet: "Et
   Par korte Bemærkninger i Anledning af Forhandlingerne om Ophævelsen
   af den philologisk-historiske Embedsexamen".}
  
  Der indtraf i det her omhandlede Tidsrum flere Anledninger for vort
  Universitet til ved festlige Leiligheder at lade sig repræsentere ved
  fremmede Universiteter, saaledes 1861 i Kristiania, 1868 i Lund, 1875
  i Leyden og 1877 i Upsala, og mine Embedsbrødre kaldte mig hvergang
  til i Forening med Rektor alene (i Kristiania F. C. Bornemann, i
  Leyden Nellemann) eller med Rektor og en anden Kollega at udføre
  dette Hverv. Til Festen i Upsala havde jeg faaet en personlig
  Indbydelse fra Universitetet dersteds. Alle disse Reiser bragte mig
  Tilfredsstillelse for vort Universitets Vedkommende og Glæde ved den
  Modtagelse og Indgang, jeg personligen vandt. Det kom mig tilgode, at
  min Optræden og mine Udtalelser tydede paa et friere og videre
  videnskabeligt Standpunkt, paa en alsidigere Livsdannelse og paa et
  livligere og mildere Sind, end man maaske havde forudsat det hos den
  strenge Grammatiker og Faglærer. De knyttede Bekjendtskaber og
  Forbindelser, og det ikke udelukkende med Universitetslærere, have
  bevaret sig. I Kristiania fandt jeg Leilighed til i en forresten
  saare bekymringsfuld Tid, nemlig i Efteraaret 1870 under den
  tydsk-franske Krig, at opfriske disse Bekjendtskaber, idet jeg var
  anmodet om dér at holde en Række Forelæsninger, hvortil jeg som Emne
  valgte Sprogets Væsen og Liv. -- Til disse Repræsentationer af vort
  Universitet paa fremmede Steder knyttede sig tilsidst det Hverv, som
  mine Embedsbrødres Tillid og Velvillie overdrog mig, og for hvis
  Skyld jeg indstændig var bleven opfordret til at fortsætte noget
  længere i mit Embede, end jeg ellers formedelst min Alder og mit Syns
  stærke Svækkelse havde villet, nemlig som Rektor at lede vort
  Universitets egen Firehundredaarsfest i 1879. Det er noksom bekjendt,
  at Preussens og Østerrigs aldeles vilkaarlige Ophævelse af
  Pragerfredens femte Artikel i Begyndelsen af Aaret foranledigede
  Universitetets Lærerforsamling til den Beslutning at opgive den
  paatænkte Indbydelse til samtlige europæiske Universiteter til at
  deltage i dets Fest, fordi Samkvemmet med de udentvivl i størst Antal
  indtræffende tydske Universitetsrepræsentationer baade vilde have
  været ydmygende og let kunde fremkalde Ubehageligheder, og at
  indskrænke Indbydelsen til et Antal Videnskabsmænd fra de nordiske
  Broderriger, hvem akademiske Grader tildeltes. Denne Beslutning, der
  ikke toges uden Modstand, navnlig ogsaa fra Kultusministeriets Side,
  anbefalede jeg selv efter alvorlig Overveielse og føler mig
  overbevist om, at vi deri valgte den rigtige Vei, og at vore
  Bevæggrunde forstodes rigtig baade udenfor Tydskland og ligeledes i
  Tydskland. Festen selv fik maaske ved Indskrænkningen et stærkere
  Præg af Inderlighed og forløb heldig og glædelig under stærk
  Deltagelse af de Studerende, Statsmyndighederne og Kjøbenhavns
  Kommune samt de nordiske Fremmede. Til Emne for Talen ved Hovedfesten
  i Frue Kirke valgte jeg Fremstillingen af Universiteternes egentlige
  Opgave: ikke ene at besidde og beherske Videnskaberne, men at bevare,
  forplante og bearbeide dem i Sammenhæng og gjensidig Paavirkning,
  saaledes at en sand folkelig Dannelse derfra kunde hente Udspring og
  Styrke og den sig frit bevægende nationale Litteratur og Kunst der
  finde Støtte ved Selvbetragtning og Tradition, overalt med Henblik
  derhos paa de særlige Forhold, hvorunder vort eget Universitet, paa
  engang stillet ene og sluttende sig sammen med den europæiske
  Videnskab, havde virket og virker. Talen, der aabent gik ind paa ikke
  uvigtige Spørgsmaal, syntes at finde Anerkjendelse[99], og jeg havde
  al Grund til at glæde mig ved den Velvillie, der samtlige Festdage
  kom mig imøde og lettede mig den ikke ganske ringe Anstrengelse,
  ligesom den havde staaet mig bi under Festens Forberedelse og de
  dermed forbundne Vanskeligheder og Meningsforskjelligheder. -- Med
  denne Fest var min Universitetsgjerning i det Væsentlige afsluttet.
  For at føre Rektoratet tilende og i December Termin at kunne afslutte
  mine Stipendieregnskaber havde jeg dog faaet det ordnet saaledes, at
  min Afsked som Professor, der bevilgedes mig under 18de August 1879,
  først blev at regne fra 1ste Januar 1880, dog saaledes at jeg
  fritoges for at holde Forelæsninger i Efteraarssemestret 1879. Dette
  gav Anledning til, at Embedsbrødre, Studerende og Medborgere udenfor
  Universitetet endnu beredede mig personlig en med talrige
  Lykønskninger (Adresser og Deputationer), rige Gaver og
  Æresbevisninger forbunden Afskedsfest den 17de November: 50 Aarsdagen
  for min Udnævnelse til virkelig Professor (de tre Aar, i hvilke jeg
  havde været borte fra Universitetet, erstattedes paa en Maade ved de
  tre Aar, i hvilke jeg inden 1829 havde været konstitueret Docent og
  Lektor). Særlig bør jeg her nævne det ved denne Leilighed til Ære
  for mig ved Sammenskud af Landsmænd stiftede, til Universitetet
  knyttede Madvigske Jubilæumslegat paa 10,000 Kr., hvoraf dog mine
  Døttre skulde nyde Renten i deres Livstid, og den til Ære for mig
  samtidig prægede Guldmedaille[100].
  
   {[99] Den findes, stenografisk gjengiven, trykt i den af
   Universitetet besørgede Beretning om Festlighederne.}
  
   {[100] Allerede adskillige Aar tidligere, nemlig i 1858, havde
   ældre og yngre Kolleger og Disciple glædet mig og min Familie ved
   en Gave af min Buste i Marmor, udført af den ældre Bissen, og paa
   50 Aarsdagen for min Docentvirksomhed i 1876 hædrede 12 ældre og
   yngre philologiske Disciple, der virkede i forskjellig Retning, og
   hvoraf én Nordmand, mig ved Udgivelsen af et Festskrift, ligesom
   det da i Kjøbenhavn samlede 1ste nordiske Philologmøde overleverede
   mig en Adresse.}
  
  Kort efter min Afgang fremkom der under Behandlingen af
  Finantslovudkastet for 1880-81 i Finantsudvalget et Forslag om at yde
  mig en aarlig Extrapension, som jeg ikke mente at kunne og burde
  modtage, hvad jeg lettest kan udvikle ved nedenfor at meddele
  de tvende Skrivelser, som jeg i den Anledning tilstillede
  Kultusministeren og Finantsudvalget[101].
  
   {[101]
                                 #Kjøbenhavn# den 22de Febr. 1880.
  
          Deres Excellence!
  
   Af "Berlingske Tidende" for igaar Aftes, der først idag er kommen
   mig tilhænde, erfarer jeg til min store Overraskelse, at Deres
   Excellence til tredie Behandling af Finantslovudkastet i
   Folkethinget har stillet og Udvalget tiltraadt et Forslag om en
   Hædersgave til mig af aarlig 2000 Kroner. Idet jeg dybt paaskjønner
   den store og for mig ærefulde Velvillie, hvorfra dette Forslag er
   udgaaet og hvormed det er modtaget, ser jeg mig dog nødsaget til
   indstændig at bede Deres Excellence at tage dette Forslag tilbage,
   som jeg da haaber, at Ingen derefter vil optage. De Grunde, der
   bevæge mig til denne Bøn, skal jeg i al Korthed tillade mig at
   antyde, idet jo et rent personligt Skjøn og en Følelse bestemmer
   deres afgjørende Vægt for mig. Allerede de mange Beviser paa
   Regjeringens Naade og Kollegers og Medborgeres Velvillie, der i
   Løbet af forrige Aar bleve mig til Del, maatte hos mig stundom
   fremkalde en ængstende Tvivl om, hvorvidt jeg ved min videnskabelige
   eller øvrige offentlige Virksomhed havde fortjent dem, og denne
   Tvivl vilde ligeoverfor en Hæder og Belønning som den nu foreslaaede
   blive forstærket og mere trykkende ved et andet Hensyn. Vistnok har
   jeg i mit lange Embedsliv, dog ikke ganske uden egen Skyld, havt at
   kæmpe med økonomiske Sorger, og vistnok forlader jeg Statens
   Tjeneste som en ganske uformuende Mand; men, foruden at jeg er
   vedbleven at oppebære min fulde Embedsindtægt i flere Aar efter at
   min Virkekraft var meget væsentlig svækket ved mit Syns Svaghed, har
   jeg ikke blot ved min Afsked opnaaet den høieste lovbestemte
   Pension, men tillige næsten samtidig havt det Held ved kongelig
   Udnævnelse til Medlem af Direktionen for den
   Hjelmstjerne-Rosenkroneske Stiftelse at opnaae en forholdsmæssig
   betydelig Biindtægt, ved Siden af hvilken jeg oppebærer en mindre
   for et andet lignende, om endog kun midlertidigt Hverv. Derved ere
   mine Vilkaar som pensioneret Embedsmand blevne saa gunstige i
   Forhold til andre ikke mindre fortjente Embedsmænds og
   Videnskabsmænds Indtægter under deres Embedsvirksomhed eller efter
   den, at en yderligere Forbedring af min personlige Stilling fra
   Statens Side vilde gjøre Sammenligningen meget trykkende for mig
   selv, ganske bortset fra Andres Vurdering. Jeg ønsker og haaber, at
   min Betragtning, der ikke formindsker min Taknemmelighed, maa findes
   fyldestgjørende til at begrunde den Bøn, jeg ovenfor har fremsat og
   ikke kan frafalde.
  
                                            Allerærbødigst
                                               #J. N. Madvig#.
  
                *       *       *       *       *
  
                                 #Kjøbenhavn# den 22de Febr. 1880.
  
   Idet jeg har den Ære at tilstille Folkethingets Finantsudvalg
   igjennem dets Formand Afskrift af en Skrivelse, som jeg afsender til
   Hs. Excellence Kultusministeren i Anledning af et mig vedkommende
   Forslag til 3die Behandling af Finantslovudkastet, beder jeg det
   meget ærede Udvalg at modtage min oprigtigste Tak for den hædrende
   Velvillie, hvis Resultat jeg af de i Skrivelsen anførte Grunde ikke
   ser mig istand til at modtage.
  
                                        Med største Høiagtelse
                                                 ærbødigst
                                               #J. N. Madvig#.
  
      Til
    Formanden for Folkethingets
        Finantsudvalg.}
  
  Med Paaskjønnelse af at jeg efterhaanden har nydt alle de Goder og
  Fordele, som Universitetet kan yde sine Lærere, vil jeg tilsidst
  endnu her nævne, at jeg fra Efteraaret 1872 kom i Besiddelse af den
  eneste tilbageværende virkelige Professorgaard, efterat jeg et Par
  Aar iforveien havde været ubetænksom nok til at lade den gaae mig
  forbi, og at jeg efter min Afskedigelse ved venlig Imødekommen af og
  Overenskomst med tidligere Kolleger (Hermansen og Holten) deri er
  vedbleven at have en hyggelig Alderdomsbolig i nær Berøring med de
  Institutioner, hvortil jeg i saa mange Aar har været knyttet, -- samt
  at jeg ved alle festlige Sammenkomster mellem Lærerne ved vort eget
  og vort Nabouniversitet i de følgende Aar vedblivende er regnet med
  iblandt disse.
  
  Med Professoratet overtog jeg i Januar 1852 tillige atter det Embede
  som Undervisningsinspektør ved de lærde Skoler, som jeg i 1848 kun
  havde beklædt i nogle faa Maaneder, og udførte det med Lyst og
  Kjærlighed. Den personlige Inspektion af Skolerne maatte paa Grund af
  mit Universitetsembede med ganske faa Undtagelser indskrænkes til og
  forbindes med den Reise, jeg hvert Aar i Løbet af en Maaned foretog
  for at kontrolere Afholdelsen af Afgangsexamen til vexelvis det halve
  Antal af offentlige lærde Skoler og til Dimission berettigede private
  Instituter. Da jeg ved de offentlige Skoler foruden Afgangsexamen
  gjorde mig Umage for at se og høre saameget af Klasseundervisningen,
  som det paa nogen Maade var muligt, og at samtale med Rektorer og
  Lærere om Skolernes Anliggender, var Reisen travl og anstrengende,
  idet den mindst mulige Tid anvendtes til Flytning fra Sted til Sted
  og til Hvile; men den var tillige i dobbelt Henseende oplivende, dels
  ved de vexlende Naturindtryk, som jeg nød med stor Glæde, og som
  efterhaanden samlede sig til en fyldig Anskuelse af hele vort
  Fædreland og dets Egne, dels og fornemmelig ved den Imødekommen og
  Velvillie, som jeg næsten uden Undtagelse traf hos Lærerpersonalet og
  hos de stedlige Embedsmænd, med hvem min Gjerning bragte mig i
  Berørelse; jeg troer, at jeg navnlig hos Lærerpersonalet nogenlunde
  fortjente denne Imødekommen ved human Optræden og ved alvorlig
  Bestræbelse for at fremme dets Interesser og Vel, om jeg end ofte kun
  kunde udrette Lidet. Ogsaa har jeg bevaret en glædelig Erindring af,
  hvad jeg ad forskjellige Veie kunde overbevise mig om, at jeg heller
  ikke af Disciplene, navnlig Dimittenderne, betragtedes med Ugunst
  eller Frygt, men fandt Paaskjønnelse som en vel alvorlig, men derhos
  mild og upartisk og ligeoverfor særlige Tegn paa Dygtighed eller
  Bekymring og Tryk opmuntrende og deltagende Dommer. Forat
  Undervisningen i de Fag, i hvilke jeg ikke turde tiltroe mig selv
  nogen sikker Dom, kunde blive behørig kontroleret og de dem
  repræsenterende Lærere finde Opmuntring i Berørelse med fuldt
  fagkyndige Mænd, formaaede jeg med Ministeriets Tilladelse afvexlende
  Universitetslærere i de naturvidenskabelige og mathematiske Fag
  (navnlig oftere Steenstrup, Holten og Steen) eller i de nyere Sprog
  (Bjerring) til at ledsage mig paa disse Reiser, og jeg troer, at de
  derfra have bevaret Erindringen baade om alvorligt Samarbeide og
  livligt og venligt Samkvem, stundom maaske med lidt Beklagelse over
  den noget anstrengende Færd, jeg bød Andre, fordi et stærkt Helbred
  tillod mig selv at udholde den. -- Til Inspektionsreiserne og
  Indberetningerne om dem sluttede sig i den øvrige Del af Aaret
  Indstillinger og Betænkninger til Ministeriet samt Cirkulærskrivelser
  til Skolerne om allehaande Skoleanliggender efter Ministeriets Krav
  eller af egen Drift[102]. Ministeriets Arkiv bevarer Vidnesbyrd om,
  at denne Virksomhed var omfattende og indgaaende, navnlig da ogsaa i
  Alt, hvad der vedkom Embedsbesættelser, Befordringer og stundom
  Afskedigelser, og at jeg i denne Henseende lod mig det være
  magtpaaliggende at erhverve mig paalideligt Kjendskab til hele
  Personalet og i Henhold til dette Kjendskab at udtale mig for
  Ministeriet aabent og uforbeholdent, men tillige billig, skaansomt og
  med Overveielse af alle i Betragtning kommende Omstændigheder. Paa
  den anden Side maa jeg erkjende, at de forskjellige Ministre idethele
  ydede mine Indstillinger i personlige Anliggender den Opmærksomhed,
  jeg kunde forlange. At de tretten Mænd, der i Tidsrummet
  1852-1874[103] beklædte Posten som Minister for Kirke- og
  Undervisningsvæsenet, ingenlunde alle havde tilegnet sig et nærmere
  Kjendskab til eller en fast Mening om det lærde Undervisningsvæsen,
  og at de, der i større eller mindre Grad havde saadan Kundskab og
  Mening og en dermed forbunden alvorligere Interesse for Gjenstanden,
  tildels stode paa meget afvigende Standpunkter, behøver ikke at
  siges. Disse Uoverensstemmelser traadte da naturligen frem i
  Behandlingen af de tildels indgribende Spørgsmaal, der efterhaanden i
  Ministeriet selv eller fra forskjellige Sider udenfor Ministeriet
  reistes om selve den i 1849 fastsatte Undervisningsplan, og den
  omfattende Deltagelse i disse Forhandlinger, som mit Embede paalagde
  mig, og som min Interesse for Sagen skærpede, kunde ikke undgaae
  enkelte Gange at blive noget vanskeligere ved min eiendommelige
  Stilling som den, der havde en væsentlig Del i Undervisningsplanens
  Udarbeidelse og Ansvaret for dens almindelige Indførelse. Det kan
  ikke være Hensigten her i det Enkelte at gjennemgaae disse
  Forhandlinger, hvis officielle Aktstykker findes samlede i Lindes og
  Asmussens Meddelelser angaaende de lærde Skoler for Aarene 1857-1878
  (Kjøbenhavn 1879 ff.), og der, som jeg haaber, bære tilstrækkeligt
  Vidnesbyrd om den Alvor og Frimodighed, hvormed jeg ligeoverfor
  samstemmende eller afvigende Ministre gik ind paa Drøftelsen. --
  Efterat Undervisningsplanen i det Væsentligste var bleven gjennemført
  uantastet i Aarene 1850-1858[104] (-- i disse Aar var jeg i 1855
  Medlem af en Kommission om Realundervisningen ved nogle lærde Skoler
  og i 1857 af en Kommission om Undervisningen og Afgangsprøverne i de
  lærde Skoler --), falder det første Hovedafsnit af de omtalte
  Forhandlinger i Aarene 1859 til 1864 under Monrads, Engelstofts og
  Heltzens Bestyrelse af Ministeriet. V. Borgen kom i sin korte
  Funktionstid ikke til nogen Virksomhed i denne Retning. En livlig
  Deltagelse udenfra udtalte sig i det nævnte Tidsrum i et Par Adresser
  og i et ikke ganske ringe Antal af Smaaskrifter og Bladartikler
  (opregnede i de nævnte Meddelelsers første Hefte S. 39), paa hvilke
  jeg delvis svarede i en Piece fra August 1860: "I Anledning af de
  Angreb, der nylig ere gjorte paa de lærde Skolers Undervisningsplan".
  Monrad, hvis Indflydelse tillige ganske beherskede den lidet
  selvstændige Engelstoft, havde dengang en stærk Tilbøielighed til at
  ophæve den i 1849 trufne Grændse imellem Skolerne og Universitetet
  og ved Gjenoprettelse af den saakaldte anden Examen, omend i
  noget forandret Skikkelse, ganske at borttage Grundlaget for
  Undervisningsplanen af 1849, men begge Ministre fandt i det Hele en
  bestemt Modstand mod deres gjentagne Forslag og Henvendelser hos
  Skolerne og Konsistorium, til hvilke jeg kunde slutte og støtte
  mig uden at miskjende, at den siden 1849 og 1850 bestaaende
  Indretning paa nogle Punkter trængte til ikke uvæsentlige
  Ændringer. Min Slutningsindstilling herom fremkom til Ministeriet
  under 15de Oktober 1864 og lagdes af Ministeren (Heltzen) med
  ganske ringe Modifikationer til Grund for den efter kongelig
  Resolution udfærdigede Bekjendtgjør. af 30te Novb. 1864, hvorved
  Afgangsexamens Deling i to selvstændige Afdelinger ophævedes og
  mindre Modifikationer indførtes i Bestemmelserne om de enkelte
  Læregjenstande, deriblandt om Latinundervisningens Begyndelse og om
  Adgang til Undervisning i Engelsk i øverste Klasse. Ved de trufne
  Bestemmelser var tillige det Hensyn taget, som jeg og Andre troede,
  at der kunde og burde tages til de under de forudgaaende
  Forhandlinger stærkt fremtraadte Klager over Disciplenes
  Overbebyrdelse. Selv fremgaaet sund og stærk fra et til kun faa Aar
  concentreret Skolearbeide, men med dengang meget kortere Ferier og
  under Fattigdommens tilføiede Tryk, har jeg altid havt en varm
  Følelse for Bevarelsen af Disciplenes Sundhed og legemlige Velvære og
  for Tilstedelsen af Adgang til barnlig og ungdommelig Forfriskelse og
  Glæde; men i mange af Klagerne over Tilsidesættelse af disse Hensyn
  har jeg maattet skrive en stor Del paa Forældres og Slægtninges
  Uforstands og paa en slap Forlystelsessyges Regning, medens en anden
  Del faldt paa en forkert Bedømmelse af Børnenes Evne til overhovedet
  at gjennemgaae den lærde Skole. -- Forsaavidt nu ved Bedømmelsen af
  denne Evne dog tillige unegtelig Begavelsens og dermed den naturlige
  Lysts forskjellige Retning fremtræder som et berettiget Moment, saaat
  mindre gode Anlæg i én Retning ikke bør udelukke Anlæg i anden
  Retning fra at komme til Anerkjendelse og Udvikling, og forsaavidt et
  tilbørligt Hensyn til denne Forskjellighed kan gjøre den Unges Vei
  igjennem Skolen lettere, bleve i det næste Afsnit af min
  Skolevirksomhed Overveielserne rettede herpaa, og disse ledede til
  Loven af 1ste April 1871 om Undervisningen i de lærde Skoler. I
  Forberedelsen af denne Lov og særlig i Udarbeidelsen af Udkastet
  dertil, som Hall, efter at være indtraadt i Ministeriet den 28de Mai
  1870, allerede i Oktober samme Aar forelagde Rigsdagens Folkething,
  havde jeg ingen fremragende Andel, hvorvel jeg baade i Løbet af
  Juni Maaned privat samtalte saavel med Ministeren som med
  Departementschefen om det allerede i længere Tid før Halls
  Indtrædelse drøftede Spørgsmaal om en Deling af Skoleundervisningen
  paa dens øverste Trin, et Spørgsmaal, ved hvilket Opmærksomheden
  nødvendig ogsaa rettedes paa den i Frankrig nylig indførte saakaldte
  "bifurcation" af Lycealundervisningen, og deltog i den Forhandling om
  Sagen, som Ministeren ved Skrivelse af 13de Juli foranledigede
  afholdt med en Del Skolemænd (ogsaa Forstandere for Privatskoler) og
  Professor Steen (se de før citerede Meddelelser S. 201 ff.). Medens
  jeg fuldkommen billigede og selv tidlig havde henpeget paa en vis
  Deling af Disciplene paa det øverste Trin i to Grupper med ikke ringe
  Lempelser i de forskjellige Fag for hver af Grupperne, mente jeg
  allerede dengang, at Udkastet ved fuldstændig Tilslutning til det
  franske System gjorde Adskillelsen for stor og derved Undervisningen
  i de høiere Klasser for hver Gruppe noget for ensidig ved fuldstændig
  Udelukkelse i Skoletidens sidste og modneste Aar af Fag, med Hensyn
  til hvilke jeg ikke kunde gaae videre end til at tilraade
  Indskrænkning og Lettelse. Det var ogsaa den fuldstændige Adskillelse
  paa det øverste Trin, der fremkaldte noget for strenge Fordringer paa
  og foran det Trin, fra hvilket Adskillelsen skulde indtræde. Dog skal
  jeg ikke nu kunne sige, med hvilken Grad af Klarhed i det Enkelte
  Ulemperne allerede viste sig for mig i 1870. Ganske bestemt var jeg
  allerede dengang, hvad jeg ogsaa udtalte og motiverede under
  Lovudkastets Forhandling i Landsthinget, imod Nedlæggelsen af
  Skolernes to nederste Klasser, hvorved jeg antog, at den faste
  Underbygning i Kundskabselementerne og Læremethoden vilde svækkes
  ikke lidet, medens det tilstræbte økonomiske Resultat vilde blive
  temmelig illusorisk.[105] I Folkethinget, hvor Ministeren først
  forelagde Lovudkastet, blev der af et ikke stort og i sin
  Overbevisning usikkert Flertal vedtaget en fuldstændig omskabt Form
  deraf, i hvilken det Eiendommeligste var Indførelsen af en
  besynderlig tredie Undervisningslinie, bygget paa nordisk Sprog og
  Historie, ved Siden af de to i Lovudkastet opstillede. I Landsthinget
  blev derfor Hovedopgaven for Ministeren at faae Lovudkastet fra denne
  aldeles ubrugelige Skikkelse ført tilbage i det Væsentlige til den,
  hvori han først havde forelagt det, hvilket Resultat ogsaa opnaaedes,
  hvorefter Folkethinget vedtog Forslaget, som det var kommet tilbage
  fra Landsthinget. Der var dog i det sidstnævnte Thing sket nogle
  Lempninger og Indrømmelser, hvormed jeg ikke kunde føle mig tilfreds,
  dels med Hensyn til de nyere Sprog, af hvilke det tydske fortrængtes
  fra den faste Stilling, som det efter min Mening, saa stærkt jeg end
  til enhver Tid har kæmpet for mit Folks Ret mod Fortydskning og
  tydske Overgreb, ifølge vore geografiske og især historiske Forhold
  og hele Stilling i Kulturen bør indtage, dels med Hensyn til den
  skriftlige Indøvelse i den latinske Sprogform ogsaa for de øverste
  Klasser i den sproglig-historiske Afdeling af Disciple; den efter mit
  Forslag i Stedet optagne franske Stilskrivning og Stilprøve var, som
  jeg nu erkjender, en betænkelig Erstatning. Iøvrigt ydede jeg i
  Landsthinget Ministeren min fulde Understøttelse (naturligvis med
  Undtagelse af Spørgsmaalet om Klassenedlæggelsen) med Tilbagetrængen
  af mine øvrige Tvivl, navnlig ved kraftig og skaanselløs Bekæmpelse
  af den forkerte og sygelige Særretning, der havde fremkaldt Forslaget
  om den tredie Undervisningsafdeling, et Punkt, hvori Hall baade efter
  sin Natur, sin Stilling og visse Forbindelser og Sympathier var
  mindre oplagt til ganske at tage Bladet fra Munden. Mig har det
  igjennem min hele videnskabelige og politiske Virksomhed været en
  Hovedopgave paa den ene Side at hævde og forsvare vor nordiske
  Folkeeiendommelighed indenfor dens berettigede Grændser og vort
  særlige Bidrag til den europæiske Fælleskultur, men paa den anden
  Side uden Sky at gjøre gjældende, at kun i Tilslutningen til denne
  Fælleskultur og i Anerkjendelsen af dens universalhistoriske og
  centrale Udvikling finde vi det faste Grundlag for et fyldigt og
  tilfredsstillende nationalt Aandsliv. -- Efter Lovens Vedtagelse og
  Udstedelse medvirkede jeg endelig efter Pligt i det sidste Afsnit af
  min Virksomhed som Undervisningsinspektør ved den nærmere
  Udarbeidelse og Indførelse i det Enkelte af Lovens Indhold. Allerede
  flere Aar iforveien havde jeg imidlertid (i en Skrivelse af 15de
  Oktb. 1864, se Lindes Meddelelser S. 161) for Ministeriet udtalt, at
  det turde være hensigtsmæssigt at ophæve Undervisningsinspektørens
  Embede og istedet derfor at sætte en af forskjellige videnskabelige
  Fagmænd udført flersidigere Kontrol med de lærde Skoler, og denne
  Tanke fik ved Undervisningens Deling en endnu større Berettigelse,
  og, da nu dertil kom dels min i visse Punkter fra den nye Ordning
  noget afvigende Mening, dels min fremrykkede Alder og den indtraadte
  Svækkelse af mit Syn, trak jeg mig under uafbrudt venskabeligt
  Forhold til Hall i Slutningen af 1874 (den 14de Decb.), altsaa
  omtrent samtidig med Nedlæggelsen af min Rigsdagsvirksomhed, tilbage
  fra mit omtalte Embede ved Skolerne for derefter alene at arbeide i
  Universitetets Tjeneste og for mig selv; at jeg ikke uden et vist
  Savn afbrød Forbindelsen med Skolerne, ved hvilke jeg talte saamange
  Venner og tidligere Disciple, behøver ikke at siges,[106] og min
  Interesse for deres rolige Udvikling overfor nye Reformplaner har jeg
  endnu i 1877 havt Leilighed til at lægge for Dagen i mine da i
  "Berlingske Tidende" for den 13de Marts indrykkede og særlig
  aftrykte: "Nogle Ord til Fremme af Besindighed ved den lærde Skoles
  Reform" med nogle Tillægsbemærkninger dertil i samme Tidende for 11te
  April s. A., foranledigede ved de da af Dr. V. Pingel fremsatte
  Ideer.
  
   {[102] Her skal jeg i saa Henseende særlig nævne de af mig under
   27de Februar 1855 efter Aftale med Ministeriet udsendte trykte:
   "Bemærkninger om Behandlingen af den danske Retskrivning nærmest i
   de lærde Skoler, henstillede til Lærernes Overveielse af
   Undervisningsinspektøren", fordi disse Bemærkninger gjentagende
   have været gjorte til Gjenstand for Omtale fra andre Sider. -- En
   senere Opfordring fra Ministeriet (i 1867) til at udarbeide en
   egentlig Retskrivningslære, som det skulde paalægges Skolerne at
   gjennemføre, mente jeg ikke at kunne efterkomme.}
  
   {[103] Kultusministeriet bestyredes efter min Udtrædelse og indtil
   min Afgang fra Undervisningsinspektoratet af P. G. Bang (udnævnt
   7de Decb. 1851), Simony (3die Juni 52), Ørsted (29de April 1853),
   Hall (12te Decb. 1854), Monrad (6te Mai 1859), Borgen (2den Decb.
   1859), atter Monrad (24de Februar 1860), Engelstoft (31te Decb.
   63), Heltzen (11te Juli 1864 ad interim), Bræstrup (7de April 65 ad
   interim), Rosenørn-Teilmann (6te Novb. 65), Kierkegaard (4de Septb.
   1867), Aleth Hansen (15de Mai 1868), E. Rosenørn (23de Septb.
   1869), Hall (28de Mai 1870).}
  
   {[104] Fra denne Periode skal jeg dog blot tillige nævne to
   Artikler i "Dagbladet" for 11te og 13de Februar 1855, hvori jeg
   under Mærket "j" imødegik fremkomne Ideer om Nedlæggelse af vore
   offentlige lærde Skoler.}
  
   {[105] Som bekjendt, har Praxis søgt at raade Bod paa, hvad der ved
   de offentlige Skoler tabtes ved de to Klassers Nedlæggelse, gjennem
   Oprettelsen af Forberedelsesklasser, ledede og underviste af
   Skolernes Lærere og i meget nær Forbindelse med Skolerne.
   Privatskolerne nedlagde naturligvis ingen Klasser, men udstrakte
   tildels den forberedende Undervisning endnu længere nedad.}
  
   {[106] En til den sidste Periode af min Virksomhed som
   Undervisningsinspektør henhørende vigtig Erklæring angaaende Sorø
   fra 1868 er omtalt ovenfor Side 162.}
  
         *       *       *       *       *
  
  Af mit aandelige og videnskabelige Arbeide fra 1852 af har jeg her
  nærmest at omtale, hvad der hørte til mit særlige Fag og Kald,
  sluttede sig til min Lærervirksomhed ved Universitetet og fik Udtryk
  i litterære Frembringelser. Dette Arbeide blev drevet med Iver og
  Flid og fik et ikke ringe Omfang. Efter at have indhentet, hvad der i
  tre Aar var forsømt i at følge og benytte den philologiske
  Litteratur, og fuldendt Forarbeiderne til mine Forelæsninger over den
  græske Side af Oldtiden, optog jeg, som tidligere antydet, i to
  Universitetsprogrammer fra 1856 og 1857 den almindelige Undersøgelse
  om Sprog og Sprogudvikling, som jeg havde indledet i 1835 og 1842,
  ved en grundig Bearbeidelse af de grammatiske Betegnelsers (vel at
  mærke: ikke blot Formers) Væsen, deres Opgave, Midlerne og Veiene til
  deres Frembringelse og Udvikling fra en sporadisk Begyndelse til
  sammenhængende Systemer og den heraf fremkommende Forskjellighed i
  Sprogstammernes Bygning og Karakter samt Betegnelsessystemernes
  Forhold til Sprogenes Brugbarhed i Meddelelsens og Kulturens
  Tjeneste. Med disse to Afhandlinger, hvori paa mange Steder
  ligesaafuldt taagede saakaldte sprogphilosophiske Forestillinger som
  klassiske Philologers Fordomme og ensidige Opfattelser angrebes og
  afvistes, var i Hovedsagen Grundlaget for min hele Sprogbetragtning
  fremstillet; dog bleve ikke uvigtige Afsnit, som jeg i mine
  Forelæsninger udførte eller dog berørte (f. Ex. om den lexikalske
  Betydningsrigdoms Udfoldning og Bevægelse, om Forholdet mellem Tale-
  og Skriftsprog, om Sprogrigtighed og Sprogfeil o. s. v.), tilbage, og
  deraf fremkom kun enkelte Antydninger i en senere (i 1871) ligeledes
  som Universitetsprogram udgiven Afhandling: "Sprogvidenskabelige
  Strøbemærkninger", medens en i 1866 i Videnskabernes Selskab
  foredragen og i Oversigterne over dets Forhandlinger gjengiven Række
  "Bemærkninger om Sprogenes Udvikling af deres syntaktiske Midler"
  særlig gik over til Fremstillingen af nogle specielle Phænomener i
  Latin og saaledes kom til at staae imellem den almindelige
  Sprogbetragtning og den specielle klassiske Philologi. I Sammenhæng
  fremtraadte denne Række af mine Arbeider først i den tidligere nævnte
  tydske Oversættelse i mine "kleine philologische Schriften", der
  udkom i 1875. Det blev derfor nødvendigt i Fortalen til denne Samling
  at gjøre opmærksom paa, at den hele Betragtning af Sprogets Fremkomst
  og Udvikling, der i de da nærmest foregaaende Aar af Amerikaneren
  Whitney var given i Arbeider, som i engelsk og tydsk Form havde
  fundet ikke ringe Udbredelse, ikke faa Aar forinden i alle væsentlige
  Punkter og med skarpere dialektisk Opløsning af modsatte og afvigende
  Opfatningsmaader var fremsat af mig, og at Whitneys Fremstilling
  stundom indtil det enkelte Udtryk saa stærkt nærmede sig til min, at
  Formodningen om en Benyttelse af mine Arbeider uvilkaarlig havde
  paatrængt sig mine yngre Venner og heller ikke havde ladet mig
  uberørt. Mod denne Formodning har Whitney, der er en Mand af meget
  omfattende og selvstændige Studier, gjort Indsigelse, og jeg opgiver
  den gjerne for blot at beholde og fremhæve den Bekræftelse af
  Sandheden i den i de paagjældende Arbeider fremsatte Betragtning, der
  ligger i Grundtankernes uafhængige Fremtræden og Gjennemførelse paa
  to saa fjerne Steder, medens jeg dog ikke kan undlade ved
  Sammenligning af den fortsatte Benyttelse og Indflydelse af
  Whitneys Skrifter i Modsætning til mine Afhandlinger at se en ret
  mærkelig Prøve paa den uheldige Stilling, hvori det mindre Folks
  Videnskabsmænd befinde sig ligeoverfor dem, der færdes paa et
  vidt udstrakt Folke- og Sprogomraade. Min (og Whitneys) hele
  Sprogbetragtning gaaer ud paa i Sproget at erkjende og eftervise det
  af Menneskets Forestillingsliv umiddelbart fremkaldte og skabte
  Meddelelsesmiddel i dets af Forestillingernes Udvikling uden
  beregnende Bevidsthed fremdrevne Uddannelse og i denne Uddannelse at
  forfølge de naturlige Analogier og deres tilfældige Brydninger og
  Spring, altsaa overhovedet at se Sproget i det hele i dets Forhold
  til Aandslivet, af hvilket det bæres, og hvilket det tjener, og
  dernæst tillige i dets Sammenhæng med Folkelivet paa dettes
  forskjellige Trin og i dets historiske Forgrening. I den saavel
  Sprogbevægelsens Natur opklarende som Folkenes Sammenhæng igjennem
  Sprogene opsporende sammenlignende Sprogforskning erkjender jeg da
  ogsaa fuldkomment Betydningen af Lydforskningen, forsaavidt den
  efterviser de sammenhængende Bevægelser og Overgange i det af
  Naturen tilbudne bløde og for Tilfældigheden mangesidig tilgængelige
  Stof og de deri liggende fint udspundne Slægtskabsmærker, men jeg
  negter ikke, at jeg tillægger en Phonetik, der forsøger at opstille
  et regelmæssigt System af faste Love og ensidig fordyber sig i denne
  rent ydre Side af Sproget, næsten ligesaa ringe Værd som de
  overvundne Forestillinger enten om Sprogets usvigelige Logik eller om
  dets Liv som en i sig selv udenfor Menneskene voxende og skabende
  Organisme.
  
  Denne almindelige Betragtning af Sproget i dets Stræben efter
  Konsekvens og i dets Konsekvensen dog brydende Bøielighed og usikre
  Griben gjorde sig da ogsaa heltigjennem gjældende i min Opfattelse af
  de to klassiske Sprog og i Forklaringen og Bedømmelsen af de deri
  forekommende Phænomener og af de historiske Tvivl om Sprogbrug og
  Betydning og traadte herigjennem i nær Forbindelse med min kritiske
  Behandling af de gamle Skribenters Text. Den sidstnævnte Side af mine
  Studier fik efter min Tilbagekomst til Universitetet en enkelt
  omfattende Opgave i Behandlingen af den romerske Historiker Livius's
  Text. Under min gjentagne opmærksomme Læsning af denne for den
  romerske Oldtidskundskab saa overordentlig vigtige Forfatter havde
  jeg efterhaanden, foruden at fremdrage en Mængde oversete og med Uret
  tilsidesatte haandskriftlige Læsemaader eller Textrettelser af ældre
  Philologer, selv med Benyttelse af de bedste Haandskrifters Spor
  gjort et stort Antal for Meningen og for det rigtige Udtryk mere
  eller mindre vigtige Rettelser, af hvilke ikke faa dels vare meddelte
  i mine philologiske Skrifter, især Opuscula Academica, dels komne i
  Omløb blandt mine Tilhørere og yngre Venner. Efterat min jævnaldrende
  Ven: Rektor Ingerslev i en af ham foranstaltet Skoleudgave med
  Anmærkninger af tre Bøger af Livius (21de-23de) efter særlig
  Tilladelse havde offentliggjort og benyttet mine Rettelser til en
  Række Steder i disse tre Bøger, lededes jeg baade ved Andres
  Opfordring og ved den Interesse, som Syslingen med og den skarpere
  Begrundelse af de Rektor Ingerslev meddelte Rettelser havde havt for
  mig selv, til at foretage en sammenhængende Bearbeidelse af det hele
  Bidrag, som jeg saae mig istand til at yde til Berigtigelsen af
  Livius's Text, og saaledes fremkom mine i Aaret 1860 trykte
  "Emendationes Livianæ", der paany bleve udgivne i 1877. Skriftet
  knytter de enkelte Textrettelser og Bemærkninger til en forudskikket
  methodisk Prøvelse af Overleveringskildernes Beskaffenhed og
  Sammenhæng for hvert af de opbevarede Afsnit af Livius's Værk og
  indeholder tillige en stor Mængde mere eller mindre omfattende
  Bemærkninger om latinsk og speciel liviansk Sprogbrug. Her som
  tidligere ved Bearbeidelsen af Cicero de finibus var det nødvendigt
  stundom temmelig skarpt at rydde op i en vis philologisk Slendrian og
  at paavise Manglerne ved nogle samtidige Arbeider af tydske
  Philologer paa samme Omraade, og derved fremkaldtes naturligvis en
  vis Modstræben og Uvillie mod den siden 1848 ogsaa af andre Grunde
  ikke velsete Forfatter, men som ikke hindrede Bogen fra snart at
  gjøre sig gjældende som Udgangspunktet og Grundvolden for en ny og
  sikrere Fastsættelse af Livius's Text, en Indflydelse, der ogsaa
  viste sig ved at fremkalde en temmelig talrig Række Bidrag til
  Bearbeidelsen af Livius, som i det Hele søgte at slutte sig til min
  Methode, vistnok med meget forskjelligt Held. Den Tanke laae nu nær
  til den i disse Emendationes givne Behandling af en Række enkelte
  Steder, i hvilke jeg havde egne nye Resultater at meddele, at føie en
  hel Udgave af Livius, hvori Texten var fastsat efter de samme
  Grundsætninger i Valget imellem Haandskrifternes Læsemaader og
  Benyttelsen af Andres gode og sikre Rettelser, og denne Tanke
  udførtes efter Opfordring fra forskjellige Sider med Understøttelse
  af min Ven og Kollega Ussing i 1861 og de følgende Aar. Denne Udgave,
  hvis enkelte Dele efterhaanden ere optrykte flere Gange, gav
  naturligvis ved den fortsatte Prøvelse Anledning til ikke faa nye
  Textrettelser, navnlig i stort Omfang i de sidste fem Bøger, idet jeg
  dels selv i Sommeren 1863, dels min Discipel og Ven, nuværende Rektor
  Forchhammer nøiagtig i Wien sammenlignede det eneste Haandskrift,
  hvori disse Bøger ere opbevarede.
  
  En Modsætning til denne omfattende Beskæftigelse med en enkelt
  Oldtidsskribent dannede mit næste større Skrift, mine i 1871 og 1873
  i to Bind udgivne "Adversaria Critica", hvortil i 1884 kom et mindre
  tredie Bind. Min Bestræbelse for paa alle Hovedpunkter at vinde en
  selvstændig Beskuelse af den græske og romerske Oldtid igjennem den
  opbevarede Litteratur havde, som allerede anført, ført mig til en
  gjennem hele min Professorvirksomhed uafbrudt fortsat og navnlig i
  den anden Periode af min akademiske Virksomhed udvidet Læsning af
  Oldtidsforfatterne, saavel de græske som romerske, der, med
  Udelukkelse af enkelte afsides liggende Skrifter, efterhaanden i
  Sammenhæng var naaet omtrent ned til det andet og tredie Aarhundrede
  efter Christus, medens jeg naturligvis sporadisk i stor Udstrækning
  havde syslet med langt sildigere Skrifter og Levninger. Under denne
  ogsaa i sproglig og textkritisk Henseende, skjøndt naturligvis i
  forskjellig Grad, omhyggelige Læsning var der nu opstaaet en Række
  Textrettelser, som samlede nedlagdes og udgaves under den anførte,
  ogsaa ved tidligere Philologers Arbeider benyttede Titel
  ("Adversaria" betegner egentlig: en Kladebog, Optegnelsesbog),
  indledede med en almindelig, ved talrige Exempler oplyst Fremstilling
  af Konjekturalkritikens Opgave og Methode. Det saare adspredte Stof,
  som Værket i det Enkelte indeholder, kunde naturligvis kun
  efterhaanden komme til Benyttelse og Anvendelse ved nye Udgaver af de
  mange enkelte behandlede Oldtidsskrifter. Det voldte nogen
  Overraskelse, at jeg, efterat jeg hidtil væsentlig havde indskrænket
  mig til den romerske Litteratur, her ogsaa gjorde Krav paa ikke
  ganske ringe Medvirkning ved de græske Forfatteres Bearbeidelse,
  skjøndt min græske Syntax kunde have forberedt noget herpaa, og at
  jeg, hvis tidligere kritiske Arbeider væsentlig havde beskæftiget sig
  med to Prosaforfattere, Cicero og Livius, ogsaa berørte Digterne,
  baade de græske og latinske, og denne Udvidelse af min textkritiske
  Virksomhed saaes ikke overalt med velvillige Øine, saameget mere som
  jeg paa ikke faa Steder i Arbeidet havde tilføiet almindelige, ikke
  altid behagelige Bemærkninger om de enkelte Oldtidsforfatteres nyere
  og nyeste philologiske Behandling. Hos mig selv var denne omfattende
  textkritiske og særlig konjekturalkritiske Virksomhed fremkaldt ved
  en logisk og æsthetisk Trang til skarp og klar Opfattelse af de gamle
  Skribenters Forestillinger i Forhold til den gyldige Sprogform og de
  historiske Forudsætninger under Hensyn til de sandsynlige Afvigelser
  fra det Korrekte og Almindelige, og denne Trang næredes og
  understøttedes ved den efterhaanden opstaaende Følelse af en vis
  Sikkerhed og Virtuositet og ved den vundne Erkjendelse af en
  videnskabelig Methode for Bedømmelsen af den Paalidelighed, hvormed
  vi overhovedet besidde de gamle Skribenters Text og i det Enkelte
  kunne prøve og eventuelt berigtige Overleveringen. Den tankeløse
  Syslen med Læsemaader og Varianter, den grundløse Tvivl og de
  famlende og letfærdige Indfald, de ofte aabenbare Forvanskninger af
  Sprog, Tanke og Indhold, der tumle sig paa dette philologiske
  Omraade, have altid været mig modbydelige, og som første Hovedregel
  gjaldt det mig at søge fast Grund og Udgangspunkt og ledende
  Begrændsning for den omskuende Søgen. Men, hvorvel jeg stundom maaske
  under Læsningen af de gamle Forfattere kan have ladet mig fastholde
  og hendrage for meget af denne Interesse for Textens Rigtighed, tabte
  jeg dog aldrig Hovedformaalet: alsidig Beskuelse af Oldtiden og
  dybere Indtrængen i enkelte Hovedsider af dens Udvikling af Syne.
  Vidnesbyrd herom vare nogle mindre, til Philologiens reale og
  historiske, baade græske og romerske Side hørende Afhandlinger,
  som jeg efterhaanden i dette Tidsrum udgav, nemlig: "Om Granius
  Licinianus" (i 1857 i Oversigten over Videnskabernes Selskabs
  Forhandlinger), "om den dramatiske Poesis Frugtbarhed og de
  ydre Betingelser derfor hos Athenæerne" (i 1863 i Tidsskrift
  for Philologi og Pædagogik), "en Bemærkning om Forholdet mellem
  Folkets og Domstolenes Kompetence hos Athenæerne, den saakaldte
  Γραφὴ παρανόμων" (i 1864 i Videnskabernes Selskabs Oversigt), "om
  Befalingsmændene og Forfremmelsesvilkaarene i den romerske Hær,
  betragtede i deres Sammenhæng med Standsforholdene hos Romerne i det
  Hele" (Universitetsprogram af mig som Rektor for 1864), "Bemærkninger
  over T. Livius' Fremstilling af den romerske Historie med Henblik
  paa den antike Historieskrivning i det Hele" (1876 i Videnskabernes
  Selskabs Oversigt) og endelig: "Bemærkninger om enkelte Punkter af
  den romerske Strafferetspleie i Republikens Tid" (Universitetsprogram
  i mit Rektorat for 1879). Disse Afhandlinger bleve, med Undtagelse af
  den sidste, derefter optagne i mine fornævnte "kleine philologische
  Schriften" i 1875. -- I 1867 udgav jeg derhos, ligeledes som
  Universitetsprogram, det allerede under Afsnitet for 1826 til 1848
  omtalte[107], første Stykke af "Kortfattet græsk Metrik eller
  Fremstilling af de græske Digteres Versbygning", hvis 2det Stykke
  jeg desværre ikke senere har fundet Leilighed til at udarbeide. I
  1873 lod jeg i Tidsskrift for Philologi og Pædagogik efter Opfordring
  trykke nogle af mig i philologisk Samfund forinden fremsatte
  Bemærkninger om "En nylig funden græsk Indskrift" (i Thisbæ), ligesom
  jeg i samme Tidsskrift senere fremsatte forskjellige mindre sproglige
  Bemærkninger.
  
   {[107] Se ovenfor Side 107.}
  
  Afhandlingen om Befalingsmændene i den romerske Hær, i hvilken en
  vigtig og med den hele aristokratisk-timokratiske Karakter af den
  romerske Statsordning paa det Nøieste forbunden Særegenhed i
  Hærindretningen første Gang opklaredes paa en Maade, der ikke tillod
  eller har fundet Indsigelse i Hovedsagen, betegner i Forbindelse med
  de tidligere latinske Afhandlinger om de romerske Kolonier og om
  tribuni aerarii samt de to sidstnævnte Afhandlinger fra 1876 og 1879
  den under hele min philologiske Virksomhed fastholdte Stræben efter
  en klar og omfattende Erkjendelse af det romerske Statsliv i dets
  hele indre Sammenhæng og historiske Udvikling indtil Overgangen til
  det byzantinske Rige, og de vare saaledes Forløbere for det
  omfattende Arbeide, hvormed jeg i Hovedsagen afsluttede min
  historisk-philologiske Forfattervirksomhed: "Den romerske Stats
  Forfatning og Forvaltning" i to Dele, 1881-82, paa Tydsk i de samme
  Aar[108]. Skjøndt først endelig redigeret og udgivet efter min Afgang
  fra Universitetet, hænger dette Værk dog paa det Nøieste sammen med
  min Professorvirksomhed som fremkaldt af denne og i alle Retninger
  forberedet under den. Dets karakteristiske Eiendommelighed vil jeg
  selv nærmest sætte i den alsidige, efter et harmonisk Totalbillede
  stræbende Opfattelse af de til enhver Tid jævnsides i Sammenhæng sig
  udfoldende Instituter og deres historiske Fremskriden og Omændring og
  i den besindige Ro, hvormed under Betragtningen af det mægtige
  historiske Phænomen den for de forskjellige Tidsaldre og tildels for
  de forskjellige Sider af Indholdet i Fylde og Paalidelighed saa
  yderst ulige historiske Overlevering er prøvet og sammenholdt med
  den indre Udviklings naturlige Konsekvens og frie Tilfældighed, med
  fast Adskillelse imellem fuld og sikker Vished, ubestemte Omrids og
  udfyldende Formodning og med Fjernelse af al vilkaarlig Konstruktion.
  Men ved denne Bestræbelse kom mit Værk nødvendigvis i Modstrid med
  Retninger, der, fremtraadte og udviklede i Tydskland, ogsaa havde
  vundet Indgang i England og Frankrig: baade den Niebuhrske, der
  benytter den ogsaa af mig fuldkomment erkjendte Usikkerhed i den
  ældre romerske Overlevering til ved phantasirig Gisning at udmale den
  ældste og ældre Tids Forfatning endog i Enkeltheder og giver disse
  Hypotheser Indflydelse paa Opfattelsen og Skildringen af den senere
  Romerstat, medens for mig den senere, hos samtidige eller næsten
  samtidige Vidner i brede Træk fremtrædende Skikkelse af de romerske
  Statsindretninger danner Udgangspunktet, hvormed Overleveringen om
  det Ældre og Oprindelige ved naturlig Forklaring af virkelige
  Forandringer og Traditionens Misforstaaelser skal bringes i
  Sammenhæng, -- og den Mommsenske, der lader de romerske Instituter
  udvikle sig efter visse theoretiske Grundbegreber, der underlægges
  den ældste Folkebevidsthed. Da min Fremstilling i sammentrængt og
  overskueligt Omfang skulde sammenfatte den romerske Stats Forfatning
  og Forvaltning ligefra den ældste Tid ned til Overgangen i den
  byzantinske Form, tilstedede den aldeles ikke den detaillerede
  Bevisførelse, som jeg ved et Par enkelte Afsnits monographiske
  Behandling tidligere havde givet. Den var derhos lige langt fra at
  anbefale sig ved Foredragets rhetoriske Pragt og ved en til Skue
  baaren Originalitet i Synsmaade; det var, som jeg sagde i Fortalen,
  Originalitet nok paa dette Omraade ikke at jage efter Originalitet.
  At nu en saadan Fremstilling let og hurtig skulde trænge igjennem og
  i sin Helhed gjøre sig gjældende, derpaa regnede jeg ved Udgivelsen
  ikke, men at den efterhaanden vil skaffe sig Indgang og holde sig
  opreist, derom nærer jeg en rolig Forventning.
  
   {[108] Ved den tyske Bearbeidelse havde jeg det Uheld, at den
   forresten samvittighedsfulde holstenske Skolemand, der skulde staae
   mig bi ved Oversættelsen og Korrekturen (tidligere en kort Tid min
   Tilhører), var betagen af en Forkjærlighed for gammeldags Udtryk og
   Vendinger (f. Ex. "Mund" for "Vormundschaft", "sintemal" o. s. v.),
   der beredede mig ikke ringe Besvær med Fjernelsen og hist og her
   efterlod Spor, der ikke gjorde min sammentrængte og noget tunge
   Stil lettere.}
  
  Min philologiske Virksomhed som Lærer og Forfatter har været baaren
  af en dyb Overbevisning om Betydningen af, hvad jeg ofte har kaldt
  den autoptiske Beskuelse af de primitive, til fuld Udvikling og
  Bevidsthed bragte og i Ordets klare Form bevarede Kulturskikkelser
  som Grundlag for den moderne Dannelse og for den denne Dannelse
  forberedende og styrkende Undervisning. Men ved Siden af den af denne
  Overtydning udspringende Glæde ved mit philologiske Arbeide gik, som
  jeg ovenfor har sagt, en tidlig vaagnet og omend tilbagetrængt, dog
  aldrig udslukt Trang til Syslen med andre og mere almindelige
  Erkjendelsesproblemer. Denne Trang forstærkedes med Aarene og ved
  Livets Kampe og Erfaringer, og den gjorde sig endmere gjældende, da
  med mit Syns Svækkelse og, hvad Læsning og Skrift angaaer, Udslukning
  fra 1876 af Beskæftigelsen med Oldtidens Skrifter og Monumenter i den
  hidtidige indtrængende Form blev mig mere og mere vanskelig. Efterat
  derfor Værket om den romerske Statsforfatning, der for en Tid havde
  fremkaldt den ældre Interesse i fuld Energi, var tilendebragt, har
  mit philologiske Arbeide, foruden den fornyede Textrevision af Dele
  af Livius og Cicero med de derved fremkaldte Overveielser, væsentlig
  indskrænket sig til at forfølge, hvad der af nye Mindesmærker og
  Vidnesbyrd fremkom om det romerske offentlige Liv[109], og til
  fornyet Læsning af enkelte Oldtidsskrifter (særlig Homer) til
  Gjenoplivelse af det almindelige Indtryk[110]. Muligvis har en vis
  Forstemning over den smaalige og adspredte Travlhed, der ofte har
  gjort sig gjældende i den philologiske Litteratur, idet, med ringe
  Indblik i det Centrale af Oldtiden og dens Litteratur, afsides
  Bipunkter uforholdsmæssig fremhæves eller ofte behandlede Spørgsmaal,
  tildels af ringe Vigtighed og uden Stof til nogenlunde sikker
  Besvarelse, gjennempløies med nye Gjætninger, bidraget noget til
  denne Indskrænkning. Det ligger i den klassiske Philologis Natur, at
  den af sine Dyrkere mere kræver klar og indtrængende Tilegnelse og
  Beskuelse i Forhold til den moderne Bevidstheds skiftende
  Standpunkter end omfattende nye Resultater, og man ledes derfor ofte
  til det Ønske, at Forfatterfrugtbarheden paa dette Omraade var
  mindre, end den nu fremtræder, navnlig i Programmer, Disputatser,
  Kommentarer over visse Forfattere og Afhandlinger i Tidsskrifter.
  Men Hovedgrunden til den forandrede Retning i min aandelige
  Sysselsættelse laae dog andetsteds.
  
   {[109] I denne Sammenhæng skal jeg endnu kun anføre, at jeg den
   21de Marts 1884 i Videnskabernes Selskab fremsatte nogle
   "Bemærkninger om Forskjellen mellem de hos Grækerne og Romerne
   gjældende Bestemmelser og Vedtægter om Slavers Frigivelse og de
   Frigivnes Stilling" (trykte i Oversigten over Selskabets
   Forhandlinger), og at jeg den 23de April 1885 i philologisk Samfund
   leverede et Par Bemærkninger til Livius (om Centumviralretten m.
   m., se Udsigten over dets Virksomhed for 1884-1885).}
  
   {[110] Udgiverens Anmærkning: Til den til Erindring om den afdøde
   unge, dygtige franske Philolog Charles Graux, med hvem min Fader
   var kommen i venskabelig Forbindelse, udgivne Samling: "mélanges
   Graux" leverede han endelig en lille Artikel om Fragmenter af
   græske Digtere hos Athenæus.}
  
  Jeg har allerede gjentagende havt Leilighed til at nævne min
  Forbindelse med philologisk historisk Samfund, der blev stiftet i
  1854, og i hvis Møder jeg gjerne og jævnlig deltog for derigjennem at
  vedligeholde og udvide min Forbindelse med de yngre philologiske
  Studerende og det ikke udelukkende af den klassiske Retning. -- Men
  ogsaa til Studenterne som Helhed traadte jeg paany i nærmere
  Forbindelse, da Studenterforeningen den 13de April 1878 efter H. N.
  Clausens Død valgte mig til Æresmedlem, og da man ved mit
  Professorjubilæum i 1879 opstillede min Buste dernede og Studenterne
  bragte mig et Fakkeltog. Ved begge Leiligheder afholdtes der
  Festligheder med smukke Sange af Ploug, E. Lembcke o. s. v. Min høie
  Alder og mit Syn tillod mig naturligvis kun i ringe Grad at deltage i
  de Unges Samliv, men jeg fandt dog Leilighed til at vise min
  Taknemmelighed ved der at holde tvende Foredrag: i 1879 "Om Begrebet
  og Betydningen af Folkeeiendommeligheden (Nationalkarakteren)" og i
  1880 "Om de smaae Folks Stilling og Vilkaar i det almindelige
  Aandsliv og Kulturbevægelsen", begge kort efter trykte efter
  Hukommelsen i det da stiftede Letterstedtske Tidsskrift, af hvis
  Bestyrelse for Danmark jeg var bleven Medlem i April 1875. -- Ved min
  mangeaarige Deltagelse som gammel Examinator og Æresgjæst i de gamle
  Studenters Jubelfester skal jeg ikke her dvæle, skjøndt den har
  beredet mig megen Glæde ved den ogsaa derigjennem vundne Bekræftelse
  paa det gode Forhold, hvori jeg altid har staaet til de Studerende.
  
  Jeg kan selvfølgelig ikke slutte Oversigten over dette Afsnit af mit
  Liv og min Virksomhed uden endnu særlig at berøre mit Forhold til det
  danske Videnskabernes Selskab, i hvis Arbeider jeg ikke blot deltog
  som Medlem -- jeg har, som allerede omtalt, leveret flere Bidrag
  dertil ogsaa efter min Tilbagetræden fra Universitetet --, men for
  hvilket jeg derhos fra 14de Mai 1852 i en Aarrække fungerede som
  Arkivar eller, som Stillingen nu rigtigere betegnes, som Redaktør,
  idet det paahviler den nævnte Funktionær at besørge Udgivelsen af
  Selskabets Skrifter. Efter at have nedlagt denne lønnede Post,
  fungerede jeg derhos efter A. S. Ørsteds Død først en kort Tid som
  Vicepræsident for Selskabet og blev derpaa fra 1867 valgt og senere
  gjenvalgt til dets Præsident. Hovedledelsen af Selskabets Virksomhed
  har iøvrigt efter Selskabets Vedtægter og hele Indretning altid
  ligget hos Sekretæren, medens Præsidenten -- hvilken Post fra den
  første Præsidents: Grev Holsteins Tid stadig havde været beklædt af
  Statsembedsmænd i de høieste Stillinger og først ved Ørsted og
  endmere ved mig gik over til et af Selskabets ordentlige Medlemmer --
  egentlig kun har at repræsentere Selskabet udad og at lede
  Forhandlingerne i Møderne. I denne sidste Henseende er det lykkedes
  mig at vinde og vedligeholde mine Kollegers Velvillie og maaske at
  bidrage til at afværge et og andet Sammenstød. Men jeg blev unegtelig
  overrasket, om end paa en glædelig Maade, da mine Kolleger i
  Selskabet, i Anledning af 50 Aarsdagen for min Indtræden i samme, den
  27de December 1883, til Minde om min Virksomhed i og for Selskabet
  toge den Beslutning, at der hvert 5te Aar skulde kunne tildeles en
  dansk Forfatter en Guldmedaille under Navn af den Madvigske
  Æresmedaille som Belønning for et Skrift over Emner af sproglige
  eller historiske Videnskaber, hvilken Medaille derhos samtidig
  overraktes mig i Anledning af mit Skrift om den romerske
  Statsforfatning og Statsforvaltning[111].
  
   {[111] Udgiverens Anmærkning: Det bør maaske rettest her nævnes, at
   min Fader i 1868 var bleven Medlem af Videnskabernes Selskab i
   Upsala, i 1869 af Videnskabernes Akademi i München, i 1871 af de
   tilsvarende Selskaber i Gøttingen og St. Petersborg, i 1876 af det
   tilsvarende Selskab i Kristiania og af det franske Instituts
   "academie des inscriptions et belles lettres" (hvis "Correspondant"
   han havde været i flere Aar), i 1877 af "academia dei Lincei" i
   Rom, i 1878 af "the royal society" i Edinburg og i 1885 af det
   helleniske philologiske Selskab i Konstantinopel.}
  
  Da Eieren af Bryggeriet Carlsberg J. C. Jacobsen i 1876 med storartet
  Gavmildhed stiftede "Carlsbergfonden" til Fremme af videnskabelige
  Formaal og stillede denne Stiftelse med dens rige Midler under en
  lønnet Bestyrelse af 5 Medlemmer, som vælges paa 5 Aar af
  Videnskabernes Selskab, valgtes jeg til at indtræde i denne
  Bestyrelse og gjenvalgtes senere dertil, idet jeg tillige af mine
  Kolleger i Direktionen kaaredes til dens Formand. Den derved mig
  tilfaldne Indflydelse paa videnskabelige Arbeiders og Foretagenders
  Understøttelse og Fremme har jeg i Forening med mine Medbestyrere
  bestræbt mig for at anvende samvittighedsfuldt. -- En lignende
  Indflydelse paa et ganske specielt Omraade og med meget ringere
  Midler betroedes mig ved den mig den 30te Mai 1879 efter A. W.
  Scheels Død givne kongelige Udnævnelse til 2det Medlem af Bestyrelsen
  for den Hjelmstjerne-Rosenkroneske Stiftelse, der i sin Virksomhed
  iøvrigt væsentlig forfølger philantropiske og patriotiske Formaal.
  
  At jeg efterhaanden gjennemgik en Række Trin af Rang, Titler (den 6te
  Oktober 1852 udnævnt til Etatsraad, den 1ste Januar 1856 til
  Konferentsraad) og Ordensdekorationer er der kun forsaavidt Grund til
  at omtale, som jeg ønsker at fremhæve, at det ingenlunde er undgaaet
  min Opmærksomhed, at den efter min virkelige Embedsstilling og
  Virksomhed usædvanlige og uforholdsmæssige Mængde og Grad af deslige
  Udnævnelser, der er falden i min Lod, for en stor Del er fremkaldt
  ved tilfældige Omstændigheder. Jeg ønsker i denne Henseende her at
  lette mit Hjerte ved en Forklaring og Forsikring. Da i Efteraaret
  1859 daværende Finantsminister Fenger henvendte sig til mig om for
  den forestaaende Samling af Rigsraadet paany at overtage Pladsen som
  Præsident, udtalte jeg for ham, at denne Stilling, foruden dens
  iøvrigt paa den Tid lidet tiltrækkende Beskaffenhed, ogsaa derved
  blev mindre behagelig, at Regjeringen selv i sit Mismod over
  Protesterne mod Raadet og Slesvigholstenernes Udtræden deraf syntes
  at behandle dette mindre hensynsfuldt, og kom derved til at nævne de
  nylig samtidigen Landsthingets og Folkethingets Formænd tildelte
  Dekorationer som Dannebrogsmænd med Forbigaaelse af Rigsraadets
  Formand. Denne tilfældige Ytring havde til Følge, at jeg faa
  Dage efter (den 2den Oktober) overraskedes i høi Grad ved at
  benaades med Storkorset af Dannebrog, en Æresbevisning, der af
  Universitetsprofessorer kun var bleven H. C. Ørsted tildel henimod
  Slutningen af hans lange Bane (-- den 18de Novb. 1871 blev jeg først
  Dannebrogsmand). Men, kan det her bebreides mig ved en ubetænksom
  Ytring at have foranlediget mig tildelt en overdreven og aldeles
  udenfor mine Tanker liggende Udmærkelse, vil jeg paa den anden Side
  ikke fortie, at jeg ikke blot med Overraskelse, men med Undseelse og
  Sorg modtog Elephantordenen ved Universitetets Jubelfest. Meddelelsen
  herom gjordes mig Pintsedag 1879, tre Dage før Festen. Jeg følte mig
  aldeles overvældet ved mod Slutningen af mit Professorliv at skulle
  modtage en Æresbevisning, som ikke blot ingen Universitetslærer
  nogensinde havde opnaaet eller kunnet tænke paa at opnaae (-- og jeg
  havde dog havt H. C. Ørsted og A. Øhlenschlæger til Kolleger --), men
  som bestandig havde været betragtet som Lønnen for udmærkede
  Tjenester i Statens høieste og vigtigste Stillinger; jeg betragtede
  det paa engang endog som et politisk Misgreb at forringe den
  Anseelse, hvori Elephantordenen traditionelt stod ogsaa ligeoverfor
  Fremmede, ved en Anvendelse udenfor den almindelig forudsatte snevre
  Kreds og som en Byrde for mig under mine øvrige beskedne Livsvilkaar
  at betegnes som henhørende til "de høie Herrer" (grands seigneurs);
  jeg forestillede Ministeren dette og bad ham indstændigen foranledige
  Udnævnelsen tagen tilbage, og, da han erklærede, at dette var
  ham umuligt, henvendte jeg mig, hvor optagen jeg end var af
  Festforberedelserne, i samme Øiemed til Justitsministeren og til
  Geheimekabinetssekretæren, men, da ogsaa disse betegnede Sagen som
  endelig afgjort, maatte jeg lade det blive derved. Naturligvis var
  det iøvrigt nærmest Universitetet i det Hele, som man ved denne
  Udnævnelse vilde vise en Opmærksomhed i dets Rektors Person, da der
  ikke kunde tillægges ham som endnu fungerende Embedsmand en
  Rangtitel. Det var da ogsaa nærmest paa Universitetets Vegne, at jeg
  modtog de Dekorationer som Ridder af den hvide Ørns Orden[112] og
  som Storofficer af Æreslegionen, ved hvilke samtidig den russiske og
  franske Regjering[113] vilde vise deres velvillige Deltagelse i vort
  Universitetsjubilæum[114][115], ligesom det ogsaa skyldtes dette
  Jubilæum, at jeg af vort juridiske Fakultet da kreeredes til "doctor
  juris", hvad jeg unegtelig efter mine Interesser satte Pris paa[116],
  og at jeg kort efter valgtes til Æresprofessor ved Universiteterne i
  Odessa og Kiew. -- Ved Andet af denne Art (Udnævnelse til
  Geheimekonferentsraad 28de December 1881 osv.) er der ingen Anledning
  til at dvæle.
  
   {[112] Udgiverens Anmærkning: Det bør dog maaske bemærkes, at i
   Kommunikationsskrivelsen fra den russiske Undervisningsminister,
   Grev Tolstoy betegnedes Modtageren som: "considéré à iuste titre
   comme doyen des latinistes du monde entier".}
  
   {[113] Frankrig har jeg dog besøgt, men med Rusland er jeg aldrig
   traadt i anden Forbindelse, end at jeg i 1874-75 for de fire danske
   Philologer, som da modtog Ansættelse i Rusland, førte Forhandlinger
   derom gjennem det danske Gesandtskab i St. Petersborg med det
   russiske Undervisningsministerium.}
  
   {[114] Ogsaa mit Valg i 1876 til udenlandsk Medlem af det franske
   Institut: "academie des inscriptions et belles lettres", efterat
   jeg i flere Aar havde været dets "correspondant", skyldtes maaske
   noget en Sideindflydelse: Forstemningen mod Tyskland.}
  
   {[115] Paa en noget lignende Maade var jeg nærmest som Følge af min
   Nærværelse som en af vort Universitets Repræsentanter ved
   Universitetsjubilæerne i Leyden, Kristiania og Lund bleven udnævnt
   til Ridder af den nederlandske Løveorden (i 1875) og til Storkors
   af Nordstjerneordenen (i 1868) og St. Olafsordenen (i 1871). -- Da
   jeg i 1869 under mit Ophold i Italien blev Ridder af den preussiske
   Orden "pour le mérite" (dens Fredsklasse), var det derimod
   unegtelig en Ære, der vistes Philologen, uden at jeg her skal komme
   ind paa de Betænkeligheder, som jeg under Hensyn til Tydsklands
   Forhold overfor Danmark nærede ved at modtage samme, men som jeg --
   paa forud underhaanden sket Forespørgsel -- troede at burde
   tilsidesætte.}
  
   {[116] Som Følge deraf kunde jeg ikke modtage det mig i 1884 ved
   Universitetsjubilæet i Edinburg tilbudne Valg til "Doctor of
   laws".}
  
  Mit Familieliv hengled i Aarrækken fra 1851 til 1879 uforstyrret i
  den stille Skikkelse og de beskedne Vilkaar, hvori det tidligere var
  ført. I 1852 (den 3die August) døde min Moder, 75 Aar gammel,
  efterat jeg kort forinden havde havt Leilighed til at besøge hende
  for sidste Gang i min Fødeby, der i 1873 hædrede mig ved at vælge mig
  til Æresborger, ligesom Bornholmere paa min 70aarige Fødselsdag i
  1874 lode min Buste opstille ved Indkjørslen til Byen Nord fra. -- En
  rig Nydelse og Glæde fandt jeg og alle Mine saagodtsom hver Sommer
  ved et forfriskende Landophold paa forskjellige Steder. Saaledes
  besøgte jeg forskjellige Sommere i længere Tid min yngre Broder Lægen
  og hans Hustru først paa Frederiksværk og senere gjentagne Gange i
  Haderslev (i 1854, da jeg feirede mit Sølvbryllup dér i al Stilhed
  med min Familie og min nær derved i Hoptrup boende Ungdomsven
  Marckmann, i 1866, i 1873 og senest i 1883[117]). I 1855 benyttede
  jeg under min Ven Bojesens og Hustrus Fraværelse Rektorboligen i Sorø
  og i 1871 opholdt jeg mig en kort Tid ved Geheimeraad Halls Velvillie
  paa Herlufsholm. I 1858 og 1860 boede jeg paa Nybrogaard ved
  Bagsværd, i 1863 i Hellebæk, i 1869 ved Nyholte Kro og i 1865, 1867,
  1868 og 1870 paa forskjellige Steder mellem Rungsted og Vedbæk, og i
  denne sidste Egn har jeg derpaa fra 1874 stadig havt Sommerbolig i
  det af min Familie leiede saakaldte "Jægerhuset" under Smidstrupgaard
  i Kanten af den smukke Folehaveskov med en herlig Udsigt over Sundet
  og med Leilighed for mig til at tilfredsstille min fra Barndommen
  bevarede Trang til Søbade. Vor Kreds udvidedes i 1867, da min ældste
  Søn, nu Assessor i Landsoverretten i Kjøbenhavn, tilførte mig en
  Datter af min oftere nævnte, afdøde Ven, Professor i Mathematiken
  Chr. Jürgensen som Svigerdatter, og med dem have vi havt fælles
  Sommerophold saavel andetsteds som stadig paa Jægerhuset[118]. Paa
  dette sidste Sted feiredes ogsaa i 1879 mit Guldbryllup (den 7de
  August) kort efter Universitetsjubilæet; min allerede dengang
  svagelige trofaste Hustru overlevede iøvrigt kun denne Glædesdag lidt
  over et Aar (død 19de Septb. 1880, henved 83 Aar gammel).
  
   {[117] Under Besøget i 1883 afholdtes der den 24de April et smukt
   Festmaaltid for mig af en stor Del Nordslesvigere, hvilket
   selvfølgelig beredede mig en stor Glæde, om end blandet med megen
   Vemod.}
  
   {[118] Dér havde jeg ogsaa særlig Leilighed til at fortsætte min
   Samværen med forskjellige yngre philologiske Studenter, idet mit
   svage Syn gjorde mig det nødvendigt at have en saadan boende i min
   umiddelbare Nærhed for daglig at assistere mig i flere Timer som
   Sekretær, -- og der samledes jævnlig uden særlig Indbydelse Venner
   af mig og mine Børn med os saavel som om Vinteren Onsdag Aften i
   min Bolig i Kjøbenhavn.}
  
  Jeg har allerede tidligere omtalt de af mig hvert Aar til Landets
  forskjellige Egne foretagne Examensreiser, hvortil knyttede sig
  enkelte Smaaudflugter, f. Ex. til Himmelbjerget og Silkeborg osv. I
  1856 fik jeg derhos Leilighed til med mine Døtre at gjøre et kort
  Besøg paa Møen. En endnu større Betydning for mig havde i dette
  Tidsrum, foruden de ovenfor omtalte korte Besøg ved nogle fremmede
  Universiteter i Anledning af Jubelfester, et Par længere Reiser i
  Udlandet. -- I 1860 tilstodes der mig saaledes et lille Beløb
  (saavidt jeg mindes: 400 Rdl.) for under en Reise, der dog tillige
  væsentlig skulde tjene til Forfriskelse, at gjøre mig noget bekjendt
  med det franske lærde Skolevæsen: #enseignement secondaire#; paa et
  længere Ophold i Tydskland forbød Stemningen imod Danmark og særlig
  mod Præsidenten i Rigsraadet mig at tænke. Reisen gik da i den sidste
  Halvdel af August i hurtig Flugt ned til Bodensøen og derfra over
  Kostnitz og Schaffhausen (Lauffen) ind i Schweitz, hvor jeg i
  en Tid af omtrent 14 Dage besøgte Zürich og Egnene omkring
  Vierwaldstättersøen og gjorde et let Bekjendtskab med Alpenaturen ved
  en Fodvandring fra Thun over Interlaken til Meyringen og derfra
  gjennem Grindelwalddalen tilbage til Thun[119]. Derfra reiste jeg
  over Bern og Neufchatel til Genf, hvor jeg under et Ophold af en halv
  Snes Dage -- de første, jeg tilbragte i franske Omgivelser, -- gjorde
  et flygtigt Bekjendtskab med det derværende Akademi eller Gymnasium,
  medens jeg tillige besteg det Genf mod Syd begrændsende Mont Salève.
  Fra Genf reiste jeg til Lausanne og dernæst hurtigen gjennem Wallis
  og over Simplon til Mailand, idet jeg kun gjennem Taage og Regn
  skimtede Lago maggiore ved Arona. Fra Mailand, hvis Domkirke og andre
  Bygninger og Kunstsamlingen i Bréra i høi Grad sysselsatte mig,
  medens jeg kun kunde gjøre et flygtigt Besøg i det Ambrosianske
  Bibliothek, gjorde jeg en Udflugt til Comosøen (Bellaggio og Villa
  Carlotta) og tog derfra over Valpladsen ved Magenta forbi Marengo og
  Alessandria over og, hvis man paa Grund af de mange Tunneler vil
  udtrykke sig saa, gjennem Appenninerne til Genua, hvor jeg ikke
  forsømte Malerisamlingen i Palazzo Brignole eller Dorianernes
  Mindesmærker (Palads og Kirke), og hvor jeg modtog et mægtigt Indtryk
  af det udenfor den herlige By sig udbredende Middelhav. Efter en
  Udflugt til Villa Palavicini, hvor jeg første Gang, en deilig
  Septemberdag, saae Sydens Flora i fuld Pragt, gik jeg tilsøs til
  Nizza, paa hvilken By med dens Omgivelser jeg kun kunde ofre to Dage,
  men hvor jeg dog benyttede Leiligheden til at se de i Nærheden
  liggende Levninger af et romersk Amphitheater og at besøge det herlig
  liggende Kloster Cimiès (Cimella-Cemenelium), i hvilket jeg havde en
  ret interessant Samtale med en af sit Bekjendtskab med Rousseau og
  Voltaire sig rosende Munk. Ligesom fra Genua til Nizza havde jeg
  ogsaa fra Nizza til Marseille en høist ubehagelig Dampskibsreise ved
  Nattetider uden nogen Leilighed til Iagttagelse af eller Glæde over
  Hav og Kyst, og Schweitz og Italien havde opholdt mig saalænge, at
  jeg, ene beriget med et overfladisk Indtryk af Marseilles storartede
  Havn, uopholdelig maatte ile over Lyon og Dijon til Paris. Opnaaelsen
  af Adgangen til at hospitere i de franske, navnlig parisiske, Lyceer
  var dengang forbunden med saamange Formaliteter, idet Sagen maatte
  gaae igjennem det danske Gesandtskab, det franske Udenrigsministerium
  og Undervisningsministeriet, at Tilladelsen dertil først meddeltes
  mig lige før min Afreise og derfor ikke benyttedes. Desto friere
  kunde jeg anvende Tiden, saavidt den strakte til, paa Louvres og
  Luxembourgs Kunstskatte og paa at faae et klart Billede af Paris og
  dens nærmeste Omgivelser (St. Cloud og Versailles) som Skueplads for
  de store historiske Begivenheder, der allerede fra min første
  Skoletid stærkt havde beskæftiget mig. Efter 19 Dages Ophold i Paris
  gik jeg over Lüttich, Aachen og Köln i Oktober tilbage til Hjemmet.
  Det laae i Sagens Natur, at jeg ved en saa hurtig Reise ikke kunde
  tænke paa at gjøre dybere Indblik i videnskabelige og litterære
  Forhold eller træde i nærmere aandelig Berørelse med betydelige
  Personligheder, men maatte søge Udbyttet i de vexlende Naturindtryk,
  som jeg stræbte at gribe og fastholde klart, og i Beskuelsen af
  Kunstværker og Monumenter og Kulturlivets ydre og iøinefaldende Præg.
  Dog bevarer jeg en venlig Erindring om den Velvillie, hvormed i Paris
  Philologerne og Litterærhistorikerne Hase, Le Clercq og Eggér og
  Historikeren Geffroy, hvilken sidste jeg allerede havde truffet i
  Kjøbenhavn, kom mig imøde, og det var ikke uden Interesse, at jeg ved
  en Fest i Institutet, af hvis ene Afdeling jeg senere blev Medlem,
  vexlede nogle Ord med den næsten fra Aarhundredets Begyndelse
  bekjendte Physiker Biot og den fra den Orléanske Parlamentarismes Tid
  berømte Villemain. -- Min tidligere nævnte korte Udflugt til Wien i
  August 1863 (i det Hele ikke fulde fjorten Dage) savnede dog ikke
  udenfor Arbeidet i det keiserlige Bibliothek et pikant Indtryk, idet
  jeg, under Keiser Franz Josephs Fraværelse ved den saakaldte
  Fyrstedag i Frankfurt, der var beregnet paa at byde Preussen Spidsen,
  saae Prinds Carl af Preussen inspicere Wiens Garnison som Del af det
  østerrigske Forbundskontingent; at Preussere og Østerrigere den
  følgende Vinter i Forening skulde trænge ind i Danmark, anede dengang
  Ingen.
  
   {[119] Jeg kan ikke negte mig fra denne Fodvandring at hidsætte et
   Par Træk til Betegnelse af, hvorledes jeg paa den frigjorde mig fra
   Studerekammerets Erindringer og hengav mig til Omgivelsernes friske
   Indtryk. Fra Giessbach steg jeg uden nogensomhelst Veiledning
   gjennem en vildsom og skovrig Klippeegn ned i den nedre Haslidal;
   pludselig overraskedes jeg af en voldsom Larm og Banken, der syntes
   at foregaae indenfor de glatte Klippeflader paa min høire Haand, og
   blev et Øieblik noget uhyggelig tilmode, indtil jeg opdagede, at
   det Hele kun var Gjenlyden af de Arbeider, der foregik ved et
   Veianlæg i det ligeoverfor mod Nord liggende Bjergpas Brünig, og
   paa en Gang fik Klarhed over, hvorledes de oldnordiske
   Forestillinger om de i Bjergenes Indre smedende Jætter rimeligvis
   ere opstaaede. I Rosenlavi paadrog jeg mig en heftig Forkølelse ved
   hed og træt at lægge mig til at sove i det eneste Værelse i
   Hotellet, der kunde indrømmes mig, men hvor Gulvet lige iforveien
   var vasket. Forkølelsen blev efter den umiddelbart paafølgende
   Vandring over "Grosser Scheideck" i Grindelwald og efter Besøget af
   den nederste Del af Gletscheren til en Feber, som jeg paa egen
   Haand kurerede ved et varmt Bad i en meget primitiv Badeanstalt for
   Fragtmænd og Bjergførere, idet jeg ledsagede Badet med en dygtig
   Slurk Vin for at falde i Søvn. Næste Dag var jeg istand til med en
   Fører at ride over "Kleiner Scheideck" til "Wengern-Alp" ad
   Bjergstier, der unegtelig saae noget betænkelige ud for en Mand,
   der aldrig havde været Rytter eller havt Talent i den Retning, og
   som ikke siden 1846 (paa Kahlenberg ved Wien) havde besteget en
   Hest.}
  
  I 1869 opfyldtes, da jeg næsten var 65 Aar gammel, min i Barndommen
  vakte og under mine philologiske Studier idelig fornyede og skærpede
  Længsel efter at se det Italien, hvoraf jeg i 1860 kun havde berørt
  det nordlige Forland (det gamle Gallia cisalpina) og endda kun dettes
  vestlige Del, -- og ved et, efterat Reisen allerede var besluttet i
  et mindre Omfang, anonymt af en Kreds af velstaaende Medborgere, hvis
  Navne jeg først flere Aar efter maatte faae at vide, til min
  Raadighed stillet Beløb af 3000 Kr., hvilket jeg efter nogen
  Betænkning modtog, og for hvilket jeg blev dem megen Tak skyldig,
  lykkedes det mig at give min Reise et Omfang i Tid, Rum og
  Behagelighed, som væsentlig udvidede og forøgede dens Udbytte. Den
  20de Marts forlod jeg Kjøbenhavn for over Hamborg, Kassel og München,
  hvor jeg venlig modtoges af den gamle L. Spengel, af Halm og Christ,
  men kun tilbragte en enkelt Dag, at ile over Alperne og Brennerpasset
  til det med Længsel imødesete Land. Det første Indtryk var ikke
  opmuntrende. Betagen af et pludseligt og stærkt Mismod over min
  utilstrækkelige Forberedelse til Reisen, særlig over min Mangel paa
  Færdighed i Italiensk, førtes jeg i mørk Stemning og i mørk og kold
  Nat paa Jernbanen fra Innsbruck igjennem Etschdalen til Verona, hvor
  Veiret var koldt og stormende[120] -- hvilket dog ikke hindrede mig i
  at glæde mig over Amphitheatret, Kirken St. Zeno og Scaligernes
  Mindesmærker --, og under Rækker af Regnskyl og gjennem Uveirsskyer,
  der ikke stod tilbage for den mørkeste Novemberdag i Norden,
  fortsattes Reisen uden Standsning over Vicenza og Bologna og over de
  snebedækkede Apenniner, indtil jeg, medtagen af Kulde, om Natten
  naaede Florents for at finde et Par Timers Hvile i et slet Hotel i en
  Udkant af Byen. Næste Dag var imidlertid Alt forandret. I varmt
  Solskin foer jeg, destoværre altfor hurtig, forbi det gamle
  Østetruriens Byer (Cortona, Arezzo) og Trasimenersøen gjennem Umbrien
  (Spello, Perugia) til Foligno, hvor jeg paa Jernbanestationen fik en
  dansk Hilsen, og derfra ind i Tiberegnene og til Rom, som jeg naaede
  den 30te Marts. Endnu fulgte der en kold og mørk Dag, men den sidste.
  
   {[120] Jfr. Side 43.}
  
  Jeg var i min fremrykkede Alder og med et allerede aftagende Syn ikke
  kommen til Rom eller overhovedet til Italien for at sammenligne
  Haandskrifter, dechiffrere Indskrifter eller gjøre andre
  archæologiske Detailstudier, men for dels at nyde den umiddelbare
  Glæde over alt det Skjønne i Natur og Kunst, dels at vinde et klart
  Overblik, omend kun i store Omrids, af de naturlige Forhold og
  Betingelser, under hvilke den romerske Stat og overhovedet det
  romerske Liv i Oldtiden havde udviklet sig, og over det gamle Roms i
  Monumenterne fremtrædende topografiske Skikkelse i det Store. I begge
  Retninger havde jeg et rigt Udbytte og stor Tilfredsstillelse. Jeg
  fandt mig, understøttet af en naturlig Evne til hurtig og sikkert at
  orientere mig, strax meget let tilrette i Rom og dets nærmeste
  Omgivelser (-- allerede den første Aften vandrede jeg Kl. 9 alene fra
  Ripettaen gjennem en Række Gader til Hotellet ved Kirken Sta Maria
  sopra Minerva --) og færdedes uafbrudt uden Træthed og uden ængstelig
  Forsigtighed mellem Kunstsamlingerne og Mindesmærkerne, ogsaa de fra
  den romerske og pavelige Middelalder, hvis Historie levende havde
  interesseret mig. Den vundne Belæring var, uden Fordybelse i
  specielle Enkeltheder, ikke ringe. Naar man fra Kirken S. Pietro in
  Montorio, det gamle Ianiculums Høidepunkt, udover den nedenfor
  liggende By og Kampagnen tydelig ser Byerne paa Albanerbjergene og
  skimter Volskerbjergene, falder der et eiendommeligt Lys over den
  ældste romerske Historie, og mig i det Ringeste tiltrak Caecilia
  Metellas Monument ikke meget stærkere end de ligeoverfor liggende
  Levninger af en middelalderlig Borg. Samtidig glædede jeg mig ved
  Samlivet med danske Venner og Bekjendte, som tilfældigvis i det
  Foraar og Sommer talrigen samledes i Rom; vi vare paa en Gang syv
  forhenværende danske Ministre dér, nemlig foruden mig Hall, Casse
  (begge med deres Familier), Lehmann, Wolfhagen og en kort Tid
  Rosenørn-Teilmann og Krieger. Til disse kom Familien Hammerich fra
  Iselingen, V. Bergsøe, en kort Tid Skuespillerinderne Fru Eckardt og
  Frk. Bournonville og ligefør min Afreise Malerne Marstrand og
  Skovgaard, med hvem jeg derfor kun traf saavidt sammen, at jeg mange
  Aar efter i en da udgiven Samling af Breve af Marstrand med
  Tilfredshed kunde læse et Vidnesbyrd af ham om, at, medens de andre
  Danske fordetmeste vare tagne bort fra Byen, Madvig endnu færdedes
  der med ungdommelig Kraft og Munterhed. Ikke ringe Fornøielse
  skaffede mig ogsaa en ved Kvartetsang forbunden Forening af Musikeren
  Ravnkilde, Maleren Rosenstand og Billedhuggerne Børjeson (svensk) og
  Hartmann, der venlig sluttede sig til mig, og med hvem jeg gjorde et
  Par Udflugter. Albanerbjergene fra Albano til Rocca di Papa og Monte
  Cavo gjennemvandrede jeg med Rosenstand; andre Dele af disse Bjerge
  gjennemstreifede jeg alene; den østlige Del (Frascati med det gamle
  Tusculum i Nærheden) besøgte jeg med Hall og Lehmann, Tivoli med dets
  Vandfald og Hadrians Villa med Hall og Casse og deres Familier.
  Volskerbjergene vare paa hint Tidspunkt meget usikre for Reisende, og
  Ostia beklager jeg at have forsømt, medens jeg derimod foretog en
  Udflugt til Cervetri (Cære), hvor jeg baade saae et Par gamle
  etruskiske Grave og hos to Brødre, der havde forpagtet Fyrst
  Ruspigliosi's store Landeiendom deromkring, fik et lille Indblik i
  den Maade, hvorpaa romerske Fyrstefamilier drive deres Eiendomme; jeg
  opholdt mig nemlig hos Forpagterne den Dag, da nogle hundrede fattige
  neapolitanske Arbeidere modtog deres Løn for i nogle Dage forinden at
  have besørget Høsten paa den uhyre Mark, hvis stadige Besaaen med
  Hvede, saalænge den vilde bære, udgjorde hele Dyrkningen; efter
  Betalingen drog den hele Flok om Natten gjennem den romerske Kampagne
  til det neapolitanske Grændsedistrikt, hvor den hørte hjemme[121]. --
  Hvor lidet jeg end havde nogen Sympathi for Pavens verdslige
  Herredømme, maatte jeg dog for mig selv betragte det som et Held, at
  jeg lærte at kjende det pavelige og gammeldags Rom, inden det i det
  næste Aar gik op i Kongeriget Italien; jeg saae Pio Nono ved flere
  kirkelige Ceremonier, men ikke i Vatikanet.
  
   {[121] Da jeg fra Rom ankom til Jernbanestationen Palos og der traf
   sammen med den ene Forpagter ved den Vogn, der var sendt ham imøde
   fra Forpagterboligen ved det saakaldte Slot, var hans første
   Spørgsmaal til Kudsken, om den dobbeltløbede Bøsse, som denne førte
   med, var vel ladet. Da jeg i den Anledning spurgte, om Egnen var
   saa usikker, at han ikke turde kjøre det korte Stykke, vel noget
   over en Fjerdingvei, uden Vaaben, svarede han, at Egnen vel i
   Almindelighed ikke var usikker, men at han imellem disse Mennesker,
   der vidste, at han i Rom havde hentet Penge til Betalingen, ansaae
   det for sikrest at have et godt Vaaben hos sig. Paa Tilbageveien
   til Rom traf jeg i en stor Jernbanevogn af ringeste Klasse sammen
   med det vildeste Selskab, hvori jeg, saavidt jeg erindrer,
   nogensinde har befundet mig, nemlig en Mængde aldeles berusede,
   skrigende og bandende hvervede Rekruter af forskjellige Nationer:
   Franskmænd, ogsaa tydske fra Elsass, Belgere og Irlændere, der
   under nogle gamle Underofficerer førtes til det pavelige
   Zuavecorps. Imellem Rekruterne havde forvildet sig en stakkels
   Tyrk, der efter Krimkrigen var kommen til Paris og nu vendte
   tilbage til sit Hjem; under idelig Fremstammen af tyrkiske Bønner
   nedslugte han halvt nødtvungen den Vin og Brændevin, som Zuaverne
   bød ham. Da vi nærmede os Rom og Kasernen, indtraadte dog en
   melankolsk Taushed hos de fleste, tildels vel af Træthed.}
  
  Fra Rom, hvor jeg ogsaa tilegnede mig noget større Kundskab og
  Færdighed i Italiensk[122], gik jeg til Neapel, men kunde destoværre
  kun anvende omtrent fjorten Dage til at nyde Stadens og Egnens
  Naturskjønhed og levendegjøre de dertil sig knyttende rige Minder.
  Det følger af sig selv, at jeg hverken forsømte Vesuv og Pompei eller
  Ischia og Sorrent; jeg naaede ikke Capri, men vel Salerno og Amalfi,
  og jeg havde ikke Raad til at leie en Eskorte af 6 Gendarmer, uden
  hvilken det just i de Dage ikke ansaaes for sikkert at gjøre en
  Udflugt til Tempelruinerne ved Paestum. -- Under Natteopholdet ved
  Pompeii paadrog jeg mig ved et Insektbid en Inflammation og en Byld
  paa det venstre Haandled, der fulgte mig paa Tilbageveien fra Neapel
  over Rom til Florents og under mit imellem Bygningerne, Gallerierne
  og det medicæiske Bibliothek delte Ophold i denne By efterhaanden
  foraarsagede mig heftige Smerter, saa at jeg, efter en Udflugt til
  Fiesole, maatte lade Bylden aabne af en tydsk Læge, som, da der
  samtidigen i Juli indtraadte en endog for Florents usædvanlig stærk
  Sommervarme, strengt paalagde mig at opgive Venedig og hurtig over
  Mailand at søge til Bjergene. Destoværre tabte jeg paa Jernbaneturen
  over Modena, Parma og Piacenza til Mailand ved et tilfældigt Uheld
  (Savnet af mine Briller) det fulde Indtryk af den sydlige Pobreds
  yppige Frugtbarhed, der skulde have erstattet mig den ved Nedreisen
  lidte Skuffelse. Heldigvis kunde jeg derimod temmelig uforstyrret af
  Smerte nyde Reisen fra Mailand over Lago Maggiore og igjennem
  Tessindalen, og fra Airolo kunde jeg endnu, skjøndt med Armen i et
  Bind, gaae omkaps med tre unge franske Abbéer, der gjorde en
  Feriereise fra Seminariet i Rom til Hjemmet, op til Hospitiet paa St.
  Gotthard. Over Luzern begav jeg mig derpaa til den lille By Immensee
  ved Zugersøen, hvor jeg et Par Uger legemlig udhvilede mig og samlede
  de fra Italien medbragte Indtryk under daglige Vandringer i Omegnen
  af Rigi og Küssnacht.
  
   {[122] Som Lærer og Parleur i Italiensk anbefalede Skandinaverne en
   uægte Søn af en ældre bekjendt svensk Billedhugger, og jeg antog
   ham da ogsaa til at give mig nogle Timer; han begyndte
   Undervisningen med en særlig overfor mig overmaade snurrig
   Undersøgelse, om jeg var saaledes i Besiddelse af almindelige
   grammatikalske Begreber, at han kunde spare sig Forklaringen af,
   hvad en Artikel var, osv.}
  
  I Begyndelsen af August mødte min yngste Datter og Søn mig, kommende
  direkte fra Hjemmet, i Luzern, og vi foretoge derpaa, efter at have
  besteget Rigi, en Tur igjennem Reussdalen til Hospenthal og derfra
  forbi Galenstock over Furka til Foden af Rhonegletscheren. Derfra
  vandrede vi over Maienwand og Grimsel gjennem Over-Haslidalen forbi
  Vandfaldet ved Handeck til Meyringen og Interlaken, hvorfra
  vedvarende Regn drev os tilbage over Brünig gjennem Unterwalden til
  Luzern. Efter at have besøgt Zürich og Schaffhausen gik vi over
  Freiburg og Heidelberg videre til Hjemmet. -- Jeg har dvælet
  saalænge ved denne Reise, fordi den baade for Italiens og Schweitz's
  Vedkommende har efterladt mig en rig Skat af skjønne Billeder og
  glade Erindringer.
  
  Ligesom i 1861 fik jeg i 1870 Leilighed til at sammenligne de fra
  Italien i det foregaaende Aar medbragte Naturindtryk med Billeder af
  en meget forskjellig, men derfor ikke mindre tiltrækkende Karakter,
  idet jeg midt under den Spænding, som Udbrudet af den tydsk-franske
  Krig og de første Begivenheder i den havde fremkaldt, efter et
  tidligere givet Tilsagn, ledsaget af min ældste Datter, reiste
  gjennem Sverrig til Kristiania for der at holde en Række
  Forelæsninger over Sprogets almindelige Liv og Væsen, et Led i den
  Række af Forsøg, der i nogle Aar gjordes med at oplive og støtte
  Forbindelsen imellem de nordiske Universiteter ved Optræden af
  enkelte Docenter fra det ene ved et af de andre. Jeg erindrer endnu,
  hvilket eiendommeligt Indtryk den stille Fred i Vermelands ensomme
  Skovbygder gjorde paa mig, medens Sindet ikke kunde frigjøre sig for
  Tanken paa den skæbnesvangre Kamp, der rasede i Mellemeuropa. I
  Kristiania modtog jeg Efterretningen om Katastrofen ved Sédan. Den
  Modtagelse, mine Forelæsninger og jeg selv personlig fandt, var mig
  saare glædelig, og denne Glæde forøgedes ved Udflugter i Byens
  skjønne Omegn og til Ringerige. I det Indre af Norges storartede
  Fjeldnatur fik jeg derimod heller ikke denne Gang Leilighed til at
  trænge ind, og endnu mindre kunde der derom blive Tale ved min senere
  Deltagelse i det andet nordiske Philologmøde i Kristiania i 1881,
  ved hvilket jeg den 10de August holdt et i det Letterstedtske
  Tidsskrift efter Hukommelsen trykt Indledningsforedrag: "Hvad er
  Sprogvidenskab?" og ligeledes paa anden Maade -- ligesom under
  Philologmødet her i 1876 -- deltog i Forhandlingerne.
  
  De Aar, som jeg efter min Afgang fra Universitetet har tilbragt i
  stille Fred i mine Børns Kreds og i glædelig Omgang med mine
  tidligere Embedsbrødre og andre Venner, have ikke bragt ydre
  Begivenheder, der fortjene her at omtales. Ved Siden af den allerede
  omtalte indskrænkede Efterhøst af philologiske Studier, hvorom ogsaa
  det i disse Aar udkomne tredie Bind af mine Adversaria critica bærer
  Vidnesbyrd, og en mere omfattende Udfyldning af det Overblik over den
  nyeuropæiske Historie og Kulturudvikling samt Philosophi, som jeg
  allerede tidligere havde søgt at tilegne mig, har der været levnet
  mig Ro til at hengive mig til de Betragtninger over Livets og
  Tilværelsens dybere Spørgsmaal, som i tidligere Aar specielle
  Fagstudier og Deltagelse i Livets praktiske Opgaver kun havde levnet
  ringe Raaderum, om end Driften dertil altid var tilstede og
  efterhaanden skærpedes. Men, hvorledes jeg paa dette Omraade har
  forsøgt at finde Ro og Hvile og at forene Tankens Trang til Klarhed
  med Følelsens Inderlighed og Kjærlighedskravet, derfor er det ikke
  her Stedet at gjøre Rede[123].
  
   {[123] Anmærkninger af Udgiveren:
  
   1) Til Supplering af Billedet af min Faders Virksomhed i det sidste
   Aarti troer jeg endnu her at burde nævne følgende af ham ikke
   ovenfor omtalte, mig bekjendte Artikler fra hans Haand i vore
   offentlige Blade for de paagjældende Aar: "De klassiske
   Forestillinger for Ubemidlede" af "j" i "Dagbladet" for 18de Oktober
   1875, "Om Ministerpensioner" af "n" i "Dagbladet" for 7de December
   1875, "En Indsigelse fra en Lægmand" i "Dagbladet" for 5te December
   1876, rettet mod Cand. juris, nu Professor Lassens Artikler kort
   forud i "Dagbladet" om Lægmænds Deltagelse i Strafferetspleien,
   "1ste Juli 1677 til 1ste Juli 1877" i "Dagbladet" for 30te Juni 1877
   til Anbefaling af Oprettelsen af Monumentet for Niels Juel (-- min
   Fader var Formand for den Komité, der havde dannet sig i dette
   Øiemed, og holdt Talen ved Monumentets Afsløring den 21de September
   1881, se Bladene for samme Dag --) og "Om det paatænkte Monument for
   Maleren Carstens" under Navn i "Fædrelandet" for 30te April 1880.
   Tilføies bør det ogsaa her, at min Fader i "Illustreret Tidende" for
   1ste Januar 1865 og 30te Juli 1871 havde skrevet udførlige
   Nekrologer over sine Ungdomsvenner Rektorerne Bojesen og Henrichsen.
  
   2) I nogle fundne, iøvrigt ganske kortfattede Optegnelser med min
   Faders egen Haand fra 1845 om hans Livsforhold indtil da, som jeg
   ikke véd benyttede nogetsteds, indeholdes følgende Udtalelser om ham
   selv fra den Tid, der synes mig ikke at savne al Interesse, idet de,
   skjøndt over 40 Aar gamle, ganske vise den samme Grundanskuelse som
   hans seneste Meddelelser: "Hans (d. e. min Faders) Fremstilling vil
   altid synes at savne Fylde, Rigdom og Lethed, fordi han stedse vil
   søge at reducere de omkring Punktet ubestemt oscillerende og
   flerformige Tankebevægelser og Tankeudtryk til den muligst korte og
   stringente Formel. Hans videnskabelige Karakter, saaledes som han i
   det Ringeste selv opfatter den, er en Stræben efter sikker Klarhed
   gjennem Skepsis og udtømmende Diskussion og Grundlag. Han er derfor
   i visse Maader langsom og streng i sin Bedømmelse af Undersøgelser
   og Systemer, hvori han troer at se rutineret Bevægelse i givne
   Formler og uprøvede, ikke faste Kategorier istedetfor virkeligt, til
   det Inderste gjennemført Tankearbeide. Han har havt at forsone og
   bringe i Ligevægt en Aand, der i visse Retninger hænger stærkt
   sammen med det nordiske Hjem og deler de romantiske og moderne
   Interesser, og som paa den anden Side tidlig havde hengivet sig til
   den klassiske Oldtid som Kulturforudsætningen for den nyere Tid. I
   hans Sysselsættelse med Oldtiden kunde der, efterhaanden som
   Forholdene klarede sig for ham, ikke være Tale om en paa særlig
   Congenialitet beroende Hvile og Nydelse i Oldtiden -- med en
   Opfattelse af samme som den #bedste# Tid i den Betydning, hvori
   gammeldags Philologer toge dette, eller som det forstaaes af
   Philosopher, der lade de af dem selv opstillede, men med den
   haardnakkede Nutid i Strid værende Idealer boe i den ingen
   haandgribelig Modstand gjørende Oldtid --, men meget mere om en klar
   streng videnskabelig Methode i Behandlingen af Grundlaget for al
   Oldtidskundskab, nemlig Sproget og de gamle Skrifters Kritik og
   Exegese."}
  
  
  
  
  Tillæg I.
  
  1. OM KONG FREDERIK VII.
  
  2. NATIONALITETSPRINCIPET I POLITIKEN.
  
  
  Til min Faders Optegnelser om hans eget Liv havde han som Tillæg
  føiet nogle under 22de November 1885 dikterede kortfattede
  Bemærkninger om Kong Frederik VII, hvilke han selv tillagde en vis
  Betydning og ialtfald havde tænkt sig engang offentliggjorte samt,
  saafremt hans Livserindringer bleve udgivne, utvivlsomt i Forbindelse
  med disse. Idet jeg derfor nu nedenfor lader disse Bemærkninger
  aftrykke, har jeg dog troet efter den Maade, hvorpaa min Fader havde
  knyttet dem til den Tale, som han den 7de Januar 1864 holdt ved
  Universitetets Sørgehøitid for Kong Frederik VII paa Kristiansborg
  Slot (Universitetets egen Festsal var under Reparation), først at
  burde lade den nævnte Tale, der vel i sin Tid blev trykt i dens
  Helhed, men ikke var tilsalgs, og som saaledes ikke har været let
  tilgængelig og er lidet kjendt, ligeledes aftrykke her. Det vil
  derved ogsaa bedst ses, hvorledes Talen og de efterfølgende
  Bemærkninger stille sig til hinanden.
  
  Endvidere havde min Fader efterladt sig nogle Bemærkninger om
  Nationalitetsprincipet, hvilke han, hvad selve Indledningen til dem
  viser, ligeledes eventuelt havde tænkt sig medtagne som Tillæg, og
  som derfor her trykkes saaledes.
  
                                                        Udgiveren.
  
  
  1. Tale ved Universitetets Sørgehøitid for Kong Frederik VII af J. N.
  Madvig.
  
  Høistærede, høit anselige Forsamling af Medborgere af alle Klasser og
  Stænder, af Embedsbrødre og Medstuderende! Sorgen over den gode Konge
  skal ikke være taus eller ordknap. Kongen i Graven kræver Ordets
  Vidnesbyrd og Hæder; Folkets Smerte finder Lettelse og klarer sig ved
  Udtalelse; men denne Form af Sorgen, der søger sit Udtryk i fyldige
  Ord, har sin tilmaalte Tid, den begrændses af Livets Færd, Livets
  Opgaver, Livets Glæder, Livets Bekymringer. Sorgen skal ikke
  forsvinde, men den skal forvandle sig til en vemodig Erindring, der
  stille gjemmes i Sindet. Det er næsten to Maaneder siden, at Kong
  Frederik VII kaldtes bort fra os; siden den Tid har Klagen lydt
  gjennem mange Stemmer; hans Lig er under Folkets Ledsagelse ført til
  hans Fædres Hvilested; Kirken har udtalt sit alvorsfulde, sit
  trøsterige Farvel til ham; den stille Taushed, der hvilede over
  Landet, er ophørt; Glæden -- nei, ikke Glæden (thi den har været
  sparsom i Danmark i denne Jul), men i det Ringeste den livlige Færd
  og Adspredelserne mærkes atter. Bekymringerne omringe os saaledes fra
  alle Sider, de trænge saaledes ind paa os, at de kun lade lidet Rum
  tilbage for Tanken til at vende sig mod Fortiden. Hvi da en ny
  Sørgehøitid? Hvi har den danske Høiskole samlet sig og indbudt
  Medborgere til at samles med sig, og det paa en Tid, hvor den ikke
  engang kan modtage sine Gjæster i sin egen Hal, i de Omgivelser, der
  minde om dens eiendommelige daglige Virksomhed, men maa modtage dem
  paa et Sted, der vækker ganske andre Erindringer end Høiskolens? Stod
  da Frederik VII i et saa særeget nært Forhold til Høiskolen, at den,
  ikke tilfreds med at dele det almindelige Udtryk af Landets Sorg,
  særlig maa hæve sin Røst? Har Høiskolen Noget at sige om Frederik VII
  af saa eiendommeligt Indhold, at det ikke tør tilbageholdes? Frederik
  VII var ogsaa os en god og naadig Herre; under hans Regjering have vi
  set vore Lærekræfter udvidede, vore Læremidler forøgede, forbedrede,
  forskjønnede paa en Maade, som vi taknemmelig paaskjønne; naar vi
  nærmede os til ham, modtoges vi med venlig Nedladenhed; den
  akademiske Ungdoms muntre Færd, de begeistrede Udbrud af dens
  Følelser betragtede han med Velbehag. Men Frederik VII vilde ikke
  selv regnes blandt de Fyrster, der særlig søge Musernes eller den
  alvorlige Pallas Athenes Gunst. Naar hans Blik i Tanken vandrede hen
  over Statslivets og det borgerlige Livs forskjellige Kredse, da tør
  vi ikke troe, at det med Forkjærlighed dvælede paa det Omraade, hvor
  vi have at arbeide. Det er en anden Grund, som opfordrer os til
  særlig at samles. De protestantiske Universiteter, for største Delen
  stiftede eller udvidede af høihjertede Fyrster i Reformationens
  Aarhundrede, have altid med Hengivenhed sluttet sig til deres
  Landsherrers Person, dels i taknemmelig Erindring, dels fordi de deri
  udtrykte Bevidstheden om, at de arbeidede ikke blot i Videnskabens
  almindelige Tjeneste, men ogsaa for det særlige Fædrelands Oplysning
  og for Statens Vel; de have gjort Fyrsternes Mærkedage til
  deres egne. Der var en Tid, da Evnen til at indklæde Tanken i
  sammenhængende, fyldig og smagfuld Form udenfor Kirken ikke let
  fandtes uden ved Høiskolen, og den Form, hvori Tanken dér indklædtes,
  var dengang ikke Folkets egen; det var en fremmed, men fælles for det
  hele lærde Europa, og det lærde Europa faldt dengang nærmere sammen
  med det dannede end nuomstunder. Det hørte med til den kongelige
  Herlighed, at Kongens Minde ogsaa skulde hædres og bevares i det
  ligesom almindelige europæiske Sprog. Den fremmede Form er
  forsvunden, den ærefrygtsfulde Skik er vedligeholdt. Ved alle danske
  Kongers Død siden den Konges Tid, der fornyede og foryngede
  Universitetet, har dettes Røst ladet sig høre, navnlig ved alle
  Enevoldskongernes Død, og den Hæder, der er vist samtlige
  Enevoldskonger, skulde ikke unddrages den sidste Enevoldskonge, ham,
  der var det i kort Tid, men frivillig hørte op at være det; det
  skulde ikke synes og siges, at Indskrænkningen af Magtfylden
  formindskede Hengivenheden eller dens Udtryk. Saa har vor Konge
  villet det, saa ville vi det selv, og derfor have vi samlet os til
  Frederik VII's Minde.
  
  Ved dette Minde ville vi et Øieblik dvæle, som det sømmer sig Mænd,
  hvis daglige Gjerning er Tankens og Prøvelsens i Sandhedens Tjeneste.
  Tankens, Prøvelsens, i Sandhedens Tjeneste? Er det da Meningen her at
  gaae til Historiens fulde, strenge Granskning af Frederik VII's Liv
  og Regjering, at sætte os til Doms over den døde Konge? Er det
  Meningen her at mønstre hans hele Færd, i hans Regjering skarpt at
  adskille, hvad der tilhørte ham selv og hvad hans Medarbeidere, hvad
  der var fri Beslutning og hvad der var Tidens og Forholdenes Værk? Er
  det Meningen, borttagende baade Kongekaaben og Kjærlighedskaaben at
  efterforske og udregne, hvormeget der ogsaa i hans Liv og Væsen
  fandtes af menneskelig Svaghed og Skrøbelighed, for derefter smaalig
  at udregne Summen af den Fortjeneste, der bliver tilbage, og at
  anvise ham sin Plads blandt Regenter? Nei, dertil er det ikke Tiden;
  dertil er fremfor Alt ikke Stemningen hos os; dertil have de, i hvis
  Navn jeg taler, ingen Beføielse og have ikke villet overdrage mig
  nogen; dertil føler jeg selv mindst noget Kald. Der er i denne
  Forsamling mere end én, der ifølge den Stilling, han har havt til den
  bortgangne Konge og til hans Regjeringsvirksomhed, kan have et
  Vidnesbyrd at aflægge for Historien; vi ville ikke foregribe det,
  ikke forsøge ligesom at tage det fanget. Vi bøie os for, vi dele og
  istemme Folkets Sorg og Folkets kjærlighedsfulde Dom om dets døde
  Konge, men, idet vi agte og istemme den, ville vi et Øieblik
  fremkalde for os Hovedpunkterne deri og se, fra hvilken Side de
  fornemmelig have deres Gyldighed og Betydning. Folkets Dom om Kongen
  ved hans Død og nær derefter dannes ikke ved en Opløsning af hans
  Regjering i dens enkelte Bestanddele, Foretagender og Begivenheder og
  Prøvelse deraf; Folket og allermest det danske Folk, der i
  Aarhundreder har været vant til i en Regjeringshandling at se den
  umiddelbare Udstrømning af Kongens egen Villie, adskiller ikke Kongen
  fra hans Medarbeidere, ligesaalidet som Regenten fra Mennesket.
  Dommen fremkommer ved en almindelig Følelse af Folkets hele Skæbne
  under Kongen, ved det hele Indtryk, Folket har modtaget af sin Konge
  i hans Fremtræden for det og, for at bruge gammeldags, men
  betegnende Ord, i hans Omgængelse med det; og, naar Folket dog just
  vil fastholde Kongens Personlighed, da fastholder det den ikke
  gjennem en omhyggelig Betragtning af Karakteren i dens finere
  Sammensætning, af Elementernes Forhold og Vexelvirkning deri, men det
  holder sig til den udprægede og fremtrædende Form, under hvilken
  Kongen, naar han umiddelbart viste sig for Folket, traadte det imøde.
  For hvem af os er det dernæst skjult, at der i Folkets Omdømme om
  dets bortgangne Konger optages Meget, der væsentlig vidner om Folkets
  egne Stemninger, dets Ønsker, dets Forventninger og dets Sorger? Vi
  tør vel sige, at i det hele Billede, der umiddelbart efter en Konges,
  især efter en elsket Konges Død, danner sig af ham hos den store
  Masse af Folket, er der og maa der være Noget, som erindrer om, hvad
  vi hos Oldtidens Folk kalde Mythe og Sagn; men Mythen har sin
  Sandhedskjerne, som Historien ikke tør vrage eller bortkaste. Lader
  os, idet vi tale om Frederik VII, fremdeles ikke glemme et Hensyn,
  som har en stor Betydning saavel i den umiddelbare nærværende
  Paaskjønnelse som i al historisk Bedømmelse. I vigtige Livsforhold, i
  ansvarsfulde og indflydelsesrige Livsstillinger kommer det ikke blot
  an paa den rene Personlighed hos den, der skal indtræde og virke i en
  Stilling, men ligesaameget og fornemmelig paa Forholdet mellem
  Personligheden og Øieblikket og den Opgave, som just Øieblikket byder
  og forelægger. Dette gjælder ikke mindst om Konger; thi Kongen kan
  ikke vælge, ikke forandre sin Gjerning og Opgave; kaldet til den ene
  bestemte Livsopgave ved Arv, ikke ved særlig Tilbøielighed og Valg,
  maa han tage den, som den tilfalder ham. En flersidigere Begavelse og
  en stærkere Drift til selvstændig Indgriben, der dog ikke naaer enten
  til en genial Gjennemskuen af Forholdene eller mægtig Omdannelse af
  dem, udretter stundom mindre end en jævnere og villigere Tilslutning
  til det Givne, Imødekommen mod det af Tid og Begivenheder Medførte.
  Lader os prise det som en Lykke for Frederik VII og hans Folk, at
  hans hele Væsen og Personlighed særdeles egnede sig for de
  Omstændigheder, for de Forhold, under hvilke han maatte overtage og
  bære Kronens Byrde, og lader os søge en ikke ringe Fortjeneste i den
  heraf fremgaaede villige Samvirken med Folkets Stræben.
  
  Hvad dømmer da Folket om Frederik VII? Det siger, at han var en dansk
  Konge i Væsen og Sind, at han var en folkelig, en frihedselskende
  Konge, Frihedens Begrunder i sit Rige, at han var et Værn og Skjold
  for sit Folk og at der, trods al den Møie og Kamp, han og hans Folk
  maatte gjennemgaae sammen, dog var Lykke ved Frederik VII.
  
  Frederik VII var en dansk Konge i Væsen og Sind. Den Naturbestemmelse,
  der var givet ham ved hans Fødsel, udviklede og pleiede han med den
  Hengivelse, der ved at rette den almenmenneskelige Sympathi særlig
  mod det Nærmeste og mod den Kreds, hvori hver er stillet til at
  handle og lide vel eller ilde, giver den en praktisk Skikkelse i en
  varm Fædrelandskjærlighed; hans jævne Væsen optog ikke og stræbte
  ikke efter noget Fremmed; ingen Forfængelighed drev ham til at
  tilegne sig andre Landes og Folks Former for at behage Flere og vinde
  en større Anerkjendelse; han elskede sit Fædrelands Naturskjønheder,
  han elskede dets Sæder og Skikke, han elskede dets Minder, han
  elskede dets Sprog. Der boede tidlig i ham en stærk, til klar Tanke
  sig fremarbeidende Følelse af, at ethvert Folk er en bestemt
  Personlighed i Historien, udtrykt i særegne Livsformer, udtalende sig
  i sit eget Sprog; han havde Følelse og Erkjendelse af Vigtigheden af
  at bevare denne Personlighed ukrænket hos Folket i fyldig, ren
  Skikkelse og Bevidsthed; han følte og saae, at i denne bestemte Form,
  i denne under al Udvikling bevarede Enhed af Folket laae det, der
  skulde bære Staten, og at Folket var Mere og Andet end et Antal af
  Mennesker samlede indenfor en vis geografisk Grændse og forbundne
  ved ydre og tilfældige Baand. Men hvorfor dvæle vi saalænge ved
  Noget, der synes saa simpelt og naturligt, allermest for Kongen, der
  skal føle sig som sit Folks Spidse, som dets første Mand, og som, for
  at være det, allermest og allerførst maa i Sandhed være En af Folket?
  Vi vide for det Første og bør sige os selv, at der for den danske
  Konge har været og endnu er en særegen Vanskelighed ved at
  gjennemføre den Opgave at være en i Sind og Væsen dansk Konge; der
  har været og er den Pligt for ham ved Siden af et fuldt og stærkt
  dansk Sindelag at bevare Velvillie og Sympathi for den anden
  Nationalitet, der ogsaa har en Plads under det danske Scepter, for
  den Nationalitet, der i dette Øieblik har vendt sig saa fjendsk imod
  os, at det er vanskeligt, som vi bør og ville, at bevare Billigheden
  i Tanke og Tale om den. Vi vide dernæst, at hele dette Forhold en Tid
  lang var blevet forvansket til Unatur, at der har været en Række
  danske Konger, der baade selv glemte og tillode deres Omgivelser at
  glemme, at de herskede og levede i Danmark, og at det første Mærke
  paa al deres Færd burde være Danskhedens. Men Kong Frederik VII var
  jo dog ikke den første Enevoldskonge, hvem vi kunne tillægge den
  Roes, at han var en i Sandhed dansk Konge. Enhver af de Ældre af os
  erindrer selv, hvilken god og ren dansk Mand i sin hele Fremtræden
  Frederik VI var; og Frederik VI var ikke blot umiddelbart i sit eget
  Væsen og Liv en dansk Mand og Konge, hvortil han -- det være sagt til
  Andres Roes og Ære -- var bleven opdragen; han satte ikke blot det
  Danske eller fandt det under hans egen Barndom sat paa dets rette
  Plads i Kongens Hus, i Kongens nærmeste Omgivelser, i det Land, der
  særlig kaldes Kongeriget Danmark, men hans Tanke rettede sig -- og
  denne Fortjeneste var særligere hans -- paa at hævde Danskhedens Ret
  der, hvor Grændsen for dens Udstrækning mere eller mindre var
  forrykket og forrykkedes Dag for Dag; destoværre gjennemførte han
  ikke sin Tanke. Christian VIII var en i sin Person og sin Dannelse
  dansk Mand; hans Sind havde aabnet sig for, hvad der i danske Former
  var frembragt af Dygtigt i Videnskab og Skjønt i Kunst, og han havde
  udentvivl modtaget langt mere omfattende og stærke Indtryk fra denne
  Side end Frederik VII; men han følte ikke saa skarpt, hvor det var,
  der skulde kæmpes, og hvorledes der maatte kæmpes for Danskheden;
  hans Natur var mildere, maaske svagere; dette Forhold blandedes for
  hans Blik med andre politiske Hensyn og fordunkledes deraf;
  Begivenhederne havde endnu ikke lagt det saa rent og aabent for i
  dets hele Betydning. Næsten i det samme Øieblik, da Frederik VII
  overtog Regjeringen, trykkede Fjenderne ham det Sværd i Haanden og
  det Skjold i Armen, som han skulde bære og hæve, ikke blot for
  Danmarks Land, men ogsaa for Danmarks Folk i dets Karakter som dansk.
  Han optog gjerne, hvad der bødes og paalagdes ham; han sluttede sig
  med Inderlighed til sit Folk i dets hele Særegenhed; han bar høit og
  freidig til Skue dets Mærke i sit Væsen og i sin Tale; han var stolt
  af at være den danske Konge, af at bære et Navn, for hvilket Folket
  vandt ny og frisk Hæder.
  
  Naar vi, idet vi prise Frederik VII som en i Sind og Væsen dansk
  Konge, minde om Konger, der ikke vare sig deres Forhold til Folket i
  dets Eiendommelighed, dets Sæder og dets Sprog bevidste, ikke
  sluttede sig til det i denne Eiendommelighed og værnede om dens
  Enemærker, da paatrænger der sig en Betragtning og en dertil knyttet
  Fortrøstning, som det synes mig naturligt at give Ord. Spørge vi, hvo
  den Konge var, der ved Enevoldsmagtens Indførelse tillige paatrykkede
  for længere Tid den danske Kongeslægt, den danske Kongeborg et
  halvfremmed, unationalt Præg, da var det ikke en Prinds af et nyt
  Hus, men en Søn af den ægte danske Kong Christian IV, af ham, om hvem
  Frederik VII saa gjerne mindede sig og Andre. Opdragelsen for en
  Bestemmelse uden for Danmark løsnede ham fra den danske Naturgrund
  og den ved Enevælden indtraadte Adskillelse fra Folket, de dermed
  følgende spændte Forhold selv til den Klasse af Folket, der stod
  Thronen nærmest, fastholdt ham og tildels hans Efterfølgere i en
  falsk Retning. I Modsætning til denne Bortvendelse fra den givne
  Naturgrund skulle vi se en fri, bevidst, personlig Tilslutning til
  det valgte Folk, til det Folk, som har kaldet Fyrsten, støttet af den
  Forbindelse og inderlige Berøring imellem Konge og Folk, som den
  gjenfødte Frihed medfører, at fornye og styrke Naturgrunden for den
  danske Kongeslægts danske Væsen.
  
  Frederik VII var en folkelig Hersker. Naar jeg her om Frederik VII
  bruger et Ord, hvori af Forskjellige lægges en temmelig forskjellig
  Betydning, da tænker jeg ikke nærmest og troer, for at Ordet i dets
  Anvendelse her skal have et baade bestemt og sandt og særligt
  Indhold, ikke nærmest at burde tænke paa en politisk Opfattelse og
  Bedømmelse af Standsforhold og deres Betydning i Statsordenen; jeg
  tænker paa Kongens Personlighed i dens Fremtræden og i dens frie
  Forhold til det Menneskelige, uafhængigt af de politiske Former,
  Indretninger og Adskillelser; jeg tænker paa det uhildede Sind, den
  aabne Sands for Anskuelsers og Følelsers jævne Udtryk, for Livets
  Bevægelser ogsaa i smaae Forhold, i simple og ukunstlede Former og
  den heraf følgende sikkre og tillidsfulde Optræden imellem det menige
  Folk, den Lethed til og Glæde ved at færdes med det og forstaae det,
  som hørte til Kongens Væsen. Der er høitbegavede Personer, som ikke i
  deres Berøring med Andre kunne unddrage sig en stærk og overveiende
  Indflydelse, et afgjort Præg af den særlige Kreds, i hvilken de ere
  opdragne og leve, af den særlige Plads, paa hvilken de ere stillede i
  Samfundet; medens deres Sind har Rum for Menneskehedens Anliggender i
  videste Omfang, lære de ikke let at forstaae, hvorledes menneskelige
  Tanker og Følelser yttre sig paa de forskjellige Trin af Stilling og
  Dannelse, og de kunne derfor heller ikke selv blive forstaaede: selv
  bundne til en vis afmaalt Udtrykkets og Fremtrædelsens Form, kunne de
  kun ret hengive sig til, hvad der kommer dem imøde i en lignende
  Form, og finde sig derved paa mange Maader ligesom afspærrede. Vi
  ville ikke sige, at Frederik VII besad en ved Reflexion uddannet dyb
  og omfattende Menneskekundskab; det er ikke den, hvorpaa det her
  kommer an; men han var ikke indskrænket til en snever Livsform; han
  var ikke bunden ved den særlige Horizont, der begrændser Livet, set
  fra Thronen; han havde bevæget sig imellem Folk paa Samfundets
  forskjellige Trin, lige ned til den egentlige Almue; han kunde se
  deres Anliggender, og hvad der laae dem paa Hjerte, fra et nært og
  rigtigt Synspunkt; han fandt i sin jævne og aabne Natur Nøglen til at
  forstaae, hvad der boede hos de lavere Stillede, til at fatte de Ord,
  hvormed de talte, den Form, hvori de fremtraadte, og, idet han
  forstod dem, blev han forstaaet af dem; han kunde hengive sig til
  dem, han kunde lade Mennesket skues gjennem Kongekaaben, medens denne
  dog passede og sluttede sig fast om hans Skuldre. Overalt, hvor han
  fremtraadte for Folket, følte og udtalte det, at Kongen var som en af
  de Andre, og at han dog ikke blot var som en af de Andre, men at han
  med det Samme var Konge.
  
  Fremfor Alt var dog Frederik VII en frihedssindet og frihedselskende
  Konge; han gav, han gjengav det danske Folk Friheden og han gav den
  med rundelig Haand. Lader os dog et Øieblik overveie, hvad der ligger
  i disse Ord: "han gav, han gjengav". Da Frederik VII besteg sine
  Fædres Throne, vare henved 200 Aar henrundne efter den mærkelige
  Begivenhed, da den danske Konge, som det sagdes, med fuldt Samtykke
  af Folket, og, som det ligger for Dagen, uden nogen Modstand fra dets
  Side, tillagde Kongedømmet udelukkende al Ret og Myndighed i Staten,
  saa at fra dette Øieblik Kongemagten ikke længere betragtede sig som
  fremgaaet af Folket, som Folkets Spidse og Statslegemets Afslutning,
  men som nedstegen fra Himmelen med en særegen Sendelse, med en
  særegen Ret til at beherske et den ovenfra til Varetægt og
  Ledning betroet Folk. Se vi lidt nøiere til, er det danske
  Enevoldsherredømme, saaledes som det grundlagdes 1660 og
  derefter udøvedes, i sin Opfatning af Kongemagtens Oprindelse, i
  Regjeringsgrundsætningerne og deres Udøvelse aldeles ikke væsentlig
  forskjelligt fra, hvad der paa samme Tid gjorde sig gjældende i de
  fleste af de europæiske Fastlandsmonarkier. Den danske Kongelov er
  dog tilsidst ikke Andet end en udførlig Omskrivning, endog formildet
  ved et religiøst Hensyn, af den enkelte Sætning, hvori en fransk
  Konge sammenfattede sin Betragtning: _l'état c'est moi_. Hvad der
  giver Indførelsen af Enevoldsherredømmet i Danmark en særegen
  Karakter, er for det Første just det, at vi kunne tale om en saadan
  enkelt Akt, en udtrykkelig Indførelse, at vi kunne angive Aarstal og
  Datum, fra hvilken de danske Konger bleve Enevoldsherrer, og dette
  staaer i Forbindelse med den forunderlige Modsigelse, at man i det
  Land, hvor man tidligst og bestemtest udtalte Læren om den absolute
  og uindskrænkede Ret, som Kongen havde, og denne Magts guddommelige
  Oprindelse, en Udtalelse, der imidlertid ikke i sin hele Fylde og
  Klarhed traadte frem for Lyset førend en hel Del Aar efter 1660 ved
  Kongelovens Publikation, med det Samme paaberaabte sig Overenskomsten
  med Folket og grundede Retten derpaa. Der var imidlertid andre
  Forhold, som gave det danske Enevoldsherredømme, saalænge det
  fortsattes i sin fulde og strenge Skikkelse, sin Særegenhed og en
  visselig uheldig Særegenhed. Den Ret, Kongedømmet alene tiltog sig
  paa hele Folkets Vegne, var i Tiden nærmest forud for 1660 i
  Virkeligheden ikke udøvet af Folket; en enkelt Stand havde
  efterhaanden samlet alt det Væsentlige deraf; men, idet den politiske
  Ret toges fra denne Stand, Adelen, indtog denne i Begyndelsen en
  overvunden Modstanders Stilling ligeoverfor Kongedømmet, og dette,
  der ved Indførelsen af Regjeringsforandringen havde benyttet
  Fremmede, ogsaa fra de Landsdele, som allerede dengang stode i
  Forbindelse med det danske Rige, førtes til, som Modvægt mod den
  misfornøiede og mistænkte danske Adel, at omgive sig med en anden
  fremmed Adel. Da Adelen efter Datidens Forhold var det Led, som
  sammenbandt Kongen med Folket, fulgte just heraf hin Adskillelse af
  Kongemagten fra det danske Folk som dansk. Enevoldsherredømmet blev
  derved tillige et i lang Tid for Folkets Nationalitet ligegyldigt,
  derfra bortvendt Herredømme. Folkets Ret udøvedes dernæst, sagde jeg,
  umiddelbart før Enevoldsherredømmets Indførelse næsten ganske af en
  enkelt Stand; den øvrige Befolkning eller dog den just i Danmark og
  især i den Tid langt overveiende Del af Befolkningen: Bondestanden --
  thi Stadbefolkningen var da forholdsvis ringere i Tal og Betydning
  end nu -- var allerede i lang Tid nedtrykt, i den sidste haarde og
  trange Periode endnu mere end tidligere, og det syntes, som om
  Enevoldsherredømmet fra sin høie Tinde aldeles tabte Blikket for
  denne Del af Befolkningen; det vilde, kunde det synes, udsone sig med
  Adelen ved at lade Folket endyderligere bøies under dens Magt. Derfor
  fulgte der med Enevoldsherredømmet en endnu større Svækkelse af al
  folkelig Dygtighed og Kraft, af al folkelig Eiendommelighed, end
  ellers vilde have været Tilfældet. Naar vi nu imidlertid sige, at
  Enevælden i Danmark ophørte med Frederik VII, hvormeget og hvor
  Forskjelligt sammenfatte vi da ikke under dette Navn, og hvormeget
  staae vi da ikke Fare for i altfor høi Grad at betragte som en enkelt
  Handling, hvad der var en lang Udvikling, som fik sin Afslutning, sin
  store og afgjørende Afslutning ved Frederik VII? Enevoldsmagten
  bestod visselig i Formen indtil Frederik VII's Tid; men hvilken
  uendelig Forskjel er der ikke i Anskuelserne om Kongemagten og
  Folket og i den hele Maade, hvorpaa disse Anskuelser gjordes
  gjældende i Gjerning og udtaltes i Ord, imellem Frederik III's og
  Frederik VI's Dage? Hvilken uhyre Forskjel er der ikke imellem hvad
  Griffenfeldt skrev under Frederik III, og hvad Christian Colbjørnsen
  udtalte i Christian VII's Navn og efter den Mands Bud, som dengang
  endnu ikke hed Frederik VI? Frederik VI gjengav under sin Faders Navn
  Folkets Masse den personlige og individuelle Myndighed og
  Selvstændighed; men derved grundlagde han med Nødvendighed Ophævelsen
  af Enevoldsmagten. Frederik VI tænkte vistnok ikke selv paa dette
  Maal, i det Ringeste ikke som saa nært. Han havde set den store og
  stærke Rystelse, der fra Frankrig var udgaaet over Europa; han saae
  det mægtige Krigerherredømme, der fulgte derefter, og efter dets Fald
  Forsøgene med konstitutionelle Formers Indførelse paa Fastlandet; han
  oplevede i den sidste Del af sit Liv en ny Folkebevægelse, der reiste
  sig mod Enevoldsmagten i dens Form og i dens hele Væsen. De
  Bestræbelser, der under den første franske Revolution herhjemme havde
  yttret sig enkeltvis og ifølge deres umiddelbare Forbindelse med
  denne tildels vildt og excentrisk, trængte sig roligere, men
  alvorligere og stærkere frem henimod Slutningen af Frederik VI's
  Regjering og fremkaldte ikke ringe Afvigelse fra den tidligere
  Statsform. Folket skulde høres, men det skulde dog endnu ikke
  beslutte. Den Konge, der næsten i 50 Aar efter sin bedste
  Overbevisning havde regjeret for Folket, kunde ikke tilsidst selv
  gaae over til ogsaa at regjere med Folket. Kravene vare heller ikke
  stærke nok; Folket var ikke modent; thi i den politiske Modenhed er
  Villien, den enige og samlede og paa et bestemt Maal rettede Villie,
  et stort Moment. Efter Frederik VI fulgte Christian VIII, der heller
  ikke endnu vovede at gaae til Opgavens Løsning, under hvem andre
  Sorger, Bekymringen for Monarkiets Sammenhold, trængte sig imellem;
  og, steg end Folkets Længsel efter en fri Statsordning, fremkom der
  dog ikke nogen Begivenhed, der kunde tænde ligesom en elektrisk Gnist
  og ved den forene Kongens Sind og Folkets Ønsker. Da traadte Frederik
  VII til. Lader os ogsaa lægge Mærke til, at Frederik VII opgav
  Enevoldsherredømmet efter en i kun kort Tid ført Regjering. Det er
  ikke for Regenten let at bortkaste den Form, hvorunder han længe med
  god Villie og Stræben har hersket, saaledes at ved Forandringen det
  Forbigangne stilles i Skygge og ligesom fordømmes ved Siden af det
  Nye. Men heller ikke begyndte Frederik VII sin Regjering umiddelbart
  med at give Friheden; Gaven af Frihed er ikke en saadan ensidig
  Handling ligeoverfor et blot modtagende Folk. Det Oprør udbrød, der
  krævede Folkets hele Kraft og Styrke til at staae imod. Da blev det
  paa engang klart for Folket, at det ikke kunde overlade selv den
  bedste, selv den ædleste Konge hele Ansvaret for den Kamp, som nu
  skulde begynde, og for Kongen, at han maatte frigjøre den Kraft, til
  hvilken han skulde stille saa store Fordringer. Frederik VII, som
  endnu ikke havde levet sig ind i, regjeret sig ind i den faste
  Forestilling om, den fulde Vane til det usvækkede Enevoldsherredømme,
  gav Folket Friheden, idet hans Sind mødtes med Folkets Røst. Og den
  Gave, han saaledes havde skænket i sin Regjerings Begyndelse, den
  bevarede og hævdede han derefter med trofast Sind i de indholdsrige
  Aar, der fulgte efter. Han kunde ikke undgaae at lade forandrede
  Forhold og nye Hensyn, der gjorde sig gjældende fra hele Monarkiets
  Standpunkt, faae Indflydelse paa de Former, under hvilke Folkets
  Medvirkning i Regjeringen skulde udøves ikke blot for en Landsdel, om
  end den største Landsdel; men han blev sin Gaves Væsen tro under alle
  Forhold. Har Frederik VII aldrig noget Øieblik fortrudt sin Gave? Har
  han aldrig noget Øieblik ønsket Enevoldsmagten tilbage? Hvo kan sige
  det? Der er vel ingen Mand i vigtig Stilling, der er vel ingen
  Konge, som ikke i enkelte Øieblikke, med den bedste Villie til at
  bruge Magten vel, vilde ønske at have større Magt end han har. Men
  Ønsket blev hos ham aldrig til Villie og Stræben, til en udover
  Øieblikket virkende Attraa. Han bevarede Folket den Frihed,
  han engang havde givet det, og, at han bevarede den med den
  Overbevisning, at det var en god og heldbringende Gave, udtrykte sig
  allermest i den, jeg turde næsten sige, naive Glæde og Stolthed,
  hvormed han altid selv utvungen og naturlig gjenkaldte for Folket,
  naar han stødte sammen med det, den Forandring, der var foregaaet, og
  at han selv havde indført den. Lad da Frederik VII medtage fra os,
  hans Samtidige, til Historien Erkjendelsen af og Vidnesbyrdet om, at
  han ved Frihedens Gave fuldstændig udsonede den Slægt, til hvilken
  han hørte, med Folket, at han fyldte og udslettede den Kløft, der i
  Fortiden havde dannet sig mellem Folk og Regjering, og som hans
  nærmeste Forgængere, trods det kjærligste Sind imod Folket, ikke
  havde formaaet aldeles at udslette. Vi ville tænke os ham hvile i sin
  Grav rækkende den ene Haand til Enevoldskongerne og helst til dem,
  som vare ham nærmest i Tid, i Slægt og i Aand, men rækkende den anden
  Haand til den Slægt, der skal komme og fortsætte hans Værk. Thi saa
  vilde den strenge Skæbne, at Enevoldsmagtens Stifters mandlige Slægt
  ikke skulde strække sig længere end Enevoldsmagten selv; den, som
  fuldendte Forsoningsværket, skulde være den Sidste af denne Slægt, og
  Herredømmets Førelse efter den nye eller fornyede Frihedslov skulde
  overgives til en anden Regentrække.
  
  Frederik VII var sit Folks Værn og Skjold. Han var det ikke ved
  udmærket Krigerdygtighed eller Feltherrekunst, ikke ved sjelden
  Statsmandskløgt, ikke ved glimrende enkelt Bedrift. Hvormed værgede
  han da for os? Der hvilede paa hans Person en Slægts ved Traditionens
  Magt styrkede Ret. Den blev ikke altid agtet; vi skulle ikke tillade,
  at de, der nu med Vold fare frem mod Danmark, sige, at de have
  oppebiet Frederik VII's Død for at reise Avindsskjold mod vort Land,
  for at sønderrive Monarkiet; de reiste det allerede mod Frederik VII,
  da det Gøglebillede af Ret, som de nu paaberaabe sig, ikke i nogen
  Maade blot som Skin var tilstede. Men til Overvindelse af det
  dumdristige Forsøg og al den Understøttelse, det fandt, laae der en
  stor Styrke just i den nedarvede Ret, og denne Styrke lagde Frederik
  VII med klar og stærk Villie i Vægtskaalen for sit Folk. Han skilte
  sig ikke fra det, han handlede ikke for sin særlige Interesse; idet
  han stolede paa sit Folks Dygtighed og Mod, hengav han, tryg ved dets
  Forsvar, Alt, hvad der tilhørte ham, til at værne for det. Vi ville
  ikke prise Frederik VII som en stor Personlighed, men vi ville sige,
  at Alt, hvad han var, Alt, hvad han eiede, hengav han til og for sit
  Folk med rolig og fast Beslutning.
  
  Han havde Lykke med sig. Han maatte kæmpe en vanskelig Kamp; der
  vedblev under hele hans Regjering uafgjorte Stridigheder om
  Landsdelenes Forhold, og han maatte imødese nye Kampe; men hvormeget
  opnaaede han ikke? Han nedslog det Oprør, der havde reist sig mod
  ham, og han nedslog det saaledes, at han med det Samme opreiste sit
  danske Folks gamle Hæder. Hvormange betydelige Foretagender saae han
  ikke ved Siden deraf udvikle sig ved hans og Folkets indbyrdes
  Samvirkning, Foretagender, som en Enevoldshersker ikke vilde have
  havt Mod eller Kraft til at begynde og gjennemføre? Og hvormeget
  udrettede ikke Folket selv ved den frigjorte Kraft uden Regjeringens
  Hjælp? Han gjennemlevede en Regjering, fuld af Møisommeligheder og
  Vanskeligheder, men som efterlod hans Folk stærkere, end han modtog
  det. Og derfor siger Folket, naar det vender sit Øie mod de
  Uveirsskyer, som nu optaarne sig, mod de Farer, som nu reise sig fra
  alle Sider: Dette var ikke kommet, hvis vi havde beholdt vor gamle
  Konge. Men vi tør ikke uden Indskrænkning følge Folket i den
  Slutning, det i sin Taknemmelighed for det Forbigangne drager deraf.
  Det var jo ikke først ved Kongens Død, at Truslerne reiste sig; de
  vare jo tilstede før, og, havde de end da en anden Form, syntes de
  ikke at rettes saa langt, som nu, hvo af os tør dog sige, at de, hvis
  de vare komne til Udførelse, vilde have holdt sig indenfor den
  snevrere Grændse? Vi se, at nu Et besluttes, et Andet udføres, og det
  kunde vel være sket ogsaa imod ham. Men fremfor Alt maae vi erkjende,
  at, naar det hedder: "Dette vilde ikke være hændet, hvis Frederik VII
  havde levet", saa indbefatter dette #hvis# efter menneskelige Vilkaar
  et "saalænge", og i dette #saalænge# ligger da tillige, at det dog
  engang maatte komme. Lader os takke Frederik VII for det Værn, han
  var os, saalænge han kunde; men lader os søge det Værn, vi nu behøve,
  hos os selv og hos den, der sætter sig i Spidsen for os med fornyet
  Adkomst. Den Grundvold, paa hvilken Frederik VII stod i Forsvaret for
  sit Monarki og sit Folk, er ikke i alle Maader uforandret; en ny
  Fyrsterække, ved Blodets Baand nær knyttet til den forrige
  Kongeslægt, er kaldet til Thronen; men den er tillige støttet paa en
  Grundvold hentet fra Monarkiets Begreb og dets nedarvede historiske
  Ret. Vi ville samle os om denne Slægt og om dens Ret. Vi skulle give
  vore Fjender den Roes, at de ikke forsøge at drage vor Konge fra os;
  de trænge og trykke ham ind imellem os. Lader os da slaae Kreds om
  ham; lader os forsvare ham og ham forsvare os. Det er ikke ved ham,
  at Truslerne og Farerne komme; de komme mod ham og mod os samtidig.
  
  Retfærdige Gud! Lad vor nye Konge og Herre, hvis det er muligt,
  begynde sin og sin Slægts Regjering i Fred! Bøi de Mægtige til
  Retfærdighed og til at støtte vor retfærdige Sag; men, hvis Krig ikke
  kan undgaaes -- vi trodse ikke paa vor Magt, vi udæske Ingen --,
  skænk os da Styrke i den nødvendige Kamp og giv os gjennem en
  hæderlig Krig en god Fred! Giv os Maadeholdets og Billighedens Aand,
  at vi ikke udstrække vore Krav længere, end vor Ret gjør det
  nødvendigt; men giv os ogsaa Fasthedens og Kraftens Aand, at vi staae
  imod, hvor der skal staaes imod; giv os Besindighedens og
  Bestemthedens Aand, at vi ikke overile os, men heller ikke vakle og
  famle i Usikkerhed; giv os fremfor Alt Endrægtighedens Aand!
  
  Algode Gud! Vi skilles ikke ad i disse vor Høiskoles Forsamlinger
  uden ogsaa at rette en Bøn til Dig for os selv. Vi ere Fredens Mænd;
  vor Gjerning er den, om hvilken det allerede er sagt i fjerne Tider,
  at den ikke kan trives under Vaabenlarm. Vi bede ogsaa for os selv om
  Fred, men om den Fred, der baader vort Land. Beskyt os og vor
  Gjerning, men beskyt fremfor Alt vort Folk, beskyt vort Land, beskyt
  vor Konge!
  
  
  Bemærkninger om Kong Frederik VII.
  
  Den 7de Januar 1864 tilfaldt det mig som daværende Rektor ved
  Universitetet efter en ved dette nedarvet Skik, der ikke kunde eller
  burde tilsidesættes, at holde en Mindetale over Kong Frederik VII ved
  en Sørgefest, der paa Grund af Forhindringer for Benyttelsen af
  Universitetets egen Festsal havde maattet opsættes og fandt Sted i
  Folkethingssalen paa Kristiansborg. Alles Sind var i det Øieblik,
  næsten to Maaneder efter Kongens Død og længe efter hans Begravelse i
  Roskilde med sædvanlig kirkelig Høitidelighed, betaget af Tanken paa
  den yderst farlige politiske Stilling og den nærforestaaende Krig;
  men ved Siden af det Utilfredsstillende i under saadanne Forhold
  overhovedet at holde en ny Sørgetale gjordes Opgaven mig endnu
  vanskeligere, ikke blot ved Andres stridende Stemninger ligeoverfor
  Frederik VII, men især ved min egen Dom og Følelse. Jeg skulde yde
  Pietet og Sømmelighed, hvad der skyldtes dem, uden at hykle en
  Mening, jeg ikke havde, eller aflægge et Vidnesbyrd, for hvilket jeg
  ikke vilde bære det historiske Ansvar. Det er rimeligt, at dette
  Forhold svækkede Talens Virkning, der under de givne Omstændigheder
  aldrig kunde blive stor; men jeg er ved nu atter paa Tryk at
  gjennemlæse, hvad jeg dengang sagde, ikke utilfreds med den Form, jeg
  valgte, og det Forbehold, som jeg i Indledningen til Talen tog til
  Fordel for den sande og strenge historiske Doms Ret, som det da ikke
  var Tiden og Stedet til at gjøre gjældende, ligeoverfor de Stemninger
  og Betragtninger, som særlig Øiebliket gav naturlig Berettigelse og
  Betydning[124]. Jeg antydede, at blandt de da Tilstedeværende var der
  mere end én, der kunde have et Vidnesbyrd at aflægge for Historien om
  den bortgangne Konge. Af disse ere de fleste gaaede bort senere uden
  at have udtalt Vidnesbyrdet, og, hvorvidt de, der ere tilbage, eller
  nogle af dem ville aflægge det, omendog først til Offentliggjørelse
  efter deres Død, véd jeg ikke. Derimod voxede, udbredte og befæstede
  sig den Opfatning om Kong Frederik VII, som jeg betegnede som
  beslægtet med Mythen, i Offentligheden paa en Maade, der er traadt
  Historiens Ret og Krav for nær, om jeg end har bemærket, at den i den
  seneste Tid har fundet Modsigelse hos Enkelte. Jeg føler mig derfor i
  min Samvittighed forpligtet til for min Del her at nedlægge
  Vidnesbyrdet uden at lade mig afskrække ved det Betænkelige, der
  ligger i at udtale en mindre gunstig Dom om den Konge, man har tjent,
  og af hvem man i det Hele har været behandlet naadigen; men jeg
  haaber at gjøre det med Bevarelse af et sømmeligt Hensyn til dette
  Forhold.
  
   {[124] Se Talen ovenfor Side 289 til 292.}
  
  Frederik VII fødtes og opvoxede i sine første Aar under lidet
  heldige Forhold og Varsler; hans Moder blev brødefuld og beskæmmet
  skilt fra Faderen og fjernet; Faderen drog fire Aar efter Sønnens
  Fødsel til Norge og siden efter et nyt Giftermaal til Udlandet, saa
  at han først fra 1821 af kunde have et nært Tilsyn med Sønnens
  Opdragelse. Under disse Omstændigheder have de oprindelig ikke
  fortrinlige intellektuelle og moralske Anlæg neppe faaet den bedste
  Pleie. En vis Tilbøielighed til lunefulde og drillevorne Brud paa
  Orden og Forskrift og til betænkelig Udmaling i Beretning og
  Fortælling bemærkedes og omtaltes allerede i Drengeaarene, ikke
  usandsynlig nedarvet fra Moderen. Tidlig blev han Gjenstand for
  Planer sigtende til igjennem ham at se den gamle Kongeslægt
  forplantet med særligt Hensyn til begge fra Frederik V nedstammende
  Liniers Forening, Planer, der, hvad ikke bør lades uantydet, vistnok
  bleve mere betænkelige ved en Legemsfeil hos Prindsen. Kun med
  Bekymring modtog de Mænd, der kort efter Prindsens Forlovelse med
  Prindsesse Vilhelmine skulde lede hans Udenlandsreise, dette
  Hverv[125]. Skilsmissen fra den første Gemalinde fulgtes af en Art
  Forvisning (til Fredericia), der ikke var skikket til at hæmme en
  Tilbøielighed til at søge mindre godt Selskab, som allerede tidligere
  var fremtraadt. Ogsaa det andet Ægteskab maatte opløses, og under og
  efter dette knyttedes en illegitim Forbindelse med en Dame, der drog
  sin tidligere Forlovede eller Beskytter med sig ind i Prindsens Kreds
  som Omgangsven og betroet Mand og overhovedet fremtraadte
  fordringsfuldt og lidet sømmelig. At disse Forhold og Omskiftelser
  ikke vare egnede til at hæve og styrke Selvagtelsen, er klart nok.
  Frederik VII medbragte, da han tiltraadte Regjeringen, en godmodig
  og jævn Natur, men uden sædelig Holdning, ringe Dannelse, liden
  Tilbøielighed til aandelig Sysselsættelse og Anstrengelse og ligesaa
  liden Kraft til selvstændig Handling, forbunden med en noget stædig,
  men svag Karakter.
  
   {[125] Med Bestemthed véd jeg, at Hertugen af Holsten-Glücksburg,
   vor nuværende Konges Fader, ved Siden af Opgavens andre
   Vanskeligheder ogsaa nærede Betænkelighed med Hensyn til de
   Karaktertræk, der allerede da fremtraadte hos Prindsen.}
  
  Det var allerede før Christian VIII's Død erkjendt og afgjort, at
  der, for at hindre den truende Opløsning af Statslegemet, maatte ske
  en yderligere Modifikation og Indskrænkning i den overleverede
  Enevælde, end der var sket ved Provindsialstændernes Indførelse. En
  Stræben efter ikkedestomindre kraftig at standse Enevoldsmagtens
  Forringelse laae nu visselig udenfor Frederik VII's Tanke; det
  Magtbegjær, der er forbundet med energisk Lyst til handlende
  Indgriben i de almindelige Anliggender og med Drift til Arbeide,
  Anstrengelse og Kamp for at gjøre sin Villie gjældende, fandtes ikke
  hos ham, omend de, der have tjent ham og forhandlet med ham, vide, at
  stundom ogsaa efter den indtraadte Forandring af Regjeringsformen
  besynderlige Erindringer om den ældre Magtfylde og Indskydelser om at
  bruge denne forbigaaende kunde opstaae. I Almindelighed var han dog
  tilfreds med at beholde Kongemagtens ydre Attributer og Fordele og at
  indrette sit daglige Liv, sine nærmeste Omgivelser og sit Hof efter
  sit eget Behag. Men, ligesaa lidt som Fastholden af Absolutismen
  saaledes kan bebreides ham, ligesaa lidet kan der være Tale om en paa
  egen Overveielse og Erkjendelse bygget Beslutning om at indskrænke
  Enevælden og i denne Indskrænkning at gaae til denne eller hin
  Grændse. Han underskrev uden Indvending det under Christian VIII
  forberedte Forfatningsreskript af 28de Januar 1848 og gav i Marts
  efter for de da stillede Fordringer, da ogsaa under Trykket af
  Bevægelserne i Europa og af det Oprør, der maatte kues (jfr. Side
  150). Hvorvidt Kongen paa nogen Maade har deltaget i Forhandlingerne
  om det Grundlovudkast, der udarbeidedes og forelagdes af
  Martsministeriet, véd jeg ikke, men har dog aldrig hørt mindste
  Antydning derom. Udkastets Behandling i den grundlovgivende
  Rigsforsamling og de Forandringer, det der undergik, berørte ham
  saagodtsom slet ikke. Kongens Stilling til Spørgsmaalet om Slesvigs
  Deling, hvorpaa Martsministeriet strandede og opløstes, var efter min
  Overtydning ganske overveiende bestemt ved Andres Indflydelse, dels
  herhjemme, dels udenfra. Derhos skabte det ved en Slags Overrumpling
  tilveiebragte morganatiske Ægteskab og de derved fremkaldte
  Stemninger (f. Ex. i Forholdet til de kongelige Slægtninge)
  Vanskeligheder ogsaa udenfor Kongens særlige Omgivelser, saasom i
  Forhandlingen om Arvefølgesagen, og Indflydelser fra hin Kilde bleve
  senere hen ogsaa følelige ved Forholdet til Ministerierne og
  ved Omskiftninger i deres Sammensætning. At herved en saa
  underordnet Personlighed som den fra Bogtrykker til Kammerherre og
  Civillisteintendant forfremmede Berling kunde faae en Rolle, var
  beklageligt. En uheldig Følge af Ægteskabet med Grevinde Danner var
  derhos en vis Isolation, idet det Selskab, som naturligst og nærmest
  skulde have sluttet sig til Hoffet, være sig nu som Følge af en
  strengere Sædelighedsfølelse eller af lettere Anstandshensyn, holdt
  sig fjernt, hvorvel jeg ikke vil negte, at hos en Del af
  Aristokratiet Misfornøielse over Regjeringsforandringen virkede noget
  med. Ogsaa overfor Udlandet svækkedes den nedarvede Kongeværdigheds
  Anseelse noget. Uheldig virkede derhos hos dem, der kom Kongen
  nærmere, særlig den hos ham efterhaanden stærkt udviklede
  Tilbøielighed til at gjøre sig interessant ved Fortællinger, i hvilke
  ikke blot Sandheden, men ogsaa Sandsynligheden tilsidesattes, og som
  undertiden ved Omtale af egen Daad og af Deltagelse i Fare og Kamp
  bleve særdeles stødende[126]. -- En vis Paaholdenhed og Smaalighed,
  der stundom vistes fra den i Forhold til den ringe Anledning til
  Repræsentation og Familieudgift ret rundelig udstyrede Civillistes
  Side, havde ikke sit Udspring fra Kongens egen Tilbøielighed, men fra
  dem, der bag ham sørgede for sig selv; en morganatisk Gemalinde
  opsamler ikke uden Driftighed i tretten til fjorten Aar en Formue af
  omtrent syv Millioner Kroner, foruden hvad der kan være tilflydt
  Andre. -- Kongens huslige Forhold bleve derhos i de sidste Aar
  formørkede og ulykkelige og bidrog uden Tvivl deres til en ikke ringe
  Uregelmæssighed i Diæt og til ved deraf opstaaet eller forværret
  Sygdom at forkorte hans Liv[127].
  
   {[126] For ikke længe siden læste jeg et forunderligt Forsøg paa at
   forklare Kongens Fortælling til en høi hannoveransk Officer, der
   som Afsending var stedt til Audiens hos ham, om sin i Slaget ved
   Idsted haardt saarede Haand. Jeg erindrer meget tydelig, hvor
   uhyggelig alle Nærmerestaaende dengang berørtes af denne Scene. Men
   hvad vil man da sige til det i Thorsøes Skrift om Frederik VII's
   Regjering S. 259-261 aftrykte Brev fra Frederik VII til Kong Oskar,
   i hvilket han paa det Klareste antyder sin personlige Deltagelse i
   den første Indrykning i Slesvig i April 1848, Fægtningen ved Bou og
   Flensborgs Indtagelse? Med dette Brev maatte en dansk Officer reise
   til en fremmed Monark, som naturligvis havde fuld Kundskab om det
   virkelige Forhold. Ved et Besøg i Jylland fortalte Kongen nogle
   Bønder, imellem hvilke befandt sig den oplyste og hæderlige
   forhenværende Stænderdeputerede og Rigsdagmand Ole Kirk, om
   Grundlovens Tilblivelse, at han som Kronprinds, da hans Fader
   tænkte paa at give en Forfatning, men naturligvis af de gamle
   Ministre modtog ubrugelige Forslag, havde udbedt sig selv
   Tilladelse til at levere et Udkast; dette var af hans Fader blevet
   henlagt, men af ham selv efter Thronbestigelsen fremdraget fra dets
   Gjemme og forelagt den grundlovgivende Rigsforsamling.}
  
   {[127] At en saadan uregelmæssig Levemaade ved Siden af legemlig
   Anstrengelse og Uforsigtighed under den som Adspredelsesmiddel
   grebne antikvariske Undersøgelse af en Mose var stærkt medvirkende
   til at fremkalde Kongens sidste Sygdom og give den en uheldig
   Vending, derfor har jeg modtaget personlige Vidnesbyrd af den
   paalideligste Art.}
  
  For den store Almenhed bleve de Skyggesider, der her ere antydede,
  ubekjendte eller bemærkedes dog kun lidet, medens Kongens naturlige
  Jævnhed og Godmodighed, hans Nedladenhed og hans Mildhed mod Ringere
  i og udenfor hans Tjeneste vandt ham Hengivenhed, saameget mere som
  disse Egenskabers Virkning understøttedes af en tiltalende og værdig
  Skikkelse og af en ikke ringe Evne til at optræde en Tidlang paa
  rette Maade ved offentlige Leiligheder. Naar hertil kommer den store
  Befolknings naturlige og netop ved Enevoldsmagten nærede Forestilling
  om enhver Lovgivningsakts, altsaa ogsaa Grundlovens Udgang fra
  Monarkens personlige Initiativ og Beslutning, bliver Folkestemningen
  mod Kong Frederik VII og den Erindring om og det Billede af ham, der
  har forplantet sig hos den store Mængde, forklarlig. -- Naar man ofte
  stærkt har fremhævet hans Danskhed, da maa dog herved bemærkes, at
  denne væsentlig fremtraadte som en umiddelbar Hengiven til de
  Omgivelser, hvori han var opvoxet og havde levet uden for Exempel i
  yngre Aar nogensinde at være bragt i nærmere Berørelse navnlig med
  tydsk Dannelse eller at have følt Trang til i denne Retning at udvide
  sin Synskreds. Hans Interesse for danske Oldtidsminder forbandt sig
  ikke med nogen Drift til mere omfattende og dybere Kundskab i nordisk
  og dansk Historie. Oprøret i de tydske Landsdele trængte ham
  nødvendig til desto stærkere at slutte sig til den tro blevne Del af
  Monarkiet.
  
  Statuen foran Kristiansborg og de overalt omkring i Landet opreiste
  Mindesmærker for Frederik VII staae vistnok efter streng historisk
  Betragtning mindre som Erindring om en positiv Kongedaad end som
  Minde om en uden Kongens Modstand fuldbyrdet Regjeringsforandring;
  men ogsaa den betimelige Eftergiven for Omstændighederne har sin
  Fortjeneste, især naar den fuldbyrdes og opretholdes af en velvillig
  Personlighed uden Vrangvillie og Bitterhed. Guldkrandsen paa Kisten i
  Roskilde af danske Kvinder lader sig mindre forsvare; thi et
  ridderligt Forhold til Kvinden og en derved betinget Optræden laae
  vistnok neppe for Frederik VII's Natur. -- Den Anskuelse, at en
  Forlængelse af Frederik VII's Liv vilde have afværget de Danmark i
  1864 overgaaede Ulykker, indeholder kun saamegen Sandhed, at der,
  hvis Kongen havde levet længere, vilde have været Leilighed til endnu
  under Benyttelse af den Modstandskraft, som den nedarvede Kongeslægts
  sidste Repræsentant bar i sin Person, at forsøge en sidste og endelig
  Løsning af den til det Yderste strammede Knude, medens Tiden hertil
  og Støtten derigjennem faldt bort ved Kongens Død; men, om Forsøget
  vilde være blevet gjort paa rette Maade og have faaet et forholdsvis
  heldigt Udfald, lader sig ikke sige.
  
  
  2. Nationalitetsprincipet i Politiken.
  
  Anerkjendelsen af Nationalitetsprincipets Berettigelse i Politiken
  har for mig en saadan Betydning, og der hersker mærkværdig nok endnu
  saa mange Misforstaaelser i denne Henseende, at jeg i Tilslutning til
  den Berøring af dette Punkt, som i Fremstillingen af min egen
  Livsvirksomhed gjentagende har fundet Sted, troer her endnu engang at
  burde i al Korthed og Simpelhed sammenfatte, hvad jeg tidligere paa
  forskjellige andre, tildels afsides liggende Steder har ytret derom.
  I og for sig antager jeg ikke, at nogen tænksom Mand tvivler om, at
  Statssamfundene bygges og bæres af og adskilles efter Folkene, d. e.
  Menneskesamfund, der sammenholdes i et særligt, ved Sprog og
  Meddelelsesmiddel betinget og begrændset Fællesskab af Forestillinger
  og Overleveringer, og i hvilke hvert enkelt Medlem ved Fødsel og
  Opdragelse i Sproget modtager et uudsletteligt og for ham selv
  uforglemmeligt Mærke, og der gives heller ikke nu eller gaves i
  Fortiden i Historien nogen kraftig og stærk Stat, uden at den
  tilhørte et saadant Folk, en saaledes mærket Nationalitet. Det
  falder Ingen ind at betvivle denne Nationalitetens Betydning ved
  Stater som England, Frankrig, Spanien eller endog blot ved det salige
  romerske Riges: "deutsche Nation". Men Forholdet kan ganske vist
  enkelte Steder fordunkles og forbigaaende forvanskes. Folk kunne ved
  Omstændighedernes Magt opløse den Stat, hvori de tidligere helt
  boede, i mindre Stykker og ligesom Huse, saaledes som det i sin Tid
  skete i Tydskland, hvor der da opstaaer et Savn af og Trang til
  Helheden, medens andetsteds fremmed Indblanding og Vold kan medvirke
  til slig Opløsning, som i sin Tid i Italien. Paa andre Steder
  undertrykker et stort Folk mindre mægtige og kraftige Folk eller
  Folkeafdelinger, og det herskende Folks Statsomraade udstrækkes da
  udover dets egne Grændser og omfatter Lydfolk under sin strengere
  eller mildere Vælde. Men, fordi Rusland saaledes hersker over Polen
  og Finland osv., ophører den russiske Stat ikke at være baaren af det
  russiske Folk som det, der giver den Enhed og Styrke. Man hører i
  russiske Regjeringskredse maaske ikke altid gjerne tale høit om
  Nationaliteten som Statsgrundvold, fordi denne Tale medfører Tanken
  paa den Ret, der f. Ex. paakaldes af Polakkerne til at danne deres
  særlige og selvstændige Stat, og fordi overhovedet Forestillingen om
  Folket som Statens Eier og Bærer ikke maa træde for stærkt frem i et
  om ikke despotisk, saa dog saare autokratisk regjeret Land; men
  Keiseren af Rusland véd dog meget vel, naar det gjælder, at paakalde
  det russiske Folk. Særlig ilde synes Talen om Nationaliteten som
  Statens Grundvold dog at lyde, hvor der i et enkelt Tilfælde paa en
  Tid, da Folket i det Hele stundom glemtes over dets Repræsentant:
  Fyrsten, er under særegne Sammenstød af mindre Folk med ufuldkomne
  Statsdannelser frembragt et kun ved dynastiske Baand, ved
  Overleveringens Magt og Omgivelsernes Tryk sammenholdt Aggregat eller
  Konglomerat, en kunstig Stat, som i Østerrig. Men netop en saadan
  Stat viser særlig Nationalitetsprincipets Betydning, thi Historien
  lærer, at den i sig bærer en Svaghed og Følelse af Svaghed, som den
  vel søger at dølge, men ikke kan dølge; hele Østerrigs Historie
  ligesaameget som dets nuværende Tilstand, da det har maattet opløse
  sig i to sidestillede Stater og kun med yderste Møie har undgaaet
  yderligere Opløsning, vidner saaledes noksom herom[128]. --
  Erkjendelsen af Nationalitetens Berettigelse som Statsgrundlag
  er stundom bleven forvexlet med en uhjemlet Fordring om en
  Grændseregulering af de bestaaende Stater efter nøiagtige
  Nationalitetsdelinger uden ethvert Hensyn til Traktater og Folkeret,
  ja med Forglemmelse af de uundgaaelige Overgange og Blandinger, og
  den har derfor undertiden i konservative Diplomaters Øine faaet et
  revolutionært Skin. Til at fremkalde og befæste dette Skin bidrog
  Napoleon III ikke Lidet ved den Maade, hvorpaa han i sin urolige
  Politik brugte Nationalitetsprincipets Navn til Skærm for
  egoistiske Bestræbelser, medens han ikke tog i Betænkning at kræve
  tydske Kompensationer for Preussens Magtforøgelse og deslige.
  Nationalitetsprincipet betragter jeg i disse Bemærkninger kun som
  Udtrykket for en Naturlov, til hvilken der ved Bedømmelsen af
  Staternes Styrke og ved Bestræbelsen for at forøge, befæste eller i
  det Ringeste ikke at formindske denne maa tages Hensyn; om Forholdet
  imellem en vistnok deri liggende Berettigelse for hver Nationalitet
  til at stræbe efter selvstændig Bestaaen og den historiske og
  positive Folkeret handles der derimod ikke her.
  
   {[128] Tidsskriftet "Deutsche Rundschau" bragte for nogle Aar siden
   et i det russiske Udenrigsministerium affattet Dokument for Lyset,
   hvori den østerrigske Stats i dens brogede Folkeblanding grundede
   Svaghed paa det Skarpeste var udviklet tilligemed Ruslands
   Interesse i at bevare og benytte denne svage Skabning.}
  
  Vende vi nu Tanken mod vort eget Hjem, da vide vi, at
  Nationalitetsprincipet ogsaa hos os har maattet høre ilde som
  statsopløsende og revolutionært. Sandheden er, at Paaberaabelsen
  deraf ikke kunde Andet end henlede Opmærksomheden paa, hvad der
  unegtelig fattedes det danske Monarki i Sammenhæng og indre Styrke,
  og opfordre til at undersøge, hvad der kunde gjøres for at befæste
  denne. Monarkiet dannedes af to Befolkninger, der for den
  allerstørste Del ikke forstode hinanden indbyrdes, en større med
  særeget Sprog og Folkeliv og en mindre, der ikke blot havde Sprog og
  Folkeliv tilfælles med et langt større og mægtigere Folk og paa mange
  Maader aandelig og materielt hendroges til dette, men som, forsaavidt
  den boede i Holsten eller Lauenburg, tillige statsretlig var
  undergiven fremmed Indflydelse og Kontrol. Det maatte synes klart, at
  Statens egentlige Styrke, ja dens Ret til en særlig Bestaaen maatte
  søges i den større, sproglig, aandelig og politisk selvstændige og
  ensartede Befolkning, og at denne derfor baade burde vedligeholdes i
  fuld Udstrækning og Sammenhæng og hævdes i Følelsen af intetsteds at
  tilsidesættes eller underordnes. Men just det Modsatte heraf fandt
  ifølge en historisk Udvikling, som her ikke skal fremstilles, Sted,
  forsaavidt man ikke blot overlod det danske Sprog og den danske
  Dannelse i Slesvig uden Omhu og Pleie til en underkuet Stilling og
  successiv Fortrængelse, men derhos trods Traktater og tidligere
  Regjeringserklæringer (i 1720) mere og mere sammenkoblede Slesvig i
  Indretninger og Interesser med Holsten. Mod denne Forkerthed gjordes
  Nationalitetsprincipet gjældende, idet der tillige henvistes til den
  overveiende Indflydelse, som det tydske Element især igjennem dets
  fra Suverænitetens Tid af begunstigede Aristokrati havde havt og for
  en stor Del endnu havde i Statens øverste Fællesstyrelse. Man tænke
  herved blot paa to tydske Vidnesbyrd, det ene af den preussiske
  Historiker Treitschke ("Deutsche Geschichte im neunzehnten
  Jahrhundert", 2ter Theil S. 459), der med Beklagelse lader "die
  vielhundertjährige deutsche Adelsherrschaft in Dänemark" ophøre
  med Statsforandringen i 1848, det andet af den vakre og mod
  Fællesmonarkiet, som han tænkte sig det, meget loyale Konferentsraad
  Rist, der i sine for nogle Aar siden trykte Erindringer ligesom
  Treitschke finder det høist besynderligt og formasteligt, at Frederik
  VI engang i den vanskelige Tid før 1813 kunde tænke paa et
  overveiende dansk Ministerium med Niels Rosenkrands og Grev Joachim
  Godske Moltke, (der dog var Søn af en indvandret Tydsker) i Spidsen.
  Derimod medførte Nationalitetsprincipet ikke den ringeste Indsigelse
  imod, at den tydske Befolkning levede med fuldkommen lige Ret og
  Vilkaar under det danske Scepter, ja med bedre, hvis Forholdet til
  Tydskland ydede den nogen særlig Fordel, f. Ex. ved Toldlovgivningen
  osv. Hvorvidt iøvrigt den tydske Befolkning hang fast ved
  Forbindelsen med Kongeriget, og især hvorvidt den under et Sammenstød
  imellem den danske Stats Interesser med de almindelige tydske
  Interesser og folkelige Følelser vilde slutte sig til den danske
  Side, derom kunde allerede Begivenhederne i Holsten i 1813 og 1814
  maaske give et Vink (-- man tænke blot paa Glückstadts Beleiring
  dengang --); men efter 1830 (Lornsen) og efter den hele Bevægelse
  under Christian VIII's Regjering (navnlig i Anledning af det aabne
  Brev i 1846 om Arvefølgen) og Udbrudet i 1848 kunde ialtfald ingen
  Tvivl i denne Henseende fornuftigvis finde Sted. Den tydske
  Befolkning havde igjennem sine Talsmænd og Repræsentanter paa det
  Utvetydigste erklæret, at den ønskede Forbindelsen med Danmark opløst
  for som selvstændig Stat at slutte sig til Tydskland, tagende hele
  Slesvig eller den allerstørste Del med sig som Medgift. Det har gjort
  et stundom oprørende, stundom til Latter heldende Indtryk paa mig,
  naar jeg har hørt danske Mænd, der en kort Tid havde havt en
  Ansættelse, f. Ex. som Auditører, i Rendsborg, saasom iblandt Andre
  Geheimeraad Bluhme, tilsyneladende med fuldt Alvor, hvorvel i Alvoren
  blandede sig nogen Øieblikets Heftighed, paastaae, at Rendsborgs
  Soldater og Borgere i deres Tid vare fuldkommen saa gode danske
  Borgere og Soldater som de i Kongeriget. Naturligvis underordnede
  den holstenske Soldat i almindelige Tider sig ligesaagodt
  Disciplinens Love som den i Kongeriget fødte, men anderledes stillede
  Sagen sig, naar der spurgtes om den uvilkaarlige Drift til under en
  Konflikt med Tydskland at bestemme sig og handle. Man paaløi den
  tydskfødte Mand en Sindsstemning, der ikke engang var naturlig i
  tidligere Dage, hvor Folkebevidstheden dog tildels endnu slumrede,
  men som endnu mindre lod sig forene med den nyere Udvikling af
  Folkebevidstheden. Under disse Omstændigheder og efter blodig Kamp
  fra dansk Side at opgive sin Ret for at holde paa en Forbindelse, der
  saa lidet ønskedes fra den anden Side, var taabeligt, fordi man
  hverken havde Haab om at vinde Hjerterne eller kunde paatage sig
  Gjennemførelsen og Opretholdelsen af et forhadt Tvangsherredømme, til
  hvis Afrystelse overlegen tydsk Hjælp vilde staae beredt. Derfor
  burde og maatte en Opgjørelse og indtil en vis Grad Adskillelse
  imellem Dansk og Tydsk tilveiebringes, saaledes at den historiske og
  traktatmæssige Ret (for Danmark til at besidde hele Slesvig) bøiedes
  efter den Billighed, som det nu bestaaende Nationalitetsforhold
  medførte. Krævede efter Stormagternes Formening europæiske og
  dynastisk-folkelige Interesser, at Kongen af Danmark vedblev at være
  Hertug i det selvstændige Holsten, og kunde Holstens Befolkning uden
  Byrde og Besvær for Danmark bevæges til at anerkjende denne Ordning,
  maatte man fra dansk Side gaae ind derpaa baade under Erkjendelse af
  visse mulige Fordele (ved forenet Optræden udad) og med Forsigtighed
  ligeoverfor mulige Forviklinger og Farer. Ved hele denne Betragtning
  over Nationalitetsprincipets Anvendelse paa det overleverede danske
  Monarki og den dansk-tydske Strid maae derhos endnu to Forhold
  fremhæves. Man taler ofte, ja sædvanlig, som om Holstens Udsondring i
  Forbindelse med et Stykke af Slesvig var en Opløsning af en ældgammel
  og af Aarhundreder helliget Forbindelse, og man glemmer med en
  forunderlig Vedhængen ved Erindringen om en langt tidligere Tids
  Forhold og om Forbindelsen da med ganske enkelte Dele af Holsten
  gjennem fælles Fyrste, at før 1720 sad paa Gottorp et med Danmark i
  stadig Strid og Feide levende Fyrstehus, hvis Nag imod Danmark,
  efterat det var fjernet fra Slesvigs Grund, bevaredes i Kiel og
  derfra forplantedes til Stokholm og Petersborg, og at Kiel for
  Danmark var en fremmed Stad indtil det Aar, da den med Catharina II
  af Rusland og Storfyrst Paul sluttede Mageskiftetraktat kom til
  Udførelse, nemlig i 1773. Der levede endnu i 1848 i det tidligere
  hertugelige Holsten et ikke ganske ringe Antal Mennesker, der ikke
  vare fødte som Undersaatter af Kongen af Danmark, omend indfødte
  Holstenere. Hermed hænger det andet Forhold, hvortil jeg sigter,
  sammen. Den russiske Regjering har i 1848 og de paafølgende Aar vist
  Danmark vigtige og paaskjønnelsesværdige Tjenester; men man tager
  feil, naar man troer, at denne Hjælp ydedes det egentlige Danmark
  imod Schleswigholsteinismen i og for sig og i Almindelighed; den
  ydedes den efter russisk Opfattelse legitime Regent og den ved
  Traktater med Rusland, navnlig Mageskiftetraktaten, opbyggede og
  ordnede danske Helstat imod Oprøret. Indenfor denne Helstats Ramme
  bevarede den russiske Regjering, forsaavidt den overhovedet indlod
  sig nærmere paa Forholdene, i det Hele den gottorpske Opfattelse af
  Slesvigs Stilling. Enhver af de gjennemgribende Foranstaltninger, der
  i den saakaldte Helstat ved dens Nydannelse maatte træffes for at
  give Slesvig den tilsigtede ligelige Mellemstilling imellem
  Kongeriget og Holsten, saasom om Sproggrændsen, om Sprogenes
  Ligeberettigelse i Stænderforsamlingen og Bestyrelsen, om
  danskdannede og tydskdannede Kandidaters lige Adgang til Ansættelse i
  Slesvig i Forhold til hvert Sprogs Udstrækning, vakte paa engang i
  Holsten voldsomme Udbrud af Harme og bleve i Petersborg betragtede
  som uberettigede Daniseringsforsøg. Et Fingerpeg gaves i denne
  Retning, da det i 1851 fra russisk Side udtaltes, at det dog ikke
  kunde være den danske Regjerings Mening at røre ved Bestemmelsen om
  to Aars Studium i Kiel som Betingelse for Ansættelse i et slesvigsk
  Embede. -- Endnu vil jeg tilføie én Bemærkning: Opstillingen af
  Nationalitetsprincipet som Grundlag ogsaa for en sand og holdbar
  Løsning af Forviklingerne i det danske Monarki var saa langt fra at
  fremgaae af eller føre til Had og Forbitrelse mod den anden
  Nationalitet, at den naturligen forbandt sig med en billig og
  skaansom Betragtning og Bedømmelse af Stemninger og Handlinger fra
  vore Modstanderes Side. Jeg for min Del har saa stærkt som Nogen
  fordømt de Mænd, der glemte deres særlige Stillings Ed og Pligt, jeg
  har saa ivrig som Nogen hævdet Danskhedens Ret i Slesvig, og jeg har
  med saa dyb Vrede og Forbitrelse som Nogen tilbagevist tydsk Overmod
  og Haan imod vort Folk, -- men jeg har baade forstaaet, hvorledes den
  holstenske Befolkning og især de dannede Stænder dér maatte føle sig
  hendragne til Sammenslutning med Tydskland, og hvorledes den Enkelte,
  navnlig de Unge, under Bevægelsens Tummel lod sig henrive til at
  følge med langt udover det Forsvarlige og Undskyldelige. Dette
  Sindelag har jeg lagt for Dagen ligeoverfor kielske Studenter, der
  fra Fangeskibet Dronning Marie henvendte sig til mig i 1848, og som
  Præsident i Rigsraadet uden at bortgive det Mindste af min
  Retsoverbevisning eller af Kravet paa Agtelse for mit Land og Folk.
  Jeg ansaae og anser det fremdeles for en grundig politisk
  Misforstaaelse, at man vilde tvinge til frugtbar og kraftig Samvirken
  under samme Tag dem, der mødte til Sammenkomsten med Sangen "Danmark
  deiligst Vang og Vænge", og dem, der istemte "Was ist des Deutschen
  Vaterland" og "Schleswig-Holstein meerumschlungen". Bedre end denne i
  en uklar Tradition hvilende Forestilling og Tankegang kan jeg saa
  endda forstaae den, der, mistvivlende om de smaae Folks Udsigt til
  varig, sund og kraftig Bestaaen imellem de Formynderskabet over
  Europa førende Stormagter, forlanger, at disse Folk med fuld
  Bevidsthed skulle opgive deres Selvstændighed og gaae op i den
  nærmeste Stormagt, hvor stærkt jeg end selv forkaster og afskyer en
  saadan Selvmordstanke.
  
  
  
  
  Tillæg II.
  
  FORSKJELLIGE BREVE.
  
  
  Min Fader efterlod sig et stort Antal Breve og andre Aktstykker fra
  mange forskjellige Personer, hvoraf en betydelig Del vare ham
  tilskrevne, medens han var Kultusminister og Undervisningsinspektør,
  og væsentlig omhandlede dermed i Forbindelse staaende Forhold.[129]
  Derimod fandtes der mellem Brevene kun faa af egentlig politisk
  Indhold, deriblandt egenhændige Gjenparter af nogle Breve, som min
  Fader havde tilskrevet Andre, men aabenbart havde ønsket at opbevare,
  for at hans egen Optræden ved disse Leiligheder kunde godtgjøres.
  Medens nu nogle af disse politiske Breve overhovedet ikke egne sig
  til Offentliggjørelse som altfor ubetydelige og andre enten ikke egne
  sig dertil ialtfald for Tiden som hidrørende fra endnu levende
  Personer eller dog ikke naturlig høre hjemme hér, har jeg, som
  allerede i en Anmærkning Side 193-194 berørt, ment nedenfor at
  burde meddele 7 Breve fra 1850-1851, nemlig 4 til min Fader fra
  afdøde Generalauditør A. W. Scheel under dennes Ophold ved
  Fredsunderhandlingerne i Berlin og 2 fra min Fader til ham i samme
  Tidsrum samt 1 fra min Fader til Grev Sponneck, idet disse alle
  væsentlig tjene til at supplere, hvad der dels ovenfor i min Faders
  egne Livserindringer og i hans deri gjentagende nævnte Afhandling i
  historisk Tidsskrifts 5te Rækkes 4de Bind for 1883, dels i H. N.
  Clausens Levnedsoptegnelser, udgivne i 1877, dels endelig i Thorsøes
  Skrift om Kong Frederik VII's Regjering (I S. 722 ff.) og andetsteds
  indeholdes om min Faders Stilling i Novemberministeriet og til
  Spørgsmaalet om Slesvigs Deling, medens der formentlig ikke i Brevene
  forekommer Noget, som endnu ikke bør fremdrages, navnlig naar henses
  til, hvad der allerede andetsteds er fremkommet.
  
   {[129] Disse Breve ville efter fornødent Gjennemsyn blive afgivne
   til en af vore offentlige Samlinger.}
  
  Endvidere har jeg ment ligeledes at burde lade trykke et af min Fader
  i Gjenpart opbevaret Brev fra ham til afdøde Overkammerherre Oxholm
  af 23de Decb. 1863, der kun tjener til yderligere at konstatere hans
  egen allerede i Livserindringerne og den ovennævnte Afhandling
  omtalte Stilling og Opfattelse paa det Tidspunkt (om Originalen er
  bevaret, har jeg ikke kunnet faae oplyst).
  
  Efter min Fader fandtes iøvrigt ogsaa hans originale, mærkelig nok
  ikke i hans Erindringer nævnte Ansøgning om Afsked som Minister af
  2den Septb. 1849, der blev indgiven samtidig med en lignende fra
  H. N. Clausen. Om dette Skridt henvises til H. N. Clausens
  Levnedsoptegnelser Side 365-367, jfr. Side 354-365, hvor det findes
  nærmere refereret. Det fremgaaer deraf, at Skridtet ligeledes stod i
  den nøieste Forbindelse med Spørgsmaalet om Delingstankens
  Opstillelse som ialtfald subsidiær Fredsbasis, og at Ansøgningerne
  kun bleve tilbagetagne (tilbagesendte 14de Septb. 1849), fordi det
  øvrige Ministerium og Kongen gik ind paa, #at#, hvis de danske
  Fredspræliminarier forkastedes, da yderligere afgjørende
  Underhandlinger ikke kunde finde Sted inden den danske Rigsdags
  Sammentræden, samt paa, #at# A. W. Scheel blev sendt som 3die
  Fredsunderhandler til Berlin ved Siden af Reedtz og Pechlin. --
  Af et andet forefundet Aktstykke ses det derhos, at min Fader,
  da Ministeriet af 13de Juli 1851 blev dannet med Grev Carl
  Moltke-Nütschau som Minister uden Portefeuille, udtrykkelig gjorde
  det til en Betingelse for sin Indtrædelse i dette Ministerium, at
  Grev C. Moltke, naar han, saavidt muligt, overtog den ham egentlig
  tiltænkte Stilling for Holsten, skulde træde ud af det specielt
  danske Statsraad og staae i det Forhold til dette, der, saalænge
  Monarkiets Deles indbyrdes Stilling ikke definitiv var ordnet i
  Notabelprojektets Aand, var betegnet ved Grev Reventlow-Criminils
  Exempel, og at denne Betingelse udtrykkelig blev accepteret fra
  Konseilpræsidentens: Grev A. V. Moltkes Side. -- De omtalte tvende,
  iøvrigt kortfattede officielle Aktstykker har jeg dog ment ikke at
  burde aftrykke her løsrevne fra de øvrige Akter, hvortil de egentlig
  høre.
  
  De ovennævnte 8 Breve ere aftrykte efter Tidsfølgen.
  
                                                      #Udgiveren.#
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                      Berlin den 21de Januar 1850.
  
          Høitagtede Hr. Minister!
  
  Allerede har jeg opholdt mig i Berlin over en Maaned og endnu har jeg
  ikke afgivet nogen Beretning angaaende den Sag, hvorfor jeg er her.
  Herover vil man maaske undre sig i Udenrigsministeriet, hvor hver
  Postdag derimod indkomme Beretninger fra den ene eller den anden af
  mine Medkommissarier eller fra dem begge. Men disse betragte det som
  mere henhørende til deres end til min Funktion at tale med de
  herværende diplomatiske Personer og føle paa den snart stigende,
  snart faldende politiske Puls, og herimod har jeg Intet at indvende,
  da jeg virkeligen troer, at de udføre slige Forretninger langt bedre,
  end jeg vilde være i Stand til, og det er meget kjendeligt, at de
  diplomatiske Væsener langt heller indlade sig med en Excellence eller
  med en her allerede bekjendt og i Selskabslivet behagelig Kammerherre
  end med den tørre Generalauditør, der i den diplomatiske Verden er en
  ganske ubekjendt Størrelse, som derfor ogsaa af den ses over Hovedet.
  At den, som har ageret politisk Doktor, ogsaa maa skrive
  Sygejournalen, forstaaer sig af sig selv. Imidlertid har jeg ikke
  været ledig. Der var for mig, da jeg kom her, Meget tilbage at læse,
  og dertil maatte jeg anvende den første Tid. Efter at have
  gjennemgaaet det mest nødvendige Materiale og gjennemtænkt Sagen, gik
  jeg til vore Instruktioner, som jeg modtog om Aftenen Kl. over 10
  Dagen før min Afreise. Da jeg havde studeret dem, klarede jeg mine
  Ideer om, hvad vi efter Præliminarierne nødvendigvis maatte drage
  frem under Underhandlingerne, og hvad vi burde søge at holde ude
  derfra. For at give mine Tanker et bestemt Udtryk ansaae jeg det
  gavnligst at nedskrive dem, og til eventuelt Brug valgte jeg Formen
  af et Brev. Da dette var færdigt, meddelte jeg mine Kolleger samme
  for at erfare, om de maatte være enige i samme, og om de ikke
  maatte anse det passende at indsende et saadant Brev til
  Udenrigsministeriet, for at dette kunde se, paa hvad Maade jeg --
  eventuelt vi -- opfattede Præliminarierne og Instruktionerne, og for
  at dets nærmere Bestemmelse kunde faaes, navnligen med Hensyn til
  Punkter, hvorom Tvivl vare opstaaede. Mine Kolleger tiltraadte
  Skrivelsen, af hvilken dog et enkelt Punkt udgik, iøvrigt i det Hele
  og foranledigede kun, at en Bemærkning tilføiedes og et Par
  Redaktionsforandringer foretoges. Det Punkt, som paa Reedtz's Forslag
  udgik, angik et Spørgsmaal om et eget Flag for Slesvig. Jeg
  erkjendte, at der ikke for Tiden var tilstrækkelig Anledning til at
  sætte Ministeriet i Forlegenhed med et saadant Spørgsmaal. Resultatet
  er blevet en baade af Pechlin, Reedtz og mig undertegnet Skrivelse,
  som under 10de d. M. er indgaaet til Udenrigsministeriet. Paa Grund
  af dens Indhold anser jeg det for sandsynligt, at den bliver forelagt
  Statsraadet. Pechlin havde imidlertid været beskæftiget med at
  opsætte en Note, som efter hans Mening skulde overleveres den
  preussiske Kommissær ved Fredsunderhandlingernes Aabning. Den
  modificeredes noget i Overensstemmelse med fornævnte Skrivelse, men
  indeholdt dog foruden de egentlige Forslag, der vare tagne af
  Instruktionerne, en Del Sætninger, som, om de end vare sande, vare af
  den Beskaffenhed, at Fjenden uden Tvivl vilde have rettet sit Angreb
  mod dem. Et heldigt Vink om at udelukke al Motivering gik P. ind paa,
  og han begyndte derpaa at forfatte et nyt Udkast den 11te d. M.,
  paa hvilken Dag Kammerherre Usedom meldte sig hos ham med sin
  Fuldmagt, tilkjendegivende at han nu var beredt til at begynde
  Underhandlingerne, hvad Dag det skulde være. Et lidet formelt
  Spørgsmaal, nemlig angaaende Fuldmagt for Preussen fra Frankfurt, gav
  os Udsættelse i nogle faa Dage, men, da det dog hastede meget med at
  faae færdigt, hvad der skulde forelægges, og jeg frygtede for, at det
  nye Udkast ikke ganske vilde tilfredsstille mig, skjøndt jeg efter
  vore Forhandlinger maatte antage, at jeg maatte blive enig i
  Hovedsagen, tilbød jeg mig at ville forsøge paa et Udkast. Dette
  forfattede jeg om Aftenen den 12te og Natten til den 13de. Den
  følgende Morgen leverede jeg det til Reedtz, som ubetinget tiltraadte
  det og tilbød sig at oversætte det paa Fransk. Pechlin erklærede sig
  ligeledes enig i samme. Da det var oversat, diskuterede vi
  Redaktionen og fornemmeligen de franske Udtryk. Ogsaa blev vedtaget
  en Omsætning af Artiklerne. De Artikler, som angik Unionen
  mellem Kongeriget Danmark og Hertugdømmet Slesvig, vare nemlig
  overensstemmende med P.'s ældre Udkast satte foran Bestemmelserne om
  Slesvigs indre Selvstændighed, men det fandtes rigtigst at følge en
  omvendt Orden. Den 16de om Eftermiddagen havde P. og jeg en endelig
  Konference om den franske Redaktion af et Par Artikler, og
  den nu vedtagne Redaktion kunde endeligen den 17de om Morgenen
  gives til Renskrivning, paa hvilken Dag om Middagen Kl. 1
  Fredsunderhandlingerne skulde begynde. Der var saaledes ikke megen
  Tid at give bort, og den Maaned, som er hengaaet, og for hvilken
  Preussen maa høre ilde, er kommen os ret godt tilpas. Tidligere vilde
  vi vel have kunnet begynde paa mundtlige Forhandlinger, men vi vilde
  have staaet med tomme Hænder, og det vilde neppe have været os
  aldeles klart angaaende alle Enkeltheder, hvad vi maatte bringe under
  Forhandlingerne, og hvad vi skulde søge at holde udenfor samme. Den
  omhandlede Opsats bestaaer af 14 Artikler, der ere fremlagte som
  Grundlag for Underhandlingerne, men ikke som endelige Artikler for
  Fredstraktaten. De vil let gjenkjende Overensstemmelsen mellem disse
  14 Artikler og Skrivelsen af 10de d. M. At enkelte for Slesvig
  fordelagtige Vilkaar, som vi ere bemyndigede til at indrømme -- med
  Hensyn til Kolonialanliggender, Sundtold, forstærket Repræsentation
  paa den fælles Rigsdag --, ere udeladte, er sket af Politik, for at
  der endnu kan være Noget at byde. Artiklerne, hvoraf en Gjenpart er
  sendt til Udenrigsministeriet, bleve i vor første Samling hos Grev
  Westmoreland med Usedom den 17de ds. oplæste og af Sidstnævnte tagne
  ad referendum. Fredsunderhandlingerne ere saaledes aabnede 6
  Maanedersdagen efter Præliminariernes og Vaabenstilstandens
  Ratifikation. Gid de maatte føre til en lykkelig Ende og det
  nogenlunde snart! Alt gik meget venskabelig og forekommende til i den
  første Samling. Paa Usedom kunde aldeles ikke mærkes, om noget af
  Forslagene overraskede ham. At han lader sig manuducere af Samwer,
  lover ingen venskabelig Stemning, og derpaa tyder heller ikke hen,
  hvad der fortælles, at han uddeler blandt de herværende Diplomater et
  af Lasiauve, forhen Huslærer paa Augustenborg, forfattet fransk
  Skrift om den danske Sag, hvilket Skrift aander det bitreste Had mod
  Danmark. Vore Forslag skulle nu naturligvis behandles paa preussisk
  Side, og det lader sig saaledes ikke sige, naar næste Samling kan
  blive holdt. Af det Ovenanførte vil De kunne slutte Dem til min
  hidtilværende Virksomhed her, forsaavidt der gives et skriftligt
  Vidnesbyrd om samme. Iøvrigt har jeg naturligvis i Konferencerne med
  P. og R. efter Evne søgt at bidrage til et rigtigt Resultat, naar en
  Beslutning har været at tage i et eller andet Tilfælde, selv
  saadanne, forsaavidt de ere blevne mig bekjendte, som kunne antages
  at ligge udenfor den mig særligen anviste Virkekreds. Jeg begynder at
  troe, at jeg muligen dog kan gjøre lidt Nytte her, hvilket være sagt,
  uden at jeg miskjender mine Kollegers gode Egenskaber. Pechlin er
  aktiv og paapassende; han taler vor Sag med Varme og Værdighed, og,
  da han forud allerede nyder megen Anseelse, gjøre hans Forestillinger
  Indtryk. Reedtz er uden Tvivl en ret fin Diplomat. Han forstaaer godt
  at holde P. tilbage, naar denne bliver for ivrig, og at holde de
  fremmede Diplomater, deriblandt ogsaa Westmoreland, som nok er noget
  vanskelig at behandle, i godt Lune. Han véd godt at pumpe
  Efterretninger og Meninger -- de sidste vel ikke altid ganske
  oprigtige -- ud af Folk og har altid en Vittighed paa rede Haand for
  at blive fri for at svare paa et ubekvemt Spørgsmaal. Begge komme de
  meget ud i Selskab og have derved Leilighed til at høre Udtryk af de
  politiske Stemninger, hvorom nogle af deres Beretninger ogsaa afgive
  Vidnesbyrd. At jeg behandles med langt mindre Opmærksomhed -- hvilket
  Tryk jeg forresten haaber at kunne bære --, viser sig blandt Andet
  ogsaa deri, at Adgangen til Selskaber ikke paa lige Maade staaer mig
  aaben, og at man er mere tilbageholden mod mig, hvortil dog Skylden
  for en Del kan ligge i min Personlighed. Mine politiske Kombinationer
  maa jeg saaledes i det Væsentlige danne af de Beretninger, som jeg
  finder i Bladene, og derfor synes mig ikke, at der er Anledning for
  mig til at meddele dem, da man i Kjøbenhavn besidder samme Materiale,
  som jeg har, til at bygge Slutninger paa. Med de for vor Sag
  vigtigste to Diplomater, Westmoreland og Meyendorff, har jeg
  naturligvis talt. Den Første anser det for en Naade, naar han engang
  imellem byder mig Haanden, hvilket noksom viser, at han ikke er stemt
  for at være fortrolig med mig. Jeg troer forresten med Sikkerhed at
  kunne antage, at han er lunken. England vil nok, at Freden skal komme
  i Stand, men det vil ikke støde Preussen. Meyendorff er en
  kundskabsrig og elskværdig Mand, der er fuldkomment inde i vore
  Forhold og uden Tvivl mener det oprigtigen godt med os, men, om han,
  hvis det skulde behøves, vil optræde med alvorlig Kraft til Fordel
  for vor Sag, maa dog staae derhen og vil sandsynligvis bero paa de
  større politiske Kombinationers Beskaffenhed. Om sin -- og Pechlins
  -- eventuelle Basis har han ikke indladt sig videre med mig, da jeg
  aldeles bestemt har udtalt mig for, at vi maatte holde fast paa
  Præliminariernes Basis, og at vi ikke kunde have nogen Tvivl om, at
  der jo paa samme vilde og maatte indrømmes en gunstig Fred.
  
  Vi have her en vedvarende streng Kulde. ÷ 5 à 6° anses for mildt
  Veir. Flere Dage have vi om Morgenen havt ÷ 16° og midt paa Dagen ÷
  12° R. Desuagtet har jeg hidtil befundet mig vel, ligesom jeg ogsaa
  godt overstod Reisen hertil uden engang at paadrage mig en
  Forkjølelse.
  
  Idet jeg til Slutning venskabeligst siger Dem, Hr. Minister, Levvel!
  beder jeg at bringe Minister Clausen en lige venskabelig Hilsen fra
  
                               Deres med sand Høiagtelse
                                      ærbødigste og hengivne
                                               #A. W. Scheel#.
  
    Høivelbaarne
      Hr. Minister, Dr. Madvig, R. af D.
                                                      _________________
                                                       Hermed et Bilag.
  
  Bilaget:
  
  Allerede var jeg færdig med mit Brev, da Baron Pechlin lod mig læse
  en Skrivelse til ham fra Kammerherre Bille, hvori denne taler om en
  Kongres af Stormagterne til Afgjørelsen af det danske Spørgsmaal og
  om Ansættelsen af en fælles Statholder for Hertugdømmerne Slesvig og
  Holsten. Skjøndt Baron Pechlin og formodentlig ogsaa Kammerherre
  Reedtz ville udtale sig over disse Spørgsmaal, vil jeg dog tillade
  mig i denne Skrivelse til Dem med et Par Ord at berøre dem.
  
  En Kongres i anførte Øiemed, hvorom der nok allerede tidligere har
  været Tale, kan maaske blive ønskelig og Successionsspørgsmaalet vil
  muligen kunne benyttes som Anledning til at bringe en saadan i Stand,
  men for Øiebliket vilde jeg dog ikke finde Omstændighederne gunstige
  for en slig Kongres. Det forekommer mig nemlig, at altfor mange Data
  tyde hen paa, at baade England og Frankrig kokettere med Preussen.
  Medens dette sker, udsætte vi os for ikke blandt de 5 store
  europæiske Magter at faae mere end i det høieste 2 Stemmer for os,
  men med denne Udsigt for os er det neppe tilraadeligt at slippe vor
  Ret ganske ud af vor egen Haand. Saalænge vi forblive paa
  Underhandlingernes Vei, have vi Fredsbasis af 10de Juli f. A. for os,
  og dette giver os efter min Mening en stor Fordel, da Preussen
  vistnok gjerne vilde bort fra denne Basis, og vi kunne forsvare vor
  Ret med de Midler, som maatte staae til vor Raadighed. Overgives
  Sagen til en europæisk Kongres, maae vi uden Tvivl ubetinget
  underkaste os dens Bene-placitum, der efter Omstændighederne snarest
  vilde komme til at gaae ud paa en konstitutionel Forening af
  Hertugdømmerne Slesvig og Holsten, uden at Slesvig dog kom til at
  høre til det tydske Forbund. Naar dette Sidste vedtoges og den
  unionelle Forbindelse med Danmark sikredes ved en fælles Arvefølge,
  vilde Stormagterne eller Flertallet af dem sandsynligvis vise sig
  blinde for den Fare, som for den nordiske Stat Danmark opstaaer af
  hin Forening mellem Hertugdømmerne. Først naar det virkeligen viser
  sig, at intet billigt Resultat er at opnaae paa Underhandlingernes
  Vei, er det Tid at slaae ind paa en anden Vei. Vi maae saaledes i alt
  Fald afvente Preussens Modforslag eller Svar paa vore Fredsforslag.
  
  Hvad dernæst Spørgsmaalet om en Statholders Ansættelse for begge
  Hertugdømmer angaaer, da vilde jeg gjerne, for at danne mig en Mening
  om Hensigten med Forslaget derom, vide, fra hvilken Kant det kommer.
  Har det ingen anden Rod end en Udtalelse af Radowitz, kan det gjerne
  være ærlig ment, da man let kan tænke sig, at en Mand, der staaer
  udenfor Forholdene, kan anse Ansættelsen af en fælles Statholder som
  et tjenligt Middel til Forsoning og til at bringe Regjeringerne i
  begge Hertugdømmer i en regelmæssig Gang, uden at han aner enten
  Vanskeligheden ved at give denne Statholder en uafhængig og kraftig
  Stilling eller for Danmark Faren ved at fornye et administrativt
  Tilknytningsmiddel mellem Hertugdømmerne. Har Forslaget sin
  Oprindelse fra Slesvig-Holstenerne, er Hensigten uden Tvivl at faae
  en Statholder i deres Magt, der skulde være bunden ved deres Grundlov
  af 15de Septb. 1848 og saaledes ved sin Underskrift kom til ligesom
  at legalisere alle deres lovstridige Handlinger.
  
  Skjøndt det vistnok er farligt for Følgernes Skyld at gaae ind paa
  det omhandlede Tilknytningsmiddel mellem Slesvig og Holsten, vilde
  jeg dog ikke være imod det som en provisorisk Foranstaltning indtil
  Freden, saafremt man derved kunde faae nogen Magt over Forholdene i
  begge Hertugdømmer. Men, for at opnaae dette, maatte man være
  forsigtig i #Valget#, sikre sig hans #Stilling# og være vis paa en
  Regjering i Slesvig, der vilde handle i den lovlige Tilstands Aand. I
  alle Henseender opstaae Vanskeligheder. Da vi have saa yderst
  vanskeligt ved at finde en passende Personlighed til Statholder
  hjemme, falder Tanken snart paa at søge en Fremmed. En Tydsker kunne
  vi naturligvis ikke tage, og der vilde, naar Statholderen skulde være
  en Fremmed, neppe blive Andet tilovers end at tage en Englænder. Et
  saadant Valg forekommer mig meget betænkeligt; thi, om man end kunde
  sikre sig en fornuftig og veltænkende Mand, vilde det ikke alene være
  kompromitterende for Danmark, at en Fremmed skulde staae i Spidsen
  for Regjeringen i en saa betydelig Del af Monarkiet, men, da han
  vilde være ubekjendt med Forholdene, lader det sig ikke beregne, til
  hvilke skadelige Foranstaltninger han muligen i vigtige Tilfælde
  vilde lade sig forlede, og heller ikke lader [det] sig forudse,
  hvilke Instruktioner eller Vink han kunde faae fra England. Til dem
  vilde han vel ikke være egentligen bunden, naar han ei skulde
  forestaae Regjeringen i Englands Navn, men han vilde dog ikke
  letteligen undlade at følge dem. Jeg vilde derfor være tilbøielig til
  at foretrække at tage tiltakke med fattig Leilighed hjemme. Nogen
  dansk Privatmand vilde ikke blive modtagen i Holsten, og blandt
  Prindserne kan der neppe blive Tale om andre end Arveprindsen og
  Landgreve W. Den Førstnævntes Stilling som nærmeste Agnat giver ham
  et Fortrin, men formedelst hans Mangel paa Karakter og Mislighederne
  af hans Pengeforhold skulde jeg dog troe, at man heller maatte tye
  til Landgreven. Han er vel intet stort Lys, men han har dog nogen
  Karakter, og jeg forudsætter, at der kan stoles paa hans danske
  Sindelag. Af stor Vigtighed vilde det være, at der medgaves en saadan
  Statholder baade en dygtig militær Stabschef, som Krigsministeren nok
  vil vide at finde, og en dygtig, med Hertugdømmernes Lovgivning
  bekjendt og dansksindet civil Embedsmand, der kunde forestaae
  Statholderskabets civile Forretninger (Plessen?)
  
  Kunde det end ikke bevirkes, at Grundlov af 15de Septb. 1848 faktisk
  sattes ud af Kraft for Holsten, maatte Statholderen dog have en
  aldeles uafhængig Stilling uden at være bunden ved de i denne Lov om
  Statholderen indeholdte Bestemmelser, da han ellers blev en
  Spillebolt for de slesvig-holstenske Ministre. Han maatte være den
  høieste Befalingsmand for Krigsmagten i begge Hertugdømmerne, dog med
  en vis Modifikation med Hensyn til de fremmede Tropper, og alle [de]
  Sager maatte gaae til hans Afgjørelse, som tidligere udfordrede
  Bestemmelse af de høieste Kollegier eller endog kongelig Resolution,
  dog muligen med en vis Lempning ogsaa heri, til hvis nærmere
  Fastsættelse der ikke mangler Kræfter i Kjøbenhavn.[130] --
  Forsaavidt jeg har forstaaet det, er Meningen, at der, naar en
  Statholder udnævntes, skulde indsættes nye Regjeringer i begge
  Hertugdømmer. For Holsten kunde dette ikke lede in pejus, men for
  Slesvig er Experimentet farligt. Al den Vanmagt uagtet, som paanødes
  Landsforvaltningen, handler den dog i dansk Aand, og, hvor slet end
  Tilstanden er i Slesvig, er den dog uden Tvivl gunstigere for
  Danskheden end for Slesvig-Holsteinismen. Da man nu har havt saa stor
  Vanskelighed ved at bringe denne Regjering i Stand, maa man vel
  betænke sig, inden man samtykker i, at den opløses, og være vis paa
  at faae Mænd, til hvem man kan have samme Tillid som til dem, der nu
  udgjøre Regjeringen. Men er dette muligt? Dersom Forslaget om en
  Statholder er ærlig ment som indeholdende i og for sig et Gode for
  Landene, synes Øiemedet ogsaa at maatte kunne opnaaes, uden at den
  nuværende Regjering i Slesvig i det Hele fratræder. Det vil neppe
  blive indrømmet, at Kongen af Danmark udnævner en hel ny Regjering,
  men, hvis der skal være en Preusser i den, vil det være bedst at
  bevare i samme baade Eulenburg og Tillisch. Derimod kan den engelske
  Opmands Stilling neppe forenes med Statholderens.
  
   {[130] For at [hans] Stilling kunde forblive uafhængig, maatte han
   ikke være Medlem af de særlige Regjeringer i Slesvig og Holsten,
   men staae over dem begge.}
  
  Ser jeg tilbage paa de Vanskeligheder, som opstaae ved Ansættelsen af
  en Statholder, som skulde indtage en passende Stilling, anser jeg det
  ikke sandsynligt, at man vil komme til nogen Enighed om samme. Skulde
  dette desuagtet ske, vilde jeg ikke tilraade, at denne Statholder --
  hvilket ligeledes er antydet -- tillige ansattes for Lauenburg; thi
  man vilde snart paaberaabe sig og benytte den Enhed, som derved de 3
  #tydske# (saa vilde man udtrykke sig) Hertugdømmer i en vis Henseende
  kom til at danne i Modsætning til Kongeriget.
  
  De ovenstaaende Bemærkninger have spundet sig længere ud, end jeg
  havde ventet. De ere nedskrevne i Hast og jeg har ikke havt synderlig
  Tid til at overveie Sagen, naar jeg vilde udtale mig over samme med
  denne Post.
  
                                        Ganske som ovenfor
                                               #A. W. Scheel#.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                Kjøbenhavn, den 1ste Februar 1850.
  
          Høistærede Hr. Generalauditør!
  
  Deres Skrivelse af 21de Januar modtog jeg den 29de og benytter et Par
  korte Øieblike, som kunne unddrages al den med Rigsdagens Aabning
  iforgaars følgende usædvanlige Travlhed og Forstyrrelse, til ret
  hjertelig at takke Dem for den og besvare den. Idet jeg meget vel,
  trods Deres milde og rolige Skildring, føler det mindre Behagelige i
  Deres Stilling som tredie Underhandler uden et længe baaret og
  anerkjendt diplomatisk Stempel, glæder jeg mig dog først og fremmest
  ved, at Deres Helbred har modstaaet Reisens og Vinterens
  Besværligheder og vor Samvittighed saaledes synes at lettes for et
  stort Ansvar, [og] dernæst ved, at De har vundet den Overbevisning,
  at De kan gjøre vor Sag Nytte, og at De finder saadanne Egenskaber
  hos Deres Kolleger, at De ikke ugjerne arbeider sammen med dem. Jeg
  nærer det Haab, at det maa lykkes Dem at bevare den rolige og
  uforsagte Stemning under de fremdeles efterhaanden sig udfoldende
  mangehaande Vanskeligheder og Bekymringer ved Underhandlingerne. De
  kan i det Ringeste være forvisset om, at vi herhjemme ikke ere
  tilbøielige til at undervurdere Vanskeligheden ved Opgaven eller til
  at gjøre os sangvinske Forhaabninger om snarlig, nogenlunde
  tilfredsstillende Fremgang. At, som De antyder, Englands og Frankrigs
  Forhold til Preussen i den sidste Tid ikke har antaget nogen
  gunstigere Vending for os, derfor foreligger ogsaa her, navnlig hvad
  England angaar, Indicier, skjøndt Grev M. udentvivl har beholdt for
  sig selv en i det Ringeste i Formen og Tonen ikke behagelig
  Meddelelse fra Lord Palmerston, maaske stukket i Lommen, hvad der
  ikke burde stikkes deri. Overhovedet forøges unegtelig det
  Bekymringsfulde og Vanskelige baade her og hos Dem ved vort
  Udenrigsministeriums Beskaffenhed, og jeg frygter meget for, at De
  stundom ikke blot kan komme til at mangle Anvisning og Understøttelse
  herfra, men vel ogsaa forstyrres og ledes paa Vildspor. Denne Frygt
  er baade hos mig og mine Kolleger Clausen og Sponneck i høi Grad
  fornyet ved det i Deres Brev Meddelte om, hvad Kammerherre Bille har
  skrevet om en Kongres af Stormagterne til Afgjørelse af det danske
  Spørgsmaal (Noget, hvorom i Eftersommeren herfra taltes og skreves,
  men intet Ord er hørt i Statsraadet i de sidste Maaneder) og
  fornemmelig om en fælles Statholder for #Slesvig og Holsten# (!). De
  Bemærkninger, som De i Deres Brev har knyttet til dette sidste Punkt,
  har jeg læst med Følelsen af, at De meget skaansomt i Formen, men i
  Realiteten alvorlig kritiserede en Ide, som De maatte antage havde
  fundet nogen Anklang her. Os slaaer den med Forbauselse. Da der,
  ligeledes for nogle Maaneder siden, taltes om, hvad der under
  Forudsætning af, at Centralkommissionen fjernede Statholderskabet (--
  hvad den nu ikke gjør --), kunde substitueres derfor i #Holsten#, kom
  en Prindsstatholder (Landgreven) paa Bane som rimelig. I en Beretning
  fra Bülow i Frankfurt om en Samtale med Radowitz nævntes nu nylig
  imellem meget Andet, som denne fra sit Standpunkt pathetisk docerende
  havde henkastet, ogsaa Tanken om en fælles Statholder, noget, hvorved
  Statsraadet, da Beretningen oplæstes, ikke fæstede mere Opmærksomhed
  end ved det øvrige, med vort hele Standpunkt aldeles uforenelige
  Indhold af Radowitzes Tale, og nu er denne Idé herfra sendt til
  Berlin som Opmærksomhed værdig. Udnævnelsen af en Fælles-Statholder
  vilde jo være en komplet Tilintetgjørelse af Fredspræliminarierne og
  Vaabenstilstanden, en Sanktion af den slesvig-holstenske Idé lig
  Malmøerstilstanden og den dermed forbundne eller snart paafølgende
  Opløsning eller Omdannelse af "Landesverwaltung", en fuldstændig
  Triumf for Modpartiet, en Erkjendelse af det Berettigede i alle de
  Optøier, der nu i snart 7 Maaneder have fundet Sted under Preussens
  Ægide. I et igaaraftes afholdt Statsraadsmøde toge jeg og Sponneck af
  Rygter i Blade og i Byen (-- og der er virkelig her i Byen talt om en
  Prinds som Statholder i ét eller begge Hertugdømmer --) Anledning
  til, uden at Nogen anede den sande Grund (naturligvis Clausen
  undtagen), at spørge, om der herfra nogensinde var ytret Noget, der
  kunde give mindste Anledning til et Rygte om en slesvigholstensk
  Statholder, hvorpaa fulgte den formelleste Benegtelse fra Grev M.'s
  og den ligeledes tilstedeværende Billes Side. Saaledes staaer altsaa
  Sagen til Statsraadets vedkjendte Mening; forresten vil jeg ikke
  indestaae for, at ikke Krigsministeren og Marineministeren kunde gaae
  ind paa en saadan Tanke; af de andre Ministre gjorde maaske Rosenørn
  det (-- hans hele Opfattelse er mig uklar --), men visselig aldrig
  nogen af de øvrige, jeg troer ikke engang Grev M. Men denne løse
  Tanke staaer destoværre i Forbindelse med Tanker og Bestræbelser, som
  det i dette Øieblik er nødvendigt at være paa Vagt imod baade ude og
  hjemme, dem, der gaae ud paa at skaffe #Kongen# af Danmark en
  tilsyneladende Satisfaktion ved Tilbagevendelsen af de #oprørske#
  Undersaatter under hans Scepter, medens #Riget# Danmark taber Alt,
  hvorfor det har ført Krigen, og i Hertugdømmerne Alt ordnes
  slesvig-holstensk. At de fremmede Magter, endog de, der have en vis
  Velvillie for Danmark, af Mangel paa Indsigt i, hvorpaa det for
  Danmark kommer an, kun altfor let ledes til denne Side, er
  begribeligt; endnu mere gjælder det om dem, der ingen Velvillie have
  for os, men blot en Interesse for at faae Sagen nogenlunde endt.
  Herhjemme arbeides i samme Retning af enkelte Mænd fra Hertugdømmerne
  (Reventlow-Criminil, Scheel, Blome, da han var her), der personlig
  ligeoverfor Kongen som Landsherre have bevaret en loyal Holdning, og
  som maaske paa visse Steder som rene Royalister ere bedre anskrevne
  end de konstitutionelle Ministre; med dem sympathisere endel
  Tilhængere af det ældre Regjeringssystem her, der lige indtil
  Udbrudet i Marts i den danske nationale Bevægelse kun saae idel ond
  Agitation og Forkerthed, og som hos Slesvigholstenerne egentlig kun
  misbillige Oprøret mod Kongen, men slet ikke Systemet ligeoverfor
  Danmarks Land og Folk, som f. Ex. Zahrtmann. Hertil komme de totalt
  forknytte; destoværre er jeg bange for, at Kammerherre Bille har en
  god Del af begge disse sidste Klassers Stemning, foruden at han er et
  saare ringe Hoved. Af allerstørste Vigtighed forekommer det mig
  derfor at være saavidt muligt at faae dem af de Indflydelsesrige, der
  ville begribe, til at begribe noget af den danske Rigs- og
  Nationalitetsinteresse i Sagen. Har Meyendorff Forestilling herom?
  Kan man overtyde ham om, at Fastholdelsen af denne Interesse fra vor
  Side kan være fri for enhversomhelst Stræben efter at krænke en
  berettiget tydsk Interesse? --. De af Dem udkastede og af Pechlin og
  Reedtz medunderskrevne Bemærkninger og Spørgsmaal angaaende
  Instruktionerne bleve forelæste og gjennemgaaede i Mandags (28de
  ds.); om de Finantsvæsenet vedkommende Punkter har Finantsministeren,
  troer jeg, allerede særlig meddelt Udenrigsministeriet sine Ytringer;
  de als-ærøiske og tørninglehnske Kirkeforhold har jeg under
  Overveielse; Sagen er saare vanskelig; det, der i mange Maader var
  naturligt, indeholder en Opgiven, hvis Følger Ingen kan indestaae
  for. Medens jeg beskæftiger mig med dette den slesvigske Forfatning
  vedkommende Spørgsmaal, faaer jeg idag fra Lars[131] Krüger i
  Beftofte, en af de solideste Formænd for det danske Folkeparti i
  Slesvig, et Brev med et fra ham og en Mængde Ligesindede udgaaet
  Andragende om for Alting ikke for det Første at faae nogen
  konstitutionel Form eller parlamentarisk Indretning i Slesvig, under
  hvilken det danske Element vil bukke under, men indtil videre under
  det absolute Monarkis Ægide at modtage kommunale Reformer og
  Indretninger skikkede til at bryde den tydske Embedsstands
  Indflydelse. Der ligger destoværre noget Sandt til Grund for disse
  Ønsker, saa umuligt det end er at gaae ind derpaa ved Siden af
  Danmarks og Holstens konstitutionelle Skikkelse. Korrespondencen om
  Hidsendelsen af "Vertrauensmänner" vil, da den nu er endt og det
  sidste Aktstykke trykt i de hamborgske Blade, imorgen blive meddelt
  fuldstændig her. Det første Brev herfra er destoværre ikke udfærdiget
  ganske efter det vedtagne Koncept og derved [er der] givet den anden
  Side en omend kun liden Hage. Det har ikke været muligt i Statsraadet
  at faae opstillet og fastholdt et fast Standpunkt for den hele Sags
  Behandling, hvorved man fra først af eller dog i det andet Brev havde
  kunnet udtrykke sig aabnere og klarere og strax #afvist# Formen af en
  Kommission af fra begge Sider sammentrædende "Vertrauensmänner",
  istedetfor at den nu kun er #ikke tilsagt# og Modtagelsen af
  Udsendingene histfra til mundtlig Forhandling betinget.
  
   {[131] Feilskrift for Hans. Udgiveren.}
  
  Igaar eller iforgaars (jeg troer det sidste) meddelte Wynn Grev M. en
  med al sædvanlig Korthed og Ugenerthed i Tone affattet Opfordring fra
  Lord Palmerston til Vaabenstilstandens Forlængelse. Der blev igaar i
  Statsraadet vedtaget at svare, at Danmark ikke vilde være uvilligt
  til at gaae ind paa en Forlængelse, #forudsat# at der ved en
  alsidig Anerkjendelse skaffedes Danmark en saadan Sikkerhed for
  Vaabenstilstandens virkelige Opretholdelse, at Danmark kunde nyde
  Vaabenhvilens Goder. De idag fra Slesvig modtagne Efterretninger
  gjøre det end klarere, at det ikke er nok med en Anerkjendelse, men
  at der ogsaa maa komme Muligheden for en bedre Gjennemførelse til. En
  sikker Forlængelse af en taalelig, gjennemført Vaabenstilstand, der
  tillod en næsten fuldstændig Desarmering eller dog en meget stor
  Indskrænkning i Krigsforberedelserne, vilde jo i finantsiel Henseende
  være af stor Vigtighed; men, som det nu gaaer, ser jeg ikke,
  hvorledes "Landesverwaltung" skal holde Pinen ud 6 Maaneder endnu.
  
  Hvad Sick har bragt, véd De. Der skal nu uden Opsættelse tages fat.
  Det er forresten et surt Æble at bide i at hente sig Danmarks Konge
  fra den Krog[132]; men det maa nu saa være; kun lad os ikke som
  Tilgift til et anerkjendt Slesvig-Holsten faae en tydsk Konge i
  Danmark selv!
  
   {[132] En Prinds af Oldenburg? Udgiveren.}
  
  Rigsdagens Aabning foregik da iforgaars. Da samtlige jydske og
  fyenske Rigsdagsmænd laae i Nyborg, udgik i Løverdags (den 26de) en
  Bekjendtgjørelse om Opsættelse af den til Mandag den 28de berammede
  Aabning i "nogle faa Dage"; en bestemt Dag turde ikke nævnes for ikke
  enten at bortgive mere Tid end absolut nødvendigt (-- det vil knibe
  med at faae Budgettet igjennem til 31te Marts --) eller at udsætte
  sig for Nødvendigheden af en ny Opsættelse. Mandagmorgen indtraf
  Rigsdagsmændene, og Bardenfleth og Rosenørn reiste til Frederiksborg
  for at udvirke en Sammenkaldelse til Torsdag; for at være visse paa
  at opnaae denne Dag (-- man forudsatte ikke stor Lyst --) skulde de
  begynde med at proponere Onsdag; denne Dag blev greben og fastholdt.
  Da nu Bekjendtgjørelsen først kunde ske i Berlingske Tidende Tirsdag
  Eftermiddag og i Adresseavisen Onsdagmorgen (-- Omsendelse af
  specielle Tilsigelser var ikke vel mulig af Ubekjendtskab med de
  fleste Rigsdagsmænds Bopæle --), fik Alle et kort, Nogle et yderst
  kort Varsel, tildels da Andre allerede vare i Slotskirken.
  Bondevennernes Parti er mødt fuldt organiseret; til den egentlige
  faste Stok slutte sig ogsaa foreløbig de jydske Bønder, fordi Kofte
  søger Kofte, samt Fraktionen Grundtvig og endel adspredte, om just
  ikke bondevenske, saa dog stærkt til Venstre heldende Elementer.
  Partiet har saaledes i dette Øieblik af 94 Stemmer i Folkethinget (4
  ere borte) 50 eller et Par til og har iforgaars og igaar afgjort alle
  Valg: Andræ, som forresten staaer langt over Partiet og vel vil holde
  sig temmelig selvstændig, til Formand, Otterstrøm, der synes gnaven
  over de kjøbenhavnske "lærde og fornemme Medlemmer", og Spandet til
  Viceformænd, mellem Sekretærerne Gleerup og B. Rée (!), i en Komité
  til at foreslaae en Forretningsorden blandt Andre Almuevennens
  Redaktør I. A. Hansen. Hvorvidt det vil lykkes at sprænge denne
  Phalanx og nogenlunde befrie Thinget fra dens brutale Herredømme, er
  uvist. Jeg troer ikke, at der paa #denne# Rigsdag vil blive forsøgt
  noget egentlig Stort eller Farligt, thi mod Kongen kan Bøndernes
  Flertal ikke føres, maaske ikke engang mod Ministeriet i det Hele,
  naar dette ellers optræder fast; men vort hele parlamentariske Liv
  antager en fordærvelig, lav og raa Karakter; ogsaa vil Arbeidet altid
  blive surt nok allerede denne Gang med Budget og deslige, og det er
  vel muligt, at der vil trænges stærkt ind paa nogle Ministre, maaske
  særdeles paa mig, baade fordi de Interesser, jeg skal forsvare, finde
  liden Gunst hos Massen og dette Ministeriums Omraade omslutter de
  videste Tumlepladse for en vis theoretisk Radikalisme, og fordi man
  fra Rigsforsamlingen ifjor vil mig særlig ilde. Om jeg nu, hos mig
  selv ængstet af megen Usikkerhed og Tvivl ved de sig frembydende
  Hovedspørgsmaals uhyre Vanskelighed, vil holde Angrebet ud, er helt
  uvist. Skjøndt jeg ser baade egen og Andres Svaghed grant nok, véd
  jeg dog ikke, hvorledes i Hast noget Bedre skulde sættes istedetfor
  det hele Ministerium, og det har ikke en saa fast Kjerne, at jo
  partielle Modifikationer kunne blive farlige for det hele.
  
  Deres prindselige Klient har atter været paa Bane; hverken Deres
  eneste tilbageblevne Medkommissarius eller Finantsministeren kan
  finde paa Raad, til hvilke de selv have nogen Tiltro.
  
  Min Kollega Clausen beder Dem paa det venskabeligste hilset. Gud give
  Dem Styrke og Held i Deres Arbeide og Dem selv Velbefindende!
  
                   Med sand Høiagtelse
                     Deres ærbødigste hengivne J. N. #Madvig#.
  
  P.S. Om faa Dage vil der til Rigsdagen blive afgivet en udførlig
  Beretning om Underhandlingerne fra Malmøerkonventionen af; Arbeidet
  er under Revision.
  
      Hr. Generalauditør Scheel, R. af D., D. M.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                       Berlin den 19de Marts 1850.
  
          Høistærede Minister!
  
  For Deres ærede Brev af 1ste f. M. er jeg meget forbunden. Der har
  vistnok derefter været Tid nok til at tilskrive Dem og Anledning har
  heller ikke egentligen manglet, men, naar jeg desuagtet hidtil har
  undladt det, har Grunden været, at jeg ikke har havt noget Væsentligt
  at meddele uden dels saadanne Efterretninger, som De ad anden Vei,
  nemlig gjennem Indberetningerne til Udenrigsministeriet, har
  modtaget, og dels ubestemte Indtryk af Svingningerne i den politiske
  Atmosphære. Da de politiske Indtryk i de sidste Dage have antaget en
  større Bestemthed, har jeg troet det passende ved nogle Linier at
  udtale mig over dem. De tre Stormagter: Rusland, England og Frankrig
  synes nu alle at betragte vor Sag i et gunstigt Lys og de to første
  at trænge ind paa Preussen for at formaae det til ogsaa at vise sig
  eftergivende og bringe Sagen til Ende; dog tilraabe de ogsaa stedse
  os at vise Moderation, da de ikke gjerne ville støde Preussen og
  endnu mindre bryde med samme. De os gunstige Noter fra Petersborg ere
  Dem bekjendte. Den seneste gode Efterretning derfra er, at Nesselrode
  har misbilliget, at de preussiske Fredsforslag, idet de udvortes bære
  Præg af at holde sig paa den antagne Fredsbasis, i Virkelighed dog
  fjerne sig fra samme. Den franske Gesandt Persigny vilde, strax efter
  at være kommen hertil, gjøre sig vigtig og undfangede, famlende i
  Mørke med Hensyn til det slesvigske Spørgsmaal, den Idé, at Preussen
  skulde for sit snevrere Forbund have Holsten og det Stykke af
  Slesvig, der grændser til Kieler Fjord, hvorved det vilde erhverve
  Kieler Havn for sin Flaade, men at iøvrigt Danmark skulde have fri
  Haand over Slesvig. Hermed mente han at tjene begge Parter. Uagtet
  han forsikrede, at vi, naar vi gik ind derpaa, strax vilde have Fred,
  og at Preussen var tilfreds dermed, bare hans Ytringer dog forresten
  Præg af, at Ideen var rent personlig. Vi gjorde saadanne Stød imod
  samme, som især vare skikkede til, at den ikke skulde finde Rodfæste
  i Paris, og kunde skaffe os Oplysning om Preussens virkelige Planer.
  Fra Preussens Side har man latterliggjort den, hvilket naturligvis
  har krænket P.'s Egenkjærlighed. Han har derfor nu lovet ganske at
  ville understøtte de Forslag, som vi gjøre, og i denne Retning er han
  ogsaa instrueret fra Paris. Vigtigere er det, at Lord Palmerston i en
  Depeche til Lord Westmoreland har erklæret, at det aldrig har været
  hans Mening, at Slesvig skulde have en saadan Selvstændighed, som de
  preussiske Forslag tilsigte, og at han endog har desavoueret et
  tidligere Forslag af Lord Cowley om at gjøre Slesvigs Selvstændighed
  til Fredsbasis. Paa den anden Side gjør han Vanskeligheder imod, at
  de slesvigske Deputerede skulde møde paa Rigsdagen i Kjøbenhavn. Paa
  Grund af de Forestillinger, hvormed Rusland og England trængte ind
  paa Preussen, og Forviklingerne i de tydske Forhold synes Preussen nu
  virkelig at ønske at komme til Fred. Derpaa tyde hen saavel flere os
  meddelte Yttringer som den Omstændighed, at Baron Schleinitz har
  begyndt selv at deltage i Konferencerne. (Han har været tilstede i to
  saadanne). Han viser sig langt mere eftergivende end Usedom, der er
  proppet fuld af slesvig-holstenske Lærdomme, som han gjerne vil gjøre
  gjældende. Imidlertid have de ingen bestemt Erklæring afgivet om
  Hoveddifferentspunkterne, men i sidste Samling (den 17de d. M.)
  maatte de udtrykkeligen love Lord Westmoreland, at de skulde ansætte
  næste Samling om ganske faa Dage og da afgive deres Erklæring. Den
  næste Samling kan saaledes blive af stor Vigtighed. Idag antages
  Sagen at skulle endeligen behandles i det preussiske Statsraad. Det
  har gjort et godt Indtryk, at vi som #Koncessioner# (ifølge den
  vedtagne diplomatiske Taktik) have indrømmet Slesvigs Deltagelse i
  Sundtolden og i Kolonierne og en forstærket Repræsentation for
  Slesvig. Men tillige ere vi blevne nødsagede til at erklære at ville
  tage ad referendum Forslag om, at den fælles Rigsdag ei skal holdes i
  Kjøbenhavn, men i en anden dansk By, og ikke skal komme sammen hvert
  Aar. En saadan Bestemmelse er en stor Indrømmelse for Slesvig (mest
  dog i Formen) og vil medføre Vanskeligheder i Udførelsen. Derhos
  indeholder den en Forandring af den danske Grundlov, hvorfor, hvis
  den bliver vedtagen, Rigsdagens Samtykke til Fredstraktaten vil blive
  nødvendigt. Men intet Punkt i vore Forslag møder saadan Modstand som
  det om en fælles Rigsdag, og, naar Hovedsagen, den fælles Rigsdag,
  opnaaes, synes mig, at man maa bringe det begjærte Offer. Dette maa
  iøvrigt tages under nøie Overveielse i Kjøbenhavn. Forresten have vi
  hidtil ikke indrømmet Noget imod vore egne Forslag. Den fælles
  Krigsmagt bestrides stærkt, men den maa #nødvendigvis# sættes
  igjennem, og i saa Henseende have vi ogsaa Ruslands Understøttelse og
  tildels Englands (Flaaden). Hovedindvendingen mod fælles Told- og
  Postvæsen hentes fra den deraf nødvendig følgende fælles Rigsdag. En
  hemmelig Grund, der dog har skinnet frem, ligger i Henseende til
  Toldvæsenet deri, at Preussen for sine egne Interessers Skyld ønsker
  at have den danske Toldlinie saa nordlig som muligt. For den fælles
  Indfødsret have vi i sidste Samling maattet kæmpe meget. Da,
  overensstemmende med vore Instruktioner, ingen Bestemmelse derom er
  optagen i vore Forslag, kunne vi ikke vente at faae i Traktaten
  indført en Erkjendelse af den fælles Indfødsret, og det, som vi især
  maae arbeide for, er, at heller ingen modsat Regel optages. Hvad
  Virkning #det# da kan have med Hensyn til fremtidige Forandringer i
  den bestaaende fælles Indfødsret, at den ikke er opregnet blandt
  Gjenstandene for l'union politique, bliver i saa Fald staaende
  uafgjort. Meningen af, hvad jeg, ligesom jeg fik de preussiske
  Forslag i Hænde, tilskrev Grev Moltke om Indfødsretten, var kun, om
  det ikke muligen kunde indrømmes, at Forandringer i den maatte kunne
  ske saavel paa den slesvigske Landdag som paa den særegne danske
  Rigsdag. Dette har man fra preussisk Side paastaaet at maatte i alt
  Fald tilstaaes som det Mindste, hvilket Westmoreland har
  understøttet, men hidtil have vi stedse modsat os. Med Hensyn til
  Sproget anser jeg det næsten umuligt at erobre nyt Terræn -- som vi
  dog forsøge paa --, med mindre det skulde være Ligeberettigelse for
  begge Sprog paa den slesvigske Landdag imod en lignende paa den
  fælles Rigsdag. Angaaende de slesvig-holstenske "Kassenscheine" have
  vi Intet hørt fra Kjøbenhavn. Vi have hidtil ikke anerkjendt dem, men
  Debatten om dem er ikke endt. Det Nærmere om de omhandlede Punkter
  vil De se af vort Svar paa de preussiske Forslag. Dette Svar, som jeg
  har udarbeidet, er for længe siden færdigt fra min Haand og Reedtz
  har ogsaa fuldendt den franske Oversættelse. Da deraf vil bruges en
  hel Del Exemplarer, have vi troet at lette og fremskynde Arbeidet ved
  at tage Aftryk paa en Metalplade, men desto værre gaaer dette mod
  Forventning temmelig langsomt. Hidtil er kun 1/3 trykt. Imidlertid
  sker herved ingen Standsning i Underhandlingerne, som maaske endog
  bedst fremmes uden Svar, hvilket i det mindste er Westmorelands
  Mening. Svaret er ogsaa mere skrevet for de venskabelige Magters end
  for Preussens Skyld. Svaret gaaer fornemmeligen ud paa at skaffe den
  Fortolkning af Præliminarierne, hvorpaa vore Forslag ere byggede,
  Indgang. Ved de specielle Punkter i Kontraforslagene har jeg troet,
  at man kunde opholde sig kortere, idet vi bestandig vise tilbage paa
  de forsvarede Grundsætninger. -- Da det har trukket saa meget i
  Langdrag med Debatterne om Slesvig, har jeg flere Gange slaaet paa,
  at man ogsaa maatte komme frem med Forslagene angaaende Holsten og
  Lauenburg, for at hele Sagen skulde kunne overskues og hurtigere
  bringes til Resultat. Da denne Del af Sagen ligger udenfor min
  Fuldmagt, syntes mig, at jeg ikke uden Opfordring kunde blande mig
  mere ind i den; men, da intet Videre foretoges, nedskrev jeg i
  forrige Uge, medens Reedtz var beskæftiget med Oversættelsen,
  Artikler (7) for Holsten og Lauenburg, hvilke mine Kolleger
  tiltraadte og overleverede i deres Navn ved Samlingen i Søndags (den
  17de), efter at Westmoreland og jeg vare aftraadte. Der blev fra
  Preussens Side ikke bemærket noget Specielt om dem, men kun spurgt,
  om Overappellationsretten ikke skulde vedblive at være fælles for
  begge Hertugdømmer, hvilket blev benegtet.
  
  Skjøndt jeg ikke morer mig her og min Stilling just heller ikke er
  behagelig, er jeg dog nu ret vel fornøiet med at have faaet Del i
  Underhandlingerne. Grunden hertil ønsker jeg ikke at gaae
  fuldstændigen ind i; ikkun vil jeg sige, at de tre Underhandlere have
  forskjellige Egenskaber, som gjensidigen supplere hverandre. Med mine
  to Kolleger, der upaatvivleligen ere paa deres Plads her, lever jeg i
  bedste Forstaaelse. Min Helbred vedbliver at være god. -- De
  venskabeligste Hilsener til Dem selv og Minister Clausen fra
  
                                         Deres
                                  med største Høiagtelse
                                          ærbødigst-hengivne
                                               A. W. #Scheel#.
  
    Høivelbaarne
      Hr. Minister Madvig, R. af D.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                    Kjøbenhavn den 11te Juni 1850.
  
          Høivelbaarne Hr. Generalauditør!
  
  Efter lang Mellemtid og efter endog at have ladet Deres sidste Brev
  ubesvaret, fordi jeg dengang og i de nærmest paafølgende Uger ikke
  til Gjengjæld for dets Oplysninger og Bemærkninger havde noget at
  meddele, der kunde være Dem af Vigtighed, tillader jeg mig atter i
  et efter min Mening meget vigtigt Øieblik at sende Dem nogle Linier
  for at lette mit bekymrede Sind og for lidt nærmere at forklare
  Forholdet med en Meddelelse, der samtidig hermed vil indløbe til Dem
  og Deres Kolleger fra Udenrigsministeriet. De Herrer ville derfra
  modtage en Opfordring til at erklære Dem om et Spørgsmaal, der maaske
  i dette Øieblik kan synes at falde noget pludselig ligesom ned fra
  Himmelen, fordi man hverken paa hint Sted eller i Statsraadet selv
  tidligere har villet forelægge sig eller Andre det, ligesom man ogsaa
  nu, mig undtagen og #indtil en vis Grad# Sponneck og Clausen, nødig
  rykker frem dermed, Spørgsmaalet om Muligheden af at opnaae
  en Løsning af vore Forviklinger ved en under hvilketsomhelst
  Navn fremtrædende Deling af Slesvig, altsaa om, hvad der ved
  Underhandlernes Afreise til Berlin kaldtes den eventuelle Basis for
  Underhandlingerne. Jeg beder Dem om, at Spørgsmaalet, hvordan saa
  Deres Mening er, maa blive alvorlig overveiet med Hensyn til Alt,
  hvad der i Berlin kan tages med til dets Belysning, og med Hensyn til
  de noget forskjellige Maader, hvorunder en saadan Udvei kunde blive
  betraadt, og at vi ret snart maae faae et muligst veiledende Svar.
  Paa Præliminariernes Basis efter den danske Opfatning har jeg for min
  Del aldrig ventet at naae nogen Fred, fordi Preussen ikke uden stærk
  Tvang kunde slutte den og Ingen for vor Skyld vilde anvende denne
  Tvang; i mit Hjerte tilføier jeg -- men det er nu blot min
  individuelle Mening --, at en Fred paa den Basis vilde medføre et
  saare forviklet og kunstlet og i visse Henseender ubilligt Forhold;
  om dette sidste (Ubilligheden) mindes jeg stærkt, naar der, sædvanlig
  gjennem Clausen, fra dansksindede, skjøndt tildels tydskfødte
  Slesvigere meddeles mig Opfordringer til at virke for, at det
  #paalægges alle# Slesvigere at studere i Kjøbenhavn, ikke at besøge
  Kiel o. s. v. Med pinlig Følelse har jeg da betragtet den lange,
  møisommelige og, trods hele vore Underhandleres Klogskab, Fasthed og
  Ufortrødenhed, frugtesløse Arbeiden paa dette Grundlag. At der ad
  denne Vei ikke vil opnaaes noget Resultat, ser jeg nu ogsaa af Dem i
  et Brev til Clausen[133] udtalt, og Erkjendelsen heraf paatrænger sig
  efterhaanden selv dem, der, som vor hjertensgode Konseilpræsident,
  kunne holde længe fast ved Haab og længe berolige sig ved at lade
  Sagen glide hen fra Dag til Dag. Vor Stilling er imidlertid saare
  alvorlig og betænkelig og kræver en snarlig Afgjørelse eller dog
  bestemt Tilnærmelse til den. Vore Finantser udtømmes; Tilstanden i
  Slesvig er utaalelig og i Sydslesvig til Spot for os; Nationens
  Stemning vil, saa herlig den end har vist sig, dog tilsidst slappes,
  især da der til dens Opløsning medvirker [paa den ene Side] en
  radikal Opposition i konstitutionel Form og Frihed (medens [der] hos
  vore Modstandere er endel af den revolutionære Enhed og Energi) og
  paa den anden Side Misfornøielsen med Rigsdagen. Vor indkaldte Armee
  koster Penge, unddrager Landboerne en overordentlig Del af
  Arbeidskraften og lider sagtens selv ved den ørkesløse Stillestaaen;
  det var udentvivl et stort Misgreb, at vi, bevæget af en
  Utaalmodighed og Harme, som jeg ofte og længe har bekæmpet hos mig
  selv og Andre, indkaldte den ifølge nogle Ytringer fra Pechlin og
  Reedtz om deres og Meyendorffs Mening om det Ønskelige i, at vi stode
  rustede. Sloges Armeen, vilde Folkets Interesse følge Kampen og
  glemme meget Andet, som nu beskæftiger dets Tanke. Der er saaledes
  herhjemme opstaaet et i det Hele med Bondevennerne identisk og af
  Tscherning ført Fredsparti, -- og, hvorledes Tscherning springer om,
  véd De; han kan altsaa uden Vanskelighed kaste sig paa at opgive Alt
  og foregøgle sig og Andre, at dette er Danmarks Frelse. Til denne
  Stemning, som imidlertid endnu er undselig og vil vige, naar en
  virkelig fremadskridende Bevægelse til en god Fred, var det end
  gjennem Kamp, klart viser sig, have da ogsaa Mændene fra Holsten
  ikke forsømt at henvende sig; de have ivrig søgt Tscherning,
  medens de ligesaa ivrig, navnlig Reventlow-Farve, bearbeidede
  Diplomaterne, især den for Bearbeidelse fra den Kant let tilgængelige
  Ungern-Sternberg; (vel var det, at vi fik deres Forslag trukket noget
  frem til Belysning; nu ere Heinzelmann og Prehn reiste, og jeg
  venter, at Greven faaer et høfligt consilium abeundi). De store
  Magter ere kjede af os, og da de, hvilket atter og atter viser sig,
  hvergang en ny Vending forsøges, ikke forstaae, hvorpaa det for os,
  for det danske Folk, kommer an ved Slesvig -- Noget, hvortil vi
  maaske bidrage ved at lægge mere Vægt paa Adskillelsen fra Holsten
  end paa Tilslutningen til Danmark --, kunne vi pludselig se en
  Afgjørelse kastet os over Hovederne, der indeholder et mere eller
  mindre maskeret Slesvig-Holsten, medens vi herhjemme, idet vi stivt
  holde paa Præliminarierne og ikke ville vige derfra, kunne faae
  Fredsdemonstrationer, der aldeles svække vor Stilling. Under saadanne
  Omstændigheder maae vi paa enhver Maade søge en virkelig Fremskriden
  til Afgjørelsen. Med de Stipulationer om Medvirkning ved
  Arvefølgereguleringen og om indtil en vis Grad at holde Indblanding
  ude, som fra vor Side forlanges, kan nu vistnok en Separatfred med
  Preussen anses som et Skridt til Afgjørelse, hvorved imidlertid altid
  endda staaer i Baggrunden Spørgsmaalet (hvortil jeg antager, at en
  Ytring af Meyendorff, som Kammerherre Reedtz har meddelt, sigter:
  "at Danmark saa ogsaa maatte vide, hvad det vilde gjøre med
  Hertugdømmerne"), paa hvilken Maade Danmark, efter foreløbig at have
  kuet Insurrektionen, vil tilveiebringe et Forhold, som det har Magt
  til at opretholde uden at ødelægge sig selv. Kommer derimod en saadan
  Separatfred ikke istand, vil man herfra forlange uhindret at udføre
  Vaabentilstandens første hemmelige Artikel, og man maa maaske gjøre
  saa; men det forekommer mig, sandt at sige, at mine Kolleger, dels af
  Frygt for Delingstanken (Moltke, Bardenfleth, Hansen, Zahrtmann),
  dels af en vis patriotisk (Clausen) eller militær Harme (Zahrtmann
  og især Hansen, der nu synes at ville have Krig à tout prix, medens
  han dog kaster al Skyld i Striden paa Kasinomændene, d. e. paa den
  danske Side, og til andre Tider erklærer det for urimeligt at slaaes
  uden den fuldstændige Garanti for, at Tydskland bliver udenfor) baade
  overse Vanskeligheden ved nu at komme tilbage til hin Artikel og
  Faren for en større Krig og fremfor Alt, at Sagen ikke er endt,
  hverken naar vor Armee staaer Norden for Eideren eller, om Gud saa
  vil, ved Elben, men at Spørgsmaalet atter vender tilbage om den
  Ordning, hvorved det da kan blive os muligt at trække vor Armee
  tilbage igjen og vinde Fred. Mig forekommer det nu -- uagtet jeg
  gjerne indrømmer, at det i alle Tilfælde kan blive nødvendigt at
  rykke frem med Armeen og da i Guds Navn vil stemme for at gjøre det
  med al mulig Kraft --, at det #iforveien# bør forsøges og overveies,
  om ikke det, der er Danmark bedst, idet Ringeste bedst imellem det
  Mulige, kan opnaaes paa den #eventuelle# Basis, hvad enten nu en Fred
  udtrykkelig sluttes derpaa eller i Henhold til en derpaa aftalt og
  indledet Overenskomst eller endog blot saaledes, at det ved Siden af
  en Separatfred med Preussen udtales og søges billiget, navnlig af
  Rusland og England og samtykket af Preussen, at det er paa denne
  Maade, at Kongen vil ordne Forholdet, naar Ordningen overlades ham.
  Naturligvis er der kun Tale om en Deling og Forbindelsen af et Stykke
  af Slesvig med Holsten under Forudsætning af Successionens Ordning
  (fælles for Danmark og det hele Slesvig med Holsten) og Holstens
  Forbliven udenfor den preussiske Union. Det er klart, at Forslaget
  til en Deling, baade for at blive fordelagtigt og for at finde
  Indgang hos Kongen og Andre, navnlig Moltke, allerhelst maatte
  fremkomme fra Slesvigholstenernes Side; det Næste var, at det,
  ligesom i Misfornøielse med Standsningen af de fuldførte
  Underhandlinger, gjenoptoges som sidste Udvei af Rusland eller
  England og bødes begge Partier; direkt fra os kan det ikke uden
  stor Fare udgaae. Jeg tilstaaer, at jeg i gjentagne Samtaler
  med Heinzelmann, der oftere opsøgte mig, tildels ogsaa med
  Reventlow-Farve har lagt dem Tanken saa nær, som det var mig muligt
  uden selv at gjøre et Forslag, idet jeg har forestillet dem, at det
  var deres Sag, da de indsaae, at deres her fremsatte Forslag var
  aldeles uskikket til at vinde Indgang, at udfinde en anden Vei,
  hvorved den nordslesvigske og sydslesvigske Interesse fandt sin Ret,
  og overveie, om de efter den her iagttagne Stemning troede derved at
  kunne udrette mere. Jeg har nu ved et igaaraftes i Statsraadet, i
  Henhold til en tidligere fra min og Clausens Side tagen Reservation,
  stillet Andragende bevirket, at det Spørgsmaal skulde forelægges vore
  Underhandlere, som de idag modtage fra Udenrigsministeriet. Ogsaa
  Clausen og Sponneck (vel og Rosenørn) ønskede det forelagt; de helde
  til Deling, men saa subsidiært, at jeg frygter, at de først da
  alvorlig gribe Tanken og ville handle efter den, naar det er for
  sildigt. Moltke og Bardenfleth stemte for Spørgsmaalets Forelæggelse
  i den Formening, at det vilde blive besvaret med et simpelt Nei. Jeg
  beder indstændig om, at et Nei i det Ringeste maa være tydelig udtalt
  med Hensyn til alle Eventualiteter eller de Eventualiteter bestemt
  angivne, hvorunder et Nei kunde gaae over til et Ja, og at en mulig
  Dissens ikke skjules. Vi staae paa et Punkt, hvor man ikke for at
  komme ud af det med hinanden tør skjule eller tilbagetrænge sin
  Overbevisning.
  
   {[133] Et Brudstykke af dette Brev af 8de Juni 1850 findes i
   Clausens Levnedsoptegnelser S. 372. Udgiveren.}
  
  Naar jeg betænker, under hvilke Forhold og Indtryk De har tilbragt nu
  snart 6 Maaneder i Berlin, ser jeg først ret, hvilket Offer der
  forlangtes af Dem, dengang vi bade Dem gaae derhen, og, idet jeg
  føler, hvad De har gjort for os, glæder det mig destomere, at De ved
  legemlig at udholde Anstrengelser og Bekymringer saa vel har befriet
  os fra den Bebreidelse, vi, navnlig Clausen og jeg, ellers havde
  maattet gjøre os.
  
  Gud lade dem finde en Vei, der leder ikke først og fremmest til vore
  Modstanderes Ydmygelse, men til vort Vel!
  
                                  Med den oprigtigste Høiagtelse
                                      Deres ærbødigste og hengivne
                                               #J. N. Madvig#.
  
  P. S. Statsraadet har ikke villet indrømme mig at opsætte et Møde
  under Kongens Forsæde, hvori skal delibereres om Separatfred eller
  Forlangendet at rykke ind efter den hemmelige Artikel, til den Tid,
  da Deres og Kollegers Svar kan være her. Imidlertid ligger det i
  Sagens Natur, at i hint Møde Intet kan vedtages, der præjudicerer
  Indflydelsen af De Herrers Svar, eller at ogsaa jeg for min Del
  maatte træde ud. Vi ere sædvanlig skikkelig langsomme; kommer det saa
  engang med Hast, ile vi stærkt.
  
      Høivelbaarne
    Hr. Generalauditør Scheel, R. af D., Dm. pp.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                        Berlin den 15de Juni 1850.
  
          Høitærede Hr. Minister!
  
  Hele Dagen er medgaaet til en Konference med Hr. Usedom,
  Deliberationer og andre uopsættelige Forretninger og den yderst
  knappe Tid, som er mig levnet, tillader mig kun i allerstørste Hast
  at nedskrive nogle Strøtanker, fornemmeligen til Svar paa Deres
  ærede Brev af 11te d. M. Vi ere alle tre enige i at erklære os
  bestemt imod, at den "eventuelle Basis" nu bringes frem under
  Underhandlingerne her. Den er aldeles uforberedt og vil bringe os ind
  i en uoverskuelig Række af nye Forviklinger. Selv Preussen, som nok
  vilde gaae ind paa samme, naar det selv kunde faae Fordel af den,
  vilde komme i stor Forlegenhed ved et Forslag om denne Basis. England
  og Rusland vil den være imod, og de ville ikke kunne bringes til at
  foreslaae den uden i alt Fald efter megen Overveielse, Raadslagning
  og Brevvexling. Noget aldeles bestemt kan man imidlertid ikke sige
  derom, da aldrig under Underhandlingerne er sket den mindste
  Antydning i den Retning fra nogensomhelst Kant. Efter flere
  Overveielser blev det mellem os vedtaget, at vi i vort officielle
  Svar skulde indskrænke os til det officielle Spørgsmaal. Kun vil
  Pechlin i sit Navn vedlægge nogle yderligere Bemærkninger, da Ideen
  tidligere er forsvaret af ham. Skulde der nu tænkes paa Ideen, maatte
  det efter min Mening helst ske ved en direkte Forhandling med
  Hertugdømmerne. Jeg vilde foretrække Delingen for det af Modpartiet
  paatænkte Slesvig-Holsten, d. e. disse Hertugdømmer forbundne
  indbyrdes i administrativ og legislativ Henseende og med Kongeriget
  kun ved Personalunion, da, naar Monarkiet skal opløses i to
  ligeberettigede Stater, den danske Del helst maatte blive saa stor
  som muligt, men jeg troer ikke, at et Slesvig-Holsten kan sættes
  igjennem, med mindre Danmark forsømmer en klog og retfærdig Politik.
  Jeg vilde sandsynligvis ogsaa foretrække Delingen for et aldeles
  selvstændigt Slesvig, men om et saadant, som er alle Partier imod,
  kan der neppe længere være Tale, efter at vi ere komne bort fra
  Præliminarierne, paa hvilke vi dog endnu holde snarere som et
  Medusahoved end som et hjælpende Nødanker. Hvad staaer da tilbage,
  naar man ikke vil gaae ind paa Delingen? Enten at tilkæmpe sig fri
  Raadighed over Slesvig eller Helstatsideen. Jeg har indtil den sidste
  Tid troet, at det Første var muligt, men jeg er bleven meget tvivlsom
  i saa Henseende efter de seneste flere Skuffelser, fornemmelig af de
  Forhaabninger, som vi have sat til Petersborg og Varschau. Herfra
  hørte vi stærke Toner, medens Preussen endnu var noget moderat, men
  de ere blevne svagere og svagere, eftersom Preussen har vist sig mere
  og mere perfid. Ved egen Vaabenmagt -- om man end kunde tænke paa i
  Tidens Længde at støtte sig derpaa -- kunne vi neppe sætte en saadan
  Adskillelse af Slesvig og Holsten igjennem, som de kongelige
  Tilkjendegivelser af 24de og 27de Marts 1848 forudsætte. Tydskland,
  som er enigt i at holde paa Forbundsbeslutningen af 17de Septb. 1846,
  vil ikke tillade det, og der er kun lidt Haab for os om fremmed
  Hjælp. Den eneste Mulighed er kun, at de venskabelige Magter, naar vi
  først kunne faae de tydske Tropper ud af Slesvig, ikke ville tillade,
  at disse komme derind igjen. Vi trænges saaledes hen paa
  Helstatsideen, som jeg havde troet begraven, idet Oprøret opstod.
  Helstaten anses af de venskabelige Magter som den eneste #kloge# og
  #retfærdige# Politik, da Danmark ved organiske Baand bør søge at
  knytte sine Dele sammen og bør anerkjende, at den gjennem Sekler
  bestaaende, skjøndt i Tidernes Løb paa forskjellig Maade
  modificerede, men siden 1831 ved flere kongelige Tilsagn garanterede
  Forbindelse mellem Slesvig og Holsten giver en Ret til fremtidig
  Bestaaen. Ikke blind for de Misligheder, som Helstaten fører med sig,
  maa jeg dog for min Person foretrække den for Delingen, og jeg troer
  ikke, at den enten i Danmark eller Hertugdømmerne vil møde saa stærk
  Modstand som i Aaret 1848. Det har vist sig, at det Ønskelige ikke
  altid er opnaaeligt.
  
  Det er paatrængende nødvendigt, at Statsraadet fatter skarpt i Øie,
  hvad Danmark #kan# og #bør# gjøre med Hensyn til Hertugdømmerne, og
  hurtig handler derefter. Det gjør mig ondt, at de fremkomne
  Fredsforslag ere saa slette, og at vi paa Grund af den stærke
  Rustning ere komne næsten i den Nødvendighed at maatte benytte den
  1ste hemmelige Artikel. Følgerne af den fornyede Konflikt ere
  uoverskuelige.
  
  I et Brev, som jeg har modtaget idag, siges, at Rygtet gaaer i
  Kjøbenhavn, at Baron Meyendorff har gjort de danske Underhandlere og
  Reventlow-Preetz Forslag om en fælles Statholder for begge
  Hertugdømmer. I den Anledning vil jeg, især da jeg i mit sidste Brev
  til Minister Clausen ikke skrev noget om den fælles Statholder,
  bemærke, at det, førend vi modtoge Underretning derom fra Kjøbenhavn,
  har været mig aldeles ubekjendt, at M.[134a] i sine Samtaler med R.
  P.[134b] har gaaet ind paa Ideen om en fælles Statholder. Det
  forundrer mig saa meget mere, som saavel jeg som mine Kolleger have
  flere Gange sagt ham, at Danmark, i det mindste saalænge det holdt
  paa Præliminarierne, ikke kunde gaae ind paa nogetsomhelst Fællesskab
  i Hertugdømmernes Bestyrelse. Specielt har der ogsaa for flere
  Maaneder siden været talt om Umuligheden af en fælles Statholder.
  
   {[134a][134b] Meyendorff og Reventlow-Preetz? Udgiveren.}
  
  Jeg nødes til at slutte og vil ønske, at der maa være Sammenhæng i
  disse neppe læselige Linier, som Tiden ei tillader at gjennemse.
  
                                       Med sand Høiagtelse
                                             Deres
                                         ærbødigste og hengivneste
                                               A. W. #Scheel#.
  
      Hr. Minister Madvig, R. af D.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                        Berlin den 18de Juni 1850.
  
          Høistærede Hr. Minister!
  
  Mit Brev af 15de d. M. skrev jeg under urolig Bekymring over det
  Standpunkt, hvorpaa vor Sag er bleven bragt, og under det ubehagelige
  Indtryk, som var blevet efterladt fra Konferencen samme Dag med Hr.
  v. Usedom. Naar jeg hertil lægger, at jeg maatte skrive i største
  Hast og under idelige Afbrydelser, maa jeg frygte for, at der er
  meget at udsætte paa Indhold og Form af Brevet.
  
  Man byder os en Fred, hvorefter den fjendtlige Armee skal vedblive at
  holde et af de danske Lande besat. Denne Bestemmelse gav Anledning
  til følgende Samtale mellem Baron Pechlin og Usedom. P. Hvad er
  Øiemedet? U. At observere. P. Hvem? U. Dem eller (lagde han rettende
  til) hele Verden. P. Vil Preussen da altsaa endnu efter Freden
  betragte os som Fjender? U. Nei, men lignende Exempler har man havt i
  Frankrig 1815, og, da Freden lader mange Spørgsmaal aabne, kan
  Tydskland ikke trække sine Tropper ganske tilbage. Heraf følger
  altsaa, at Preussen ved selve den saakaldte Fred betinger sig en
  fjendtlig Stilling i vort Land for at kunne faae de uafgjorte
  Spørgsmaal løste til sin Fordel. At en slig Fred er uantagelig,
  forekommer mig klart, og det havde heller ikke stor Vanskelighed at
  overbevise Baron Meyendorff derom, uagtet han raader os at gaae ind
  paa enhver Fred, naar den kun er nogenlunde antagelig. Da Preussen
  vil forbeholde sig at tage Stilling hvor det skal være i Holsten, kom
  dets Tropper uden Tvivl til at tjene den slesvig-holstenske Armee som
  Repli og besatte vel, saasnart denne rykkede ind i Slesvig, Rendsborg
  og Eidergrændsen. Jeg frygter for, at det samme vil ske, dersom vi
  benytte den 1ste hemmelige Artikel af 10de Juli 1849. Vel skal
  Preussen efter denne trække sine Tropper ud af begge Hertugdømmer,
  men, da det tillige skal opfordre Tydskland til at opfylde den
  Forbundspligt at gjenoprette lovlig Orden i Holsten, var det ikke
  usandsynligt, at det under Tydsklands nuværende Forhold vil paa sin
  Vei selv overtage denne Forbundspligt. At trække sig ud af Sagen har
  Preussen enten ikke Lyst eller ikke Mod til.
  
  Kan Danmark gjennemføre, hvad det har kæmpet for? Forsaavidt derunder
  indbefattes Adskillelse mellem Slesvig og Holsten, har jeg ikke troet
  det letteligen muligt uden paa Grund af Præliminarierne. Derfor har
  jeg holdt fast ved dem og søgt paa enhver Maade at fjerne fra hvem
  det skulde være den Tanke, at Danmark igjen kunde tilstede den
  forrige Forbindelse imellem Hertugdømmerne, og gjøre det indlysende,
  at dette i høieste Grad vilde udsætte Danmarks Vel og Europas Fred
  for ny Fare. Af de fremmede Diplomater er det især paa Baron
  Meyendorff, at man har maattet søge at virke. Han er gaaet
  fuldkomment ind paa de fremførte Grunde, men har ikke tillagt dem
  den Vægt, som vi gjøre. For ham er det Hovedsagen, at det danske
  Monarkis Integritet sikres, og, naar dette er opnaaet, mener han, at
  det er af underordnet Vigtighed, hvorledes Forholdet mellem
  Hertugdømmerne bliver ordnet, eller at endog Statsklogskab raader til
  at styrke Forbindelsen mellem alle Monarkiets Dele. Lignende Ytringer
  gjenlyde fra St. Petersborg. Da nu derhos Baron Meyendorff ikke
  arbeider saa meget for nogen Ting som paa at forhindre en Konflikt
  imellem Rusland og Tydskland og det er kjendeligt samt i og for sig
  naturligt, at Rusland søger at undgaae en slig Konflikt, troer jeg
  ikke, at vi fra sidstnævnte Magt kunne vente tilstrækkelig Hjælp til
  at opnaae en Fred endog paa Præliminariernes Grundlag, i det mindste
  ikke, hvis Preussen byder en anden Udvei, som Rusland finder
  antagelig. Dette stemmer ogsaa ganske med det Budskab, som Meyendorff
  bragte fra Varschau. Vel faae Præliminarierne ifølge dette Budskab en
  fornyet Styrke, naar Preussen ikke gjør andre antagelige Forslag, og
  endmere, dersom Londoner-Protokollen, dens Artikel 3 indbefattet,
  bliver underskreven, men efter det Foranførte og de Betragtninger,
  som jeg i mit Brev til Minister Clausen af 8de d. M. har opstillet
  angaaende Preussen, maa jeg dog anse det i høieste Maade tvivlsomt,
  om Preussen nogensinde kan bringes til at undertegne en saadan Fred
  paa Præliminarierne, som vi kunne være tjente med. Da Preussen
  fremkom med sit Fredsforslag af 17de April, fandt Alle det i den Grad
  urimeligt, at man troede, at vor Sag vilde blive bragt et godt Skridt
  fremad ved det Indtryk, som det vilde gjøre ved de fremmede Hoffer.
  Lord Palmerston kaldte det uantageligt, Grev Nesselrode infamt. Men
  nu raader man os til at gaae ind paa dette Forslag, i alt Fald med en
  Forandring i Artikel 3, naar det kun kan blive til Sandhed og faae en
  virkelig Freds Virkning, navnligen derved, at Preussen trækker sig ud
  af begge Hertugdømmer. Fra den Tid, en saadan Stemning har vist sig,
  -- fra sidste Halvdel af Mai -- har jeg maattet forelægge mig selv og
  omhandle med mine Kolleger det Spørgsmaal, hvorhen vi føres ved at
  antage en saakaldet simpel Fred, og jeg har maattet sige mig, at
  dette snarest er mod Helstaten, hvilken jeg i de foregaaende
  Forhandlingers lange Tid har betragtet som en Umulighed. I den simple
  Fred vil Preussen have et Forbehold af Tydsklands og Danmarks
  gjensidige Rettigheder for derved at holde Spørgsmaalet om
  Hertugdømmernes Ret til Forbindelse aabent. Dette Spørgsmaal skal
  altsaa senere omhandles med Tydskland. Antages det nu end, at
  Danmarks Paastand: at denne Forbindelse var af en saadan ren
  administrativ Natur, at Regjeringen har været beføiet til at hæve
  den, er rigtig, saa maa det dog anses for temmelig afgjort, at
  Tydskland ikke vil anerkjende Rigtigheden deraf, og jeg frygter for,
  at vi, hvis fremmede Magter lægge sig derimellem for at forhindre en
  ny krigersk Konflikt, heller ikke ville vinde deres Anerkjendelse. De
  ville under Sagens tvivlsomme Beskaffenhed helst holde sig til den
  længe bestaaende status quo. Under Samtalerne med Baron Meyendorff,
  der ikke kan holdes fri for mange tydske Indskydelser, har jeg ikke
  kunnet bringe det videre end til at faae ham til at indrømme, at det
  kan være #tvivlsomt#, om Hertugdømmerne have nogen egentlig Ret til
  fortsat administrativ Forbindelse. I sit Hjerte anerkjender han
  maaske saadan Ret, og han mener ialtfald, at Billighed taler for at
  indrømme Forbindelsen, som Hertugdømmerne sætte saa stor Pris paa, og
  at Danmark overvurderer den Fare, som deraf kan befrygtes. Under
  slige Omstændigheder vil det være #ved Hjælp af Helstaten, at man maa
  beskytte sig mod det selvstændige Slesvig-Holsten#. Den franske
  Gesandt Persigny antager vel, at Frankrig, England og Rusland, naar
  Fred først er afsluttet og vi have faaet Tydskerne ud af vore Lande,
  ikke ville tillade, at Tydskland paany angriber Danmark eller
  navnligen lader sine Tropper gaae over Eideren for den gamle Strids
  Skyld, og troer derfor, at det i Virkeligheden bliver Danmark
  overladt uden fremmed Indblanding at ordne Slesvigs Forhold. Men,
  foruden at jeg ikke er overbevist om, at vi kunne stole derpaa, saa
  vil det dog have den største Vanskelighed at indføre og opretholde
  ved Vaabenmagt en Tilstand, som de fleste Indvaanere i Hertugdømmerne
  og hele Tydskland anse for Uret, især da vi fra fremmede Magter end
  ikke kunne vente nogen moralsk Understøttelse, eftersom de ville være
  tilbøielige til at antage, at Foranstaltningen er baade uklog og
  ubillig. Forholdet vilde være et andet, hvis vi fik en Fred efter
  Præliminarierne; thi Retsspørgsmaalet vilde i saa Fald være afgjort
  til Danmarks Fordel.
  
  Netop for en stor Del for ikke at komme ind paa Helstaten antager
  jeg, at De er tilbøielig til Deling (den eventuelle Basis). Delingen
  vil tilfredsstille Nationalitetshensynene, give Ro i vort
  konstitutionelle Liv og gjøre Statsmaskinen simplere, end naar der
  skulle være baade Rigsstænder og Landsstænder og man begge Steder
  skal forhandle baade paa Tydsk og Dansk. Men, skjøndt jeg derfor
  maaske vilde berolige mig ved en udført Deling, vilde jeg ikke have
  Dristighed nok til at gribe saa voldsomt ind i den historiske
  Udvikling. Jeg ængstes ikke ved den oftere fremførte Paastand, at
  Tydskerne, naar de først havde faaet et Stykke af Slesvig, senere
  vilde fordre Resten. Men jeg frygter for, at det Baand, der skulde
  holde de to Dele af det danske Monarki sammen, vilde blive saa svagt,
  at det enten snart ved Tydsklands Tiltrækningskraft vilde briste,
  eller ialtfald ikke kunde forhindre, at de to Dele i Sager angaaende
  baade den indenlandske og udenlandske Politik gik hver i sin Retning.
  Forholdet er ikke det samme som med Sverrig og Norge; thi disse
  Stater ere ved deres hele Beliggenhed og flere Omstændigheder
  henviste til at følge samme Politik, navnligen med Hensyn til
  Udlandet. Heller ikke troer jeg, at man kan henvise dertil, at vi
  efter Præliminarierne søge at sætte Holsten i en isoleret Stilling;
  thi, ei at tale om, at vi ikke derved rive et Land over, som i
  umindelige Tider har udgjort et Hele, og at Tabet af Holsten ialtfald
  vilde være mindre, end om et stort Stykke af Slesvig fulgte med, saa
  antager jeg, at Hertugdømmerne ved de mange Baand, som sammenknytte
  dem og skulde vedblive, om den fælles Forvaltning end hævedes, og ved
  en ensformig Udvikling ville holdes fastere sammen end efter Delingen
  den nordlige og sydlige Del af det danske Monarki, da disse
  sandsynligvis vilde blive udviklede i forskjellig Retning. Skjøndt
  jeg ikke anser det for en Lykke, at vi have Tydskere Nord for
  Eideren, kunne de dog, da vi nu engang have dem, gjøre Nytte ved at
  holde fast paa deres Brødre Syd for Floden. Ved deres Forbindelse mod
  Nord hindres de derhos fra at følge bemeldte Brødre. Angaaende
  Delingen kunde vel endnu nogle Betragtninger være at tilføie, men, da
  Papiret er fuldskrevet, vil jeg standse for denne Gang.
  
                                  Med uskrømtet Høiagtelse
                                   Deres ærbødigste og hengivneste
                                               #A. W. Scheel#.
  
    Høivelbaarne
      Hr. Minister for Kirke- og Undervisningsvæsenet,
        Dr. Madvig, Ridder af Dannebroge pp.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                                  Kjøbenhavn den 10de Januar 1851.
  
          Høistærede Hr. Kollega!
  
  Ved Deres forestaaende Reise[135] ere det danske Monarkis fremtidige
  Udviklings-Udsigter fra deres Side, som hidtil have holdt paa
  Danmarks Ret ligeoverfor Slesvigholsteinismen eller den denne
  optagende gamle Helstat, lagte saaledes i Deres Hænder, at det i det
  Ringeste er klart, at man ikke vil kunne komme tilbage fra, hvad De,
  omend uden Fuldmagt til at afslutte Noget, foreløbig indrømmer og
  anerkjender, eller senere fastholde eller tilbageerobre, hvad der
  ikke nu for visse Eventualiteter reserveres. De vil da tilgive, at
  jeg i Erkjendelse af Øieblikets afgjørende Vigtighed med faa Ord
  privatim og med den af denne Meddelelsesform følgende Uforbeholdenhed
  udtaler for Dem, hvad der ligger mig paa Hjerte, om jeg end derved
  for den allerstørste Del kun henviser til Punkter, der af Dem ere
  overveiede, og hvorom nu hverken Beslutning kan tages eller Forskrift
  gives. De véd, at for mig personlig de praktiske Vanskeligheder, det
  i mine Tanker Kunstige og Komplicerede ved det Organisationsprojekt,
  som De i Grundtræk medtager, har en stor Vægt trods den Dygtighed og
  Kløgt, hvormed det er udkastet og motiveret. Men, afset herfra, kan
  jeg ikke tænke mig, at det vil lykkes Dem enten at faae Fyrst
  Schwarzenberg selv til at gaae saaledes ind derpaa, at man havde en
  nogenlunde Sikkerhed for dets Gjennemførelse, naar Preussen og det
  øvrige Tydskland gjorde Modstand -- som de visselig ville --, eller
  at bevæge Baron Meyendorff til bestemt Virken derfor enten nu hos
  Schwarzenberg og Østerrig eller siden mod Østerrig og Tydskland, især
  da det Sidste vilde være betinget for en Del af Englands Anskuelse og
  Optræden. Det Høieste, De i denne Retning vil kunne opnaae, er i mine
  Tanker en mindre Paatrængen paa, at vi øieblikkelig og før "de
  agtbare Mænds" Sammentræden skulle erklære os for en Helstat bygget
  paa den ugunstige Fortolkning af status quo ante. Der bliver da
  tilbage at undersøge, hvorvidt man kan aabne en Indgang for saadanne
  Forslag og Ideer, der, naar det principale Forslag maa frafaldes, dog
  yde Danmark nogen Løn for Kampen og nogen Sikkerhed for Fremtiden.
  Det gjælder at vinde, hvad der kan vindes, for den danske
  Nationalitet baade i og for sig og som eneste solide Bærer af et
  politisk Legeme med Sammenhængskraft og af en selvstændig politisk
  Eiendom for Kongehuset, naar dette skal betragtes som Statens Eier
  efter autokratiske Synsmaader; men naturligvis maa Nationaliteten
  saalidet som muligt fremtræde som Noget, hvorfor der gjøres
  Fordringer for dens egen Skyld; den maa (hos Meyendorff overveiende)
  betegnes som politisk Moment og #Middel#, tildels (hos Schwarzenberg)
  som en Hindring, som ikke kan omgaaes; jeg skulde aldeles ikke
  beklage mig, hvis jeg ad usynlige Veie kunde høre Dem baade hos M. og
  Schw. spotte lidet, trække med nogen Medlidenhed paa Skuldrene over
  de bornerte nationale Bestræbelser osv., naar kun Formaalet i
  Realiteten fremmedes; anderledes vilde det tildels forholde sig hos
  Englændere; der kunde Nationalitetshensynet med tilbørlig
  Forsigtighed -- især befriet fra al Bismag af professorship -- mere
  direkt gjøres gjældende. Særdeles magtpaaliggende maa det i mine
  Tanker være, forsaavidt man kommer ind paa dette Thema, at adskille
  Nationalitet og Skandinavisme og fremhæve, hvorledes Savnet af
  Tilfredsstillelse og Tillid hjemme, af en tryg Overvægt i den egne
  Stat er det, der i Danmark lettest fremkalder de skandinaviske Ideer
  og Stræben for deres praktiske Realisation. Det forekommer mig
  dernæst, at, ligesom Successionssagen i og for sig er af største
  Vigtighed, saaledes vil ogsaa et stærkt fremtrædende Ønske om dens
  Ordning som det, der skulde give det i Spidsen trædende dynastiske og
  hel-monarkiske Princip fornyet Styrke og Fasthed, være egnet til at
  skaffe andre beskedent bagefter fremtrædende Synspunkter en
  velvilligere Betragtning. Den Tanke, som jeg nu for min Del ønsker
  under denne Form forberedet, sat i fornyet Bevægelse, prøvet med
  Hensyn til dens mulige Antagelse -- thi videre kan der jo #nu# ikke
  gaaes --, kjender De altfor vel, til at jeg her udførlig skal komme
  ind paa dens Fremstilling; hvorledes den bedst forskjønnes i den
  Retning, der kan regne paa Bifald, vil De udentvivl selv bedst
  udfinde. Naar det Søgte betegnes som en indre, Lovgivning og
  Administration lettende, det materielle Samkvem mindst mulig
  afficerende og ligeoverfor Udlandet forsvindende Demarkationslinie,
  der for Fremtiden skal befrie Kongen for de besværlige Forhandlinger
  og Foranstaltninger i Anledning af Nationalitetskonflikter, afviges
  der ikke fra Sandheden; Delingsnavnet maa jo undgaaes saameget [som]
  muligt og det Hele fremtræde som en Koncession til Holsten og navnlig
  til det holstenske Ridderskab og Godsbesidderklassen, der, naar
  Dänischwold og Schwansen administreres med Holsten, næsten bliver
  uberørt af Demarkationslinien, en Omstændighed, der ogsaa i
  Virkeligheden skaffer Tanken Indgang hos Nogle af Klassen. I Wien vil
  der vel ikke være nogen særlig Adgang til at erfare, hvorvidt Tanken
  paa en saadan Løsning aldeles og endelig er opgiven og bortkastet af
  Lord Palmerston, men, træffer De Lord Westmoreland, vilde det vel
  endda ikke være saa vanskeligt at føle sig frem. Men, hvad det især
  ligger mig paa Hjertet at udtale, er Følgende. Jeg tør ikke lukke
  Øinene for den Mulighed, at De ligesaavel finder Adgangen spærret for
  en til Delingen sig nærmende Tanke[136], til hvilken De jo heller
  ikke har den Tillid som jeg, som for en Løsning i Retningen af det
  udkastede Projekt, og at det forekommer Dem umuligt og unyttigt at
  udskyde Fastsættelsen af Grundformen for den endelige Ordning endog
  blot til de "erfarne Mænds" Sammenkomst; jeg haaber og ønsker af
  Hjertets inderste Grund, at dette ikke maa være saa; men jeg vil og
  tør ikke undlade at tænke mig, at De kunde bringes til at anse en
  anden og virkeligere Helstat end den, De forleden kaldte saaledes,
  for en uundgaaelig Nødvendighed og da med Deres deciderede og paa det
  Praktiske rettede Karakter besluttede selv at gaae ind paa Tanken og
  at træde i Spidsen for dens Gjennemførelse til mindst mulig Skade for
  Danmark. For dette yderste Tilfælde anraaber jeg Dem da ret inderlig
  om at redde det eneste Værn for Nationaliteternes ligeberettigede
  Stilling i Slesvig, den eneste Form, hvorunder denne kan blive til en
  Virkelighed, derved, at det nordlige Slesvig i det, der mest
  umiddelbart berører og bestemmer Folkedannelsen, i Kirke- og
  Undervisningsvæsen underlægges en med Kongeriget fælles Bestyrelse,
  saaledes som hidtil Als og Ærø (skjøndt paa Als med mindre Virkning
  formedelst Hertugens Indflydelse) og det Tørninglehnske, hvilke Deles
  hidtilværende Stilling afgiver det bedste Udgangspunkt for at skaffe
  denne, den beskedneste og sidste, Fordring Indgang som præfigureret i
  status quo ante. Hvad derved vil være reddet, er, skjøndt lidet af
  Udseende, endda et værdifuldt Resultat, især i Forbindelse med
  Toldgrændsens Ophævelse; nu derimod at opgive ogsaa her, hvad der ved
  Tillisch's Bestyrelse er vundet, gjenoplivet og forberedet, vilde
  være at slaae Danmarks Sag det sidste og dybeste Saar. Naturligvis
  hører med hertil Retten til slesvigske Embeder efter en Dannelse,
  vunden ligegyldig om i Kjøbenhavn eller Kiel. At jeg ved saa særdeles
  at lægge Vægt paa denne Sag som det Sidste og Yderste, der maa søges
  reddet, ikke just ledes af Stræben efter at udvide min Virkekreds og
  Indflydelse, behøver jeg ikke at sige. Under en saadan Sagernes
  Vending vilde der ikke være Spørgsmaal for mig om nogen Deltagelse i
  Regjering eller høiere Bestyrelse, en Sphære, hvorfra jeg, ogsaa hvis
  vore Anliggender, som Gud give, tage en bedre Gang, saare gjerne
  trækker mig tilbage. Intet vilde falde mig lettere end at gjøre
  Plads for en Anden, hvis en god eller taalelig Løsning kunde vinde
  større Udsigt ved at befries fra Andel i det Skin af ensidig
  Nationalitetsbestræbelse og doktrinært Demokrati, der nu engang, det
  vide vi jo alle, klæber ved Ministre, der 1848 vare Professorer.
  
   {[135] Den bekjendte Reise til Berlin, Wien osv. om
   Notabelprojektet (Projektet om "de agtbare Mænd"). #Udgiveren#.}
  
   {[136] Tilføiet Randbemærkning: Skjøndt jeg vil være en af de
   sidste til at troe paa Umuligheden, maa jeg resignere.}
  
  Held og Lykke ledsage Deres Reise til vort Fædrelands Bedste!
  
                                          Deres ærbødigst hengivne
                                               #J. N. Madvig#.
  
      Hr. Finantsminister, Grev Sponneck, R. af D.
  
                *       *       *       *       *
  
  
                        Kjøbenhavn, den 23de December 1863, Aften.
  
          Deres Excellence
  
  véd, at jeg siden Hans Majestæts Thronbestigelse to Gange, foruden de
  officielle Leiligheder, har havt den Ære at tale med Hans Majestæt om
  offentlige Anliggender: Mandagen den 14de dennes og i Løverdags. Den
  første Gang dreiede Samtalen sig væsentlig kun om Muligheden af at
  bevirke Forfatningsloven af 18de November tagen tilbage ved det da
  endnu samlede Rigsraad, hvilken Mulighed jeg efter min Overbevisning
  maatte saagodtsom bestemt benegte; i Løverdags havde jeg at meddele
  Hans Majestæt Resultatløsheden af den imellem de dengang samlede Mænd
  førte Forhandling, et Udfald, jeg iforveien anede, især efterat have
  mærket Stemningen hos de Enkelte, medens vi samledes og nogle
  Øieblikke ventede Hans Majestæt. Der foresvævede, frygter jeg,
  Allerhøistsamme en Tanke, som ikke lader sig realisere: Dannelsen af
  et moderat Koalitionsministerium uden en forudgaaende Fastsættelse af
  og Enighed om de Hovedpunkter, der, medens Andet lades tilside og
  henstaaer aabent, ikke noget Øieblik kunne være uafgjorte, fordi der
  strax skal handles med Hensyn til dem. Jeg var ikke berettiget til i
  det sildige Øieblik, da jeg bragte Meddelelsen, medens de øvrige
  Herrer endnu ventede, at gaae ind paa en almindeligere Udtalelse om
  Situationen, hvortil jeg ikke var opfordret af Hans Majestæt, og jeg
  indskrænkede mig altsaa til væsentlig at berette, at de Forsamlede
  med ringe Nuancer og én Afvigelse, som jeg nævnte, havde udtalt sig
  for Bibeholdelsen i det Hele af det hidtilværende Ministerium. Tillad
  nu, Deres Excellence, at jeg, dreven af Øieblikkets Alvor og
  Vigtighed, forelægger Dem et Par Bemærkninger, som jeg vilde ønske,
  jeg havde havt Ret til at udtale for Hans Majestæt Kongen i
  Løverdags, og som i den Tid af to Dage, der siden er hengaaet, have
  paatrængt sig mig stedse stærkere. Det er en overordentlig
  bekymringsfuld og farefuld Stilling, at vi endnu intet Ministerium
  have. Ikke blot lide øieblikkelig de største og vigtigste Interesser
  og Anliggender, men der tilføies os ved den blotte Udsættelse stor og
  varig Skade. Jeg vil antage, at Krigsministeriets Virksomhed
  fortsættes, at Hæren med hvert Øieblik bliver kampdygtigere for
  det Tilfælde, at der skal kæmpes, at vi ikke overraskes
  halv-organiserede; og dog maa Krigsministeren nødvendig savne fuld
  Autoritet og sikker Ledelse fra den almindelige Politiks Synspunkt
  med Hensyn til Anordningen af Forsvaret; men dernæst forsømmes Alt,
  hvad der skulde foretages fra Udenrigsministeriets Side til kraftig
  Protest, til Indsigelse og Bearbeidelse; et Anarki, lig det i Holsten
  (hvor man har været utilgivelig svag ved Hesteudredningen og meget
  andet), kan begynde i enkelte Dele af det sydligste Slesvig; men
  fremfor Alt vor hele Stilling ligeoverfor Udlandet svækkes; vi faae
  Udseendet af at være i en Opløsningstilstand, tvivlende om vor egen
  Ret, den Regjering, der endelig dannes, betragtes som revolutionær,
  og her hjemme lammes ethvert Opsving. Gud bevare mig nu fra at give
  Kongen Skyld herfor; jeg véd, siden jeg igaar (Søndags) om Morgenen
  Kl. 11 forlod Geheimeraad Hall ved Hans Majestæts Palais, ikke et Ord
  om, hvad der senere er forhandlet; men jeg frygter én Ting: at Hans
  Majestæt ikke med tilstrækkelig indtrængende Aabenhed af Hall er
  opklaret om #den absolute Nødvendighed af en decideret Politik#, et
  fast System, der maa være tilstede før og med Mændene, og at maaske
  det personlige Spørgsmaal heller ikke opfattes ganske klart, hvortil
  selve Udtalelsen i Løverdags kan have for en Del bidraget. Hans
  Majestæt vil ikke uden yderste Nødvendighed styrte sig og Landet i en
  Krig fuld af Farer og rig paa Offre og Byrder; Hans Majestæt vil,
  selv naar Krigen tages, have antydet sit til Forsoning villige
  Sindelag, og han troer, at Personerne kunne bidrage til at betegne
  denne Forsonlighed, ikke at tale om, at der kan være Personer, med
  hvilke det kan falde Hans Majestæt mindre let at forhandle, naar han
  nødtvungen maa gaae den haardere Vei, fordi han troer, at de ikke
  vurdere og føle, hvad han maa overvinde. Men, Deres Excellence, der
  gives i dette Øieblik ingen Koncession (-- uden Henvisning til en
  Forhandling og Afgjørelse af Alt under fremmed Medvirkning og Mægling
  --), som Kongen med Nytte kan gjøre, uden saadanne, der ligge aldeles
  udenfor Muligheden ligeoverfor Indlandet og Folket (Folket i bedste
  Forstand). Preussen og Østerrig vilde ikke standse Exekutionen uden
  Opfyldelse af Forpligtelserne fra 1852. Men hvorledes skulle disse,
  om vi end nok saameget gaae ind paa Østerrigs og Preussens
  Fortolkning, kunne udfindes og formuleres, da begge Magter aldrig
  have villet formulere dem? Men sæt, at vi fandt, hvad man tidligere
  vilde, og indrømmede det, om det end var det mest Ydmygende og
  Umulige! Kunde Østerrig og Preussen #nu# hæve Exekutionen i Henhold
  dertil? Lad Kongen erklære -- hvad han aldrig uden at sætte sin
  Throne og sit Hus i den øiensynligste Fare herhjemme kunde erklære
  --, at han indrømmer Slesvigs og Holstens administrative og i det
  Indre lovgivende Forening, at han i Fællesstaten giver Slesvig og
  Holsten ligesaamange Repræsentanter som Kongeriget! -- Vil det hjælpe
  Noget? Vil ikke det frankfurtske Tydskland og ville ikke de tydske
  Stormagter, drevne af uimodstaaelig Magt, nu fordre i ethvert
  Tilfælde Afgjørelsen af Arveretten baade i Holsten og Slesvig,
  altsaa en Supremati over Slesvig, der er lig med dets Inddragen i
  Forbundet, men dernæst Hertugdømmernes Adskillelse fra Danmark? Er
  ikke Scheel-Plessen bleven afvist med Personalunion og Slesvigs
  Deling? Alt Andet, hvad Hans Majestæt kan og vil indrømme, og som
  muligvis tilsidst maa indrømmes med Hensyn til Finantsforhold,
  Sprogforhold osv., vil til at standse Stormen fra Tydskland i dette
  Øieblik være aldeles magtesløst. En anden Sag er det, at Hans
  Majestæt ligeoverfor de andre Magter kan antyde vid Frihed for
  Underhandlinger om disse Anliggenders Ordning; men Kampen kan
  ikke afvendes uden ved den Art af Indrømmelser, der gjøre
  Underhandlingerne overflødige, men tillige -- jeg siger det aabent --
  Dynastiets Bestaaen i Danmark tvivlsom. #Efter# en Kamp, ja da kan og
  maa man finde sig i store Opoffrelser, hvis Kampen er endelig afgjort
  og ulykkelig uden Hjælp, og den Konge, med hvem man har kæmpet og
  ligget under, vil være Folket en kjær Ulykkesfælle, til hvem det vil
  være stærkere bundet; men #før# Kampen -- det gaaer ikke an. Men, er
  dette nu saaledes, da maa Hans Majestæt se at finde et Ministerium,
  der uden Overmod, uden Trods, men med Kraft og Enighed optager
  Kampen, leder den og Landets Anliggender under den og under de, om
  muligt, samtidige Underhandlinger andetsteds. Det kan kun skade i
  Ministeriet at optage Mænd, der enten slet ikke ville Kampen under
  nogensomhelst Betingelse, eller som dog #ene# have Øiet heftet paa de
  Mangler, der kunne hefte ved den hidtilværende indre og ydre Politik,
  og ville begynde med #enkelte# Koncessioner før Underhandlingerne. Og
  det er dette Forsøg, jeg er bange for, man gjør, idet man stræber
  efter et #ved Blanding# modereret Ministerium; et saadant faaer man
  langsomt, sandsynligvis #slet ikke# istand; faaer man det, vil det
  hverken vække stor Tiltro eller handle med Kraft, og om føie Tid vil
  det opløses ved Splid. Systemet: Modstand for at hævde Danmarks og
  Slesvigs Uafhængighed af Tydskland og Holsten og Lauenburgs Forening
  med Monarkiet #enten# i en Fællesforfatning, hvorom man er villig til
  at forhandle under Mægling, #eller# i Personalunion, maa #nu# tages
  helt og decideret, men med al mulig Fjernelse af Revolutionsaand,
  Nationalfanatismus eller haardnakket Paastaaelighed i, hvad der er
  Gjenstand for Lempelse og Udjævning. Kan der nu til dette System
  findes brugbare Mænd (endog blot dygtige Forretningsmænd uden
  politisk og parlamentarisk Fortid), der ikke ere mærkede saaledes
  ligeoverfor Udlandet som et Par af de nuværende Ministre, nu vel, saa
  tage man dem; ja, gives der til at gjennemføre dette System en anden
  Udenrigsminister og Konseilpræsident end Hall, da tage man ham; Halls
  Navn har ogsaa sin Misklang, og jeg vil ingenlunde sige, at han har
  den Alvor, Fasthed, Forsynlighed, Energi og Utrættelighed, som kunde
  ønskes; men i vort lidet Land og ved den nu engang bestaaende
  Adskillelse af Partier og Anskuelser véd jeg ikke, hvor den bedre
  eller ligesaa gode Mand til begge Poster, der i dette Øieblik ikke
  let lade sig adskille, skal findes. Altsaa, mod at tage andre, mindre
  markerede, ved deres hele Opfatning, Væsen og Optræden Hans Majestæt
  mere tiltalende Personligheder er der ingen Indvending, jeg troer
  ikke engang imellem dem, der betegnes som Ministeriet Halls Venner:
  men Systemet kan ikke let forandres med Undtagelse af en freidigere
  Indgaaen paa Forhandlinger, et villigere Initiativ til at #søge#
  Løsning og fjerne underordnede Punkter, og, kan Systemet ikke
  forandres, tør der ikke dannes et Ministerium, der fra den første Dag
  bærer Spiren til Halvhed og Uenighed i sig. Det kan være tungt, meget
  tungt for Kongen at hengive sig til et System, som han ikke troer
  frit for Ensidighed; men han #maa#, og hans Fjender have, synes mig,
  gjort Valget lettere ved at afkaste enhver Bro, hvorover han kunde
  nærme sig. Staterne af den 3die Gruppe i Tydskland (-- jeg siger
  ikke: alle Fyrsterne personlig --) ville i dette Øieblik et fra
  Danmark adskilt Slesvig-Holsten, og hverken Preussen eller Østerrig
  har Mod og Kraft til alvorlig at vise dem tilbage. Wrangel og Prinds
  Friedrich Carl af Preussen ville ikke kæmpe #imod# Sachserne og
  Hannoveranerne, og de ville ikke staae stille og se disse kæmpe. Men,
  kunne og ville Preussen og Østerrig holde igjen, da ville de det kun,
  naar vi med Bestemthed erklære og fastholde, at, efterat nu
  Exekutionen er indtraadt uden Modstand fra vor Side, have vi ikke
  Mulighed til nogen Indrømmelse, førend vor Konge er anerkjendt og
  internationale Underhandlinger aabnede om hele Anliggendet, idet vi
  afvise enhver tydsk Afgjørelse af noget Spørgsmaal for Slesvigs
  Vedkommende. Hvad Forhandlingerne ville føre til, maae vi afvente og
  maaske finde os i Noget, der forekommer os haardt og meget ubilligt;
  men vi kunne ikke begynde anderledes.
  
  Jeg har følt mig destomere opfordret og forpligtet til at udtale
  dette for Deres Excellence, som jeg i det Øieblik, da jeg i Løverdags
  talte med Deres Excellence, førend jeg gik til Hans Majestæt, kun
  uden nogen egentlig Motivering ytrede Tvivl om Nytten af at forhandle
  om Dannelsen af et Ministerium af #moderate Mænd#, førend man
  nogenlunde var enig om Opgaven for dem. Tillad mig endnu, hvad Hans
  Majestæts og hans Dynastis Interesse, forsaavidt den tænkes for sig,
  angaaer, ganske kort at formulere min Mening saaledes: Ved en
  vidtgaaende Indrømmelse i dette Øieblik er Hans Majestæt udsat for
  Intet at opnaae i Udlandet, men vis paa at tabe i Indlandet; ved en
  Optræden for, hvad Danmark anser for sin Ret, kan han muligen blive
  Hersker over et formindsket Land, men han bliver sikkert Hersker; thi
  fra Danmarks Throne vil Ingen fortrænge ham.
  
  Undskyld, Deres Excellence, min Paatrængenhed med min Hengivenhed
  for Hans Majestæt og den udmærkede Høiagtelse, hvormed jeg har den
  Ære at være
  
                                             Deres allerærbødigste
                                               #J. N. Madvig#.
  
          Hans Excellence,
      Hr. Overhofmarechal, Generalmajor Oxholm,
        Stork. af Dbg., Dbgsmand, pp.
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  