text: Afskriverens bemærkninger: Åbenlyse trykfejl er rettet i
  denne e-bog, men forfatterens stavning er for øvrigt
  bevaret. S p a t i e r e t tekst i originalen er gengivet
  med _understreg_.
  
  
  
  
   FRU MARIE GRUBBE.
  
   INTERIEURER FRA DET SYTTENDE
   AARHUNDREDE.
  
   AF
  
   J. P. JACOBSEN.
  
   ANDET OPLAG.
  
   KJØBENHAVN.
   GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN).
   GRÆBES BOGTRYKKERI.
   1877.
  
  
  
  
  I.
  
  
  Den Luft, der laa under Lindetræernes Kroner, havde vugget sig frem
  over den brune Hede og de tørstige Marker; den var bleven baget
  af Solen og støvet af Vejene, men nu var den renset af det tætte
  Løvhang, svalet af de kjølige Lindeblade, og Duften af Lindens gule
  Bloster havde gjort den fugtig og givet den Fylde. Nu laa den og
  blinkede stille og saligt op i det lysegrønne Hvalv, kjærtegnet af
  sagte dirrende Blade og af hvidgule Sommerfugles flimrende Vingeslag.
  
  De Menneskelæber, som aandede denne Luft, vare svulmende og friske,
  den Barm, den højnede, var ung og spæd. Barmen var spæd og Foden var
  spæd, Midjen smal, Væksten slank, og der var en vis mager Styrke i
  den hele Skikkelse. Frodigt var kun det stærke, dunkeltgyldne Haar,
  der halvt var bundet og halvt hang løst; for den lille, mørkeblaa
  Fløjelshue var gleden af og hang om Halsen i sine knyttede Hagebaand
  ned paa Ryggen som en lille Munkehætte. Ellers var der intet
  Klosterligt ved Dragten; en bred og ligeskaaren Lærredskrave slog ned
  over en lavendelblaa Hvergarnskjole med korte og vide, opskaarne
  Ærmer; ud af dem brusede et Par store Poseærmer af fint, hollandsk
  Lin. En højrød Sløjfe sad paa Brystet og højrøde Sløjfer paa Skoene.
  
  Hun gik med Hænderne paa Ryggen og med foroverbøjet Hoved. Med
  legende, sirlige Skridt gik hun langsomt op ad Gangen; men ikke
  ligefrem; hun gik i Bugter; snart var hun ved at støde imod et Træ
  paa den ene Side, snart var hun ved at komme ud mellem Træerne
  paa den anden Side. En Gang imellem standsede hun, rystede Haaret
  fra Kinderne og saae op mod Lyset. Det dæmpede Skjær gav hendes
  barnehvide Ansigt en matgylden Lød, der gjorde de blaaladne Skygger
  under Øjnene mindre synlige; de røde Læber blev purpurbrune og de
  store, blaa Øjne blev næsten sorte. Hun var nydelig var hun: lige
  Pande, svagt kroget Næse, kort, skarpskaaren Underlæbe og stærk,
  rund Hage og fint rundet Kind og ganske smaa Øren og rent og skarpt
  tegnede Bryn ... Hun gik og smilte, let og tankeløst, tænkte paa
  Ingenting og smilte i Harmoni med Alt omkring hende. Hun kom til Ende
  med Gangen, standsede og gav sig til at svinge rundt paa Hælen, halvt
  til højre og halvt til venstre, stadigt med Hænderne paa Ryggen, med
  Hovedet lige, Blikket opad, og hun nynnede monotont og afbrudt i Takt
  med sin Svingen.
  
  Der laa to Graastensfliser og var Trappetrin ned til Haven, til Haven
  og det skarpe, hvide Sollys. Den skyfri, blaahvidste Himmel saae
  lige ned i den, og den Smule Skygge, der var, holdt sig tæt ind til
  Foden af de klippede Buksbomhække. Det skar i Øjnene, selv Hækken
  stod og gnistrede Lyset fra sine blanke Blade i skarpe, hvide Blink.
  Ambraen slæbte sig i hvide Snirkler ud og ind, frem og tilbage, om
  tørstige Balsaminer, Boboreller, Gyldenlakker og Nelliker, der stod
  og stak Hovederne sammen ligesom Faar paa aaben Mark. Ærterne og
  Bønnerne henne ved Lavendelrækken vare ved at falde fra Stængerne af
  Varme, Morgenfruerne havde opgivet det Hele og stod og saae Solen
  lige op i Ansigtet, men Valmuerne havde kastet deres store, røde
  Blomsterblade og stod i de bare Stilke.
  
  Barnet i Lindealleen sprang ned over Trinene, løb gjennem den solhede
  Have, med bøjet Hoved, som man løber over en Gaard i Regnvejr.
  Hun styrede hen imod en Trekant af dunkle Takstræer, smuttede om
  bagved dem og gik saa ind i den store Løvstue, der var en Levning
  fra de Belowers Tid. En vid Rundkreds af Ælmetræer havde de flettet
  sammen foroven, saavidt Grenene kunde naa, og det runde Hul i Midten
  havde de gitret til med Lægter og Rafter. Slyngende Roser og valske
  Kaprifolier groede stærkt op i Ælmeløvet og tættede godt, men til
  den ene Side var de slaaet fejl, og Humlen, der var plantet efter
  med, havde forknyttet Ælmekvistene og magtede ikke selv at lukke for
  Hullet.
  
  For Indgangen til Stuen laa der to hvidmalede Havheste; derinde
  stod der en lang Træbænk og et Bord; Pladen til Bordet var af Sten:
  stor og oval havde den været, men det Meste af den laa paa Jorden
  i tre Stykker, kun et lille fjerde laa løst over det ene Hjørne af
  Bordrammen. Ved det satte Barnet sig, tog Benene op paa Bænken,
  lænede sig tilbage og lagde Armene over Kors. Hun lukkede sine Øjne
  og sad ganske stille; der kom et Par smaa Rynker i Panden, en Gang
  imellem bevægede hun Øjenbrynene og smilte let:
  
  «I Stuen med de røde Purpurtæpper og den forgyldte Alkove ligger
  Griseldis for Margrevens Fødder, men han støder hende bort; nys har
  han revet hende op fra det lune Leje, nu aabner han den smalle,
  rundbuede Dør, og den kolde Luft strømmer ind paa den stakkels
  Griseldis, der ligger paa Gulvet og græder, og der er intet Andet
  mellem det kolde Nattepust og hendes varme, hvide Legeme end det
  tynde, tynde Lin. Men han jager hende ud og laaser Døren efter hende.
  Og hun trykker den nøgne Skulder op til den kolde, glatte Dør og
  hulker og hører ham gaa blødt inde paa Gulvets Tæpper, og gjennem
  Nøglehullet kommer Lyset fra den duftende Kjærte og sætter sig som
  en lille, rund Sol paa hendes blottede Bryst. Og hun lister sig bort
  og gaar ned ad den mørke Marmeltrappe og der er ganske stille, hun
  hører ikke andet end den bløde, klappende Lyd af sine nøgne Fødder
  paa de isnende Stentrin. Saa kommer hun udenfor. Sneen ... nej,
  det regner, det skylregner, og det tunge, kolde Vand plasker ned
  paa hendes Skuldre; Linet klæber fast til hendes Legeme, og Vandet
  driver ned ad hendes bare Ben, og hun træder med de skære Fødder i
  det bløde, kolde Dynd, der glider glat ud til Siden under Fodbladet.
  Og Vinden ... Buskene river hende og flænger hendes Kjole, nej, hun
  har jo ingen Kjole paa ... som det flængede mit brune Skjørt! -- der
  maa vist allerede være Nødder i Fastruplund, alle de Nødder, der var
  paa Viborg Marked ... Gud veed, om Ane har faaet Ro i sine Tænder ...
  Nej! Bruhnhylde! -- den vilde Hest sprænger afsted ... Bruhnhylde og
  Grimmild -- Dronning Grimmild vinker ad Mændene, vender sig og gaar
  bort. Og de slæber Dronning Bruhnhylde frem, og en lav, sort Karl med
  svære, lange Arme, En som Bertel i Bomhuset, tager i hendes Bælte og
  rykker det over, og han smøger hendes Kittel og hendes Underkjortel
  af hende, og med sine sorte Næver stryger han Guldringene af de
  hvide, myge Arme, og en stor, halvnøgen, brun og laadden Karl lægger
  sin haarede Arm om hendes Liv, og med sine plumpe, brede Fødder
  træder han Sandalerne af hende, og Bertel vikler hendes lange, sorte
  Lokker om sin Haand og trækker bort med hende, og hun følger ham med
  foroverbøjet Krop, og den Store lægger sine svedige Haandflader paa
  hendes nøgne Ryg og skubber hende fremad, fremad hen til den sorte,
  fnysende Hingst, og de slænger hende ned i det graa Støv paa Vejen
  og de knytter Hestens lange Hale om hendes Ankler ...»
  
  Saa kom Rynkerne igjen og blev der længe, hun rystede paa Hovedet og
  saae mere og mere fortrædelig ud, endelig slog hun Øjnene op, rejste
  sig halvt og saae sig træt og misfornøjet omkring.
  
  Myggene dansede henne for Aabningen mellem Humlerankerne, og det
  drev paa derude fra Haven stødvis med Duft af Mynte og Hjærtensfryd
  og imellem med Duft af Dild og Anniskaal. En lille, tummelumsk,
  gul Edderkop løb kildrende hen over hendes Haand og fik hende til
  at springe op fra Bænken. Hun gik hen mod Indgangen og rakte efter
  en Rose, der sad oppe i Løvet, men hun kunde ikke naa den. Saa gik
  hun udenfor og plukkede af Slyngroserne; jo mere hun plukkede, jo
  ivrigere blev hun, og snart havde hun Skjørtet fuldt. Hun bar dem ind
  i Løvstuen og satte sig ved Bordet. Een for een tog hun dem op af
  Skjødet og lagde dem paa Stenpladen tæt op til hinanden, og snart var
  Stenen skjult under et blegrødt, duftende Svær.
  
  Den sidste Rose var tagen, hun glattede Skjørtets Folder og de løse
  Blomsterblade og de grønne Blade, der havde sat sig fast i Kjolens
  Luv, strøg hun af, og blev saa siddende med Hænderne i Skjødet og
  saae paa Rosenfloret.
  
  Denne Blomsterlød, der krusede sig i Skjær og Skygger, fra Hvidt,
  der rødmer, til Rødt, der blaaner, fra fugtig Rosa, der næsten er
  tung, til et Lilla saa let, at det kommer og gaar som om det drev i
  Luften --. Hvert enkelt, rundet Blomsterblad, yndigt hvælvet, blødt i
  Skyggen, men i Lyset med tusinde neppe synlige Gnister og Blink; med
  alt sit favre Rosenblod samlet i Aarer og spredt i Huden ... og saa
  den tunge, søde Duft, den drivende Em af _den_ røde Nektar, som koger
  i Blomsterets Bund.
  
  Hurtigt strøg hun sine Ærmer op og lagde de nøgne Arme ned i Rosernes
  milde, fugtige Kjølighed. Hun vred dem rundt i Roserne, der med
  løste Blade flagrede mod Jorden, saa sprang hun op og fejede med
  eet Strøg Alt det bort, der var paa Bordet, og gik ud i Haven,
  rettende paa sine Ærmer. Med blussende Kinder og hastige Skridt gik
  hun ned gjennem Gangene og ud, og fulgte saa langsomt Havediget op
  mod Kjørevejen. Paa den var der kort før Indkjørslen til Gaarden
  et Læs Hø væltet; flere Læs holdt bagved og kunde ikke komme frem.
  Ladefogden pryglede Kusken med en brun Stok, hvis Politur glimtede i
  Solen.
  
  Lyden af Slagene gjorde et uhyggeligt Indtryk paa Barnet, hun holdt
  sig for Ørerne og gik hastigt op mod Gaarden. Kjælderdøren ned til
  Bryggerset stod aaben; hun smuttede derned og slog Døren i efter sig.
  
  Det var den fjortenaarige Marie Grubbe, Datter af Hr. Erik Grubbe til
  Tjele Hovedgaard.
  
                 *       *       *
  
  Skumringens blaa Skjær laa over Tjele. Duggen var falden og havde
  gjort Ende paa Høkjørslen. Gaardens Piger var i Stalden og malkede;
  Karlene rumsterede omkring i Agerum og Selekammer; Hovbønderne stode
  i Flok uden Porten og ventede paa at blive ringet til Nadvre.
  
  I det aabne Vindue stod Erik Grubbe og saae ud over Gaardspladsen:
  langsomt og een for een kom Hestene helt fri for Seler og Grime
  udad Stalddøren og gik hen til Vandingstruget; midt i Gaarden stod
  en Dreng med rød Hue ved en af Bindestenene og satte nye Tænder i
  sin Rive, og henne i et Hjørne legede to unge Mynder Tagfat mellem
  Træhesten og den store Slibesten.
  
  Som Tiden led kom Karlene tiere og tiere frem i Stalddørene, saae
  sig om og trak sig fløjtende eller trallende tilbage; en Pige med
  fyldt Malkespand kom i hurtig, smaatrinet Trampen over Gaarden, og
  Hovbønderne begyndte at trække sig inden Porten som for at skynde paa
  Nadverklokken. Nede i Kjøkkenet blev der stærkere Tumlen og Raslen
  med Spande, Fade og Brikker, saa blev der taget et Par stærke Tag i
  Klokken, og den rystede to Hold rustne Toner af sig, der snart døde
  hen i Træskoklampren og Lyden af Døre, der skurede mod Fældingen. Saa
  var Gaarden tom, kun de to Hunde stod og gjøede om Kap ud ad Porten.
  
  Erik Grubbe trak Vinduet til og satte sig betænksomt ned. Det var i
  Vinterstuen han sad. De brugte den baade Vinter og Sommer, baade til
  Dagligstue og Spisestue, de opholdt sig næsten aldrig i andre Stuer
  end den. Det var et rummeligt tofags Værelse med højt Brystpanel
  af mørkt Egetræ, Væggene vare beklædte med et Tavl af hollandske
  Stentøjsfliser, de vare glasserede, hvide i Bunden og malede med
  store, blaa Roser. Kaminen var sat med brændte Mursten, en Dragkiste
  var stillet foran Aabningen, ellers vilde det trække naar der blev
  gaaet med Dørene. Et poleret Egetræsbord med to store, halvrunde
  Klapper, der næsten hang ned til Jorden, nogle højryggede Stole med
  Sæder af haardt, blankslidt Læder og et lille, grønmalet Skab, der
  hang højt oppe paa Væggen, andet var der ikke derinde.
  
  Som Erik Grubbe nu sidder der i Mørkningen, kommer hans Husholderske,
  Ane Jensdatter, ind med et Lys i den ene Haand og en Stob pattevarm
  Mælk i den anden. Stoben sætter hun for ham, selv sætter hun sig ved
  Bordet og Lyset foran sig, dog giver hun ikke Slip paa Stagen, men
  sidder og drejer den rundt med sin store, røde Haand, der glimter af
  mange Ringe og store Stene.
  
  «Aaja saamænd ja!» sagde hun som hun satte sig.
  
  «Hvad er det?» spurgte Erik Grubbe og saae hen paa hende.
  
  «Aa, En kan da nok give sig, naar En har støjet om til En hverken
  aarker eller sanser!»
  
  «Ja! -- travle Tider! -- Folk faar de Sommerdage rende den Varme op,
  de om Vinteren skal sidde i.»
  
  «Ja! -- I snakker! -- der er Maade med Alting, men Hyvl i Grob og
  Hamler i Gras det er en lied Kongkyren[1]. Jenne er En om Alting; de
  indenoms Piger er Trallier tilhobe, Kjærrestsladder og Byssens Nyt,
  det kan de nok kom' igjennem; gjør de Nøj, saa gjø' di ed skidt, aa
  gyres skal ed aa det te Gavns; men hvem der kommer te ed, de æ misæl
  A. Wulborg æ syg aa Stine aa Buel, de Malosier[2], de staar og bødler
  te di sveder ve ed, men li vidt kommer de. En ku' da osse ha' nøj
  Hjælp a' Mari naar I vild' tal' henne te', men hun fo' da hverken Lov
  te' aa rør' sæ te' de' jen heller de aant.»
  
   [1] Hyvl i Grob o. s. v. = Det er en daarlig Kongekjørsel at kjøre
   Hjulene i Grøften og Vognhamlerne itu.
  
   [2] Malosie = stort, klodset Fruentimmer.
  
  «Naa, naa! du snakker dig jo baade fra Vejr og Aande og fra Landsens
  Maal tillige. Klag ikke mig Noget paa, forklag dig selv; havde du
  havt Taalmod med Marie i Vinter og lært hende lempelig op og viist
  hende ret Haandelag paa Alting, saa havde du nu havt Gavn af hende;
  men du havde intet Taalmod, du var hidsig og hun blev trodsig, I var
  jo ved at splitte hinanden levende ad. Det er saamænd mere end Tak
  værd, at det blev forbi.»
  
  «Ja vist saa! værg I kuns Mari, I er saa nærmest til det; men værger
  I Jeres, saa værger A min, og enten I tager det til Fortrydelse eller
  hvad I gjør, saa faar I vide, at der er mere Sind i Mari end hun kan
  komme gjennem Verden med. Men det fik nu være den Fejler det er,
  men hun er ond -- ja! I siger nej, men hun er ond; aldrig kan hun
  lade bitte Ane gaa i Fred, aldrig! hun ligger over hende med Pluk
  og Nap og lede Ord saa lang Dagen er; det sølle Barn maatte ønske
  det aldrig var bleven til og det maatte A og, og A ønsker det, saa
  travrig som det er. Aa! Gud inderlig se i Naade til os! I er ikke
  ens Fader for de to Børn; men det forstaar sig, det er som ret er,
  Fædrenes Synder skulle hjemsøges paa Børnene i tredje, ja i fjerde
  Led, og Moderens Synd ligesaadan, og bitte Ane er kuns en Horeunge,
  -- jo! jeg siger det rent ud, hun er en Horeunge, en Horeunge baade
  for Gud og Mennesker! -- men I! I, hendes Fader! I maatte skamme Jer,
  maatte I, -- ja, det siger A om I saa lægger Haand paa mig for det,
  som den Mikkelsdagsaften for to Aar siden, I maatte skamme Jer, æ tvi
  maatte I saa; for at lade Jert eget Barn mærke, at det er undfangen
  udi Synd, og I lader hende formærke det, baade I og Mari lader hende
  og mig mærke det, ja, om I saa slaar mig lader I hende det mærke ...»
  
  Erik Grubbe sprang op og trampede haardt i Gulvet.
  
  «Stejler og Hjul! siger jeg, er du da spitalstosset Kvind? -- du er
  drukken er du, ind og læg dig paa din Seng og sov dig Rusen og Galden
  væk! du fortjente jeg slog dig under dine Øren, galsindede Kvind! --
  nej, ikke et Ord til! -- Marie skal bort, hun skal herfra den Dag
  imorgen, -- Fred vil jeg have i Fredsens Tid.»
  
  Ane hulkede højt.
  
  «Aa Gud, aa Gud! at det skulde times! -- en Verdens Skam! -- lægge
  mig ud for Drik! -- har jeg nogentid den Tid vi har kjendt til
  hinanden og al den Tid der forved gaaet i Stegers med en ruset Pande?
  har I hørt mig snakke over mig? hvor er den Plet, I har seet mig
  ligge mendrukken? Det er den Tak, En faar! Sove min Rus væk! -- ja,
  give til Gud A maatte sove hen, give til Gud A maatte synke død ned
  for Jer, som I bær Spot og Spe ind paa mig ...»
  
  Hundene glammede op derude i Gaarden, og der lød Hovslag under
  Vinduerne.
  
  Ane tørrede hastigt sine Øjne, og Erik Grubbe aabnede Vinduet og
  spurgte hvem det var.
  
  «Ridende Bud fra Fovsing», svarede en af Husets Karle.
  
  «Saa tag hans Hest og lad ham komme herind,» og dermed blev Vinduet
  lukket.
  
  Ane satte sig til Rette i Stolen og skyggede med Haanden for de
  rødgrædte Øjne.
  
  Saa kom Budet ind og bragte Hilsen og Venskab fra Stiftsbefalingsmand
  Christian Skeel til Fovsing og Odden, som lod formelde, at han idag
  havde faaet Stafet om at Krigen var erklæret under første Juni; af
  den Grund var det nødvendigt at han for flere Aarsagers Skyld tog
  til Aars og derfra mulig til Kjøbenhavn og lod nu derfor spørge,
  om Erik Grubbe vilde slaa Følge, saalangt Omstændighederne vilde
  Vejen gjøre, de kunde da i alt Fald faa endt den Sag, de havde
  sammen med somme Aarhusfolk, og anlangende Kjøbenhavn saa vidste
  Stiftsbefalingsmanden, at Erik Grubbe didhen havde mere Ærinde end
  nok var. I alle Fald vilde Christian Skeel være paa Tjele henad fire
  Slæt over Middag.
  
  Erik Grubbe sagde dertil, at han skulde være rede til Rejsen.
  
  Med den Besked red saa Budet hjem.
  
  Nu talte Ane og Erik Grubbe længe om hvad der skulde gjøres medens
  han var borte, og det blev da ogsaa bestemt, at Marie skulde rejse
  med til Kjøbenhavn og blive hos sin Faster Rigitze et Aarstid eller
  to.
  
  Den nær forestaaende Afsked havde gjort dem begge roligere, men den
  gamle Tvist var nærved at flamme op igjen, da de kom til at tale
  om, hvilke af sin salig Moders Smykker og Klæder Marie skulde føre
  med; det blev dog afgjort i Mindelighed, og Ane gik for at lægge sig
  tidligt, da det nok kunde behøves, at den Dag imorgen blev gjort saa
  lang som muligt var.
  
  Lidt efter meldte Hundene nye Fremmede.
  
  Denne Gang var det dog ikke andre end Sognepræsten for Tjele og
  Vinge, Hr. Jens Jensen Paludan.
  
  Med et: «God Kvæld i Stuen!» traadte han ind.
  
  Det var en bredskuldret, knokkelstærk Mand med lange Lemmer og
  ludende Hoved; rundrygget var han ogsaa, og hans Haar var stort
  som en Kragerede, graasprængt og filtret, og hans Ansigt havde en
  underlig stærk, jævn og tillige ren, blegrød Farve, der ikke passede
  godt til de grove, knortede Ansigtstræk og de buskede Bryn.
  
  Erik Grubbe bad ham sidde ned og spurgte ham, hvorledes det gik
  med hans Høbjergning. Talen drejede sig saa en Stund om Aarstidens
  vigtigste Markarbejder og døde hen i Suk over det forgangne Aars
  daarlige Kornavl.
  
  Præsten sad og skelede paaskjøns over til Stoben og sagde saa:
  «Velbyrdighed altid synderlig maadeholden! holder sig altid til
  naturlig Drikke. -- Det er og det sundeste! nysmalket Mælk er en
  Himmerigs velsignet Ting, det er det, baade for ond Mave og æng
  Bryst.»
  
  «Jamænd! Guds Gaver er alle gode saa enten de malkes eller tappes os
  til. -- I faar nu sætte Smag paa en Tønde ægte Mumme, vi forgangen
  fik hentet hjem fra Viborrig; hun er baade god og tysk endda jeg ikke
  kan skjønne at Tolderen har mærket hende.»
  
  Ølkruse og en stor Tudekande af Ibentræ og siret med Sølvringe blev
  sat frem.
  
  Saa drak de hinanden til.
  
  «Heydenkamper! ægte, adelig Heydenkamper!» udbrød Præsten med en
  Stemme, der skjalv af Begejstring og Rørelse, og da han salig lagde
  sig tilbage i Stolen, havde han næsten Taarer i Øjnene.
  
  «I er en Kjendere, Hr. Jens!» smiskede Erik Grubbe.
  
  «Ak, hvad Kjendere! vi ere fra igaar og vide Intet,» mumlede Præsten
  aandsfraværende, «ellers tænker jeg paa,» fortsatte han med hævet
  Røst, «om det skulde have sin Rigtighed med det, jeg har ladet mig
  fortælle om de Heydenkampers Bryghus. -- Det var en Frimestere, der
  fortalte mig det, en Gang deroppe i Hannover, den Tid, jeg rejste
  med Junker Jørgen. -- Se! han sagde, at de begyndte altid deres
  Brygning en Fredag Nat, men inden Nogen fik Lov at røre sin Haand til
  Nogenting, maatte han gaa hen til Oldgesellen og lægge sine Hænder
  paa den store Vægt og sværge ved Ild og Blod og Vand, at han ingen
  hadske og onde Tanker gik og bar paa, for det vilde gjøre Øllet
  Skade. Han fortalte ogsaa, at Søndag Morgen naar Kirkeklokkerne
  begyndte at gaa, saa slog de alle Døre og Vinduer og Lemme op for
  at det kunde ringe ind over Øllet; men det Fornemste det blev gjort
  naar Øllet var sat hen for at gjæres, saa kom Mesteren selv med en
  prægtig Lade, deden op han drog baade svære Guldringe og Kjæder og
  kostelige Stene, som der var sære Tegn paa, og det blev tilhobe lagt
  ned i Øllet, og det kan En da nok tænke, at saadan ædle Rigdomme maa
  give Drikken Lod og Andel i de hemmelige Krafter, der er i dem fra
  Naturen af.»
  
  «Ja, det er ikke godt at vide Noget om,» mente Erik Grubbe, «jeg har
  nu mere Tro til den Brunsviger-Humle og den anden Urtesaad, de sætter
  til.»
  
  «Jo!» sagde Præsten alvorligt og rystede paa Hovedet, «det maa vi
  ikke sige, der er meget Fordækt i Naturens Rige, det er sikkert nok.
  Hver en Ting baade død og levendes har sit Miraculum i sig, det er
  kuns om at gjøre at have Taalmod til at søge og opladte Øjne til at
  finde, -- ak, i gamle Dage, da det ikke var saa lange Tider siden at
  Gud Herren havde taget sine Hænder af Jorden, da var hver en Ting
  saa bespændt med Guds Kraft, at der sprang ud af dem Lægedom og
  alt Godt, evigt og timeligt, men nu Jorderig hverken er fin eller
  ny længer og vanhelliget af mangfoldige Slægters Synder, nu er det
  kuns ved besynderlige Lejligheder at de lade sig formærke, til visse
  Timer og paa visse Steder, naar mærkelige Himmeltegn er oppe; det
  sagde jeg nyssens nu til Smeden, vi stod og taltes ved om det gruelig
  flammendes Skjær, der i de sidste Nætter har været at se den halve
  Himmel rundt. -- Ellers kom der den Gang en ridendes Stafet forbi os
  -- herop til, jeg tror?»
  
  «Det var saa, Hr. Jens.»
  
  «Han red vel intet med Andet end som godt var?»
  
  «Han red med det at Krigen er nu erklæret.»
  
  «Herre Jesus, nej da! -- ja, ja, en Gang maatte det jo komme.»
  
  «Ja, men har de biet saa længe, skulde de biet til Folk havde deres
  Avl inde.»
  
  «Det er de Skaaninger, der har drevet det frem, sagtens; de formærker
  endnu den sure Svie af sidste Krig og venter at komme efter den søde
  Kløe i denne.»
  
  «Aa! det er intet Skaaningerne ene, Sjællandsfarerne vil altid Krig,
  de veed jo vel, at dem gaar den immer udenom, -- ja, det er gode
  Tider for Nøvter og Tosser, naar Rigens Raader ere galne tilhobe ...»
  
  «De siger ellers, at Marsken vilde nok nødig til det.»
  
  «Ja, Fanden tro det! -- kan jo dog nok være, men det kjendes kun
  lidtagtig at prædike Rolighed i en Myretue, -- naa, Krig har vi, og
  nu gjælder det om at hver hytter sit. Der er nok at tage sig til i
  alle Maader.»
  
  Talen faldt saa paa den forestaaende Rejse og gik nu en Tid om de
  slette Veje, vendte tilbage til Tjele, til Fedekvæg og Staldfodring
  og gik igjen paa Rejse. De havde imens ingenlunde forsømt Kanden,
  Øllet var steget dem svært til Hovedet, og Erik Grubbe, der just
  fortalte om sin Rejse til Ceylon og Ostindien med «Perlen», havde
  ondt ved at komme frem igjennem sin egen Latter, hver Gang en ny
  Pudserlighed randt ham i Minde.
  
  Præsten blev jo længer jo alvorligere; han laa sammensunken ned i
  Stolen, men en Gang imellem virrede han med Hovedet, saae bistert ud
  for sig og bevægede Læberne som om han talte; gestikulerede derhos
  med den ene Haand, ivrigere og ivrigere, indtil han kom til at trumfe
  i Bordet; saa faldt han sammen igjen med et forskrækket Blik over paa
  Erik Grubbe. Endelig da denne var kjørt aldeles fast i Skildringen af
  en over al Maade enfoldig Kokkedreng, fik Præsten sig rejst op og tog
  paa at tale med en dump, højtidelig Røst.
  
  «Sandelig,» sagde han, «sandelig! jeg skal vidne med min Mund -- med
  min Mund -- at I er en Forargelse og en Forargelsens Gjenstand -- det
  var Jer bedre, I blev kastet i Havet -- sandelig! med en Møllesten og
  to Tønder Malt, -- to Tønder Malt dem skylder I mig, det vidner jeg
  højtideligen og med min Mund, -- to topfulde Tønder Malt i mine egne
  nye Sække, -- for det var ikke mine Sække, -- aldrig i Evighedens
  Rige, -- det var Jeres egne gamle Sække og mine nye, dem beholdt
  I -- og det _var_ bedærvet Malt, -- sandelig! se Ødelæggelsens
  Vederstyggelighed og Sækkene høre mig til og jeg vil betale, --
  Dommen hører mig til, siger jeg. -- Skjælver I ikke i Eders gamle Ben
  -- I gamle Skjørlevnere! -- kristeligen skulde I leve, -- er det
  kristelig at leve med Ane Jensdatter og lade hende snyde en kristelig
  Sognepræst? -- I er en -- I er en -- kristelig Skjørlevnere -- ja --.»
  
  Erik Grubbe havde ved Begyndelsen af Præstens Tale smilet over hele
  Ansigtet og venskabeligt rakt sin Haand ud imod ham over Bordet,
  senere stødte han ud med Albuen som for at puffe en usynlig Tilhører
  i Siden, at han skulde se, hvor ubetalelig drukken Præsten var,
  men omsider maa han have faaet et Slags Forstaaelse af Talen; thi
  han blev med Et kridhvid i Ansigtet og tog Tudekanden og slængte
  mod Præsten, der tumlede baglæns over i Stolen og fra den gled
  ned paa Gulvet. Det var dog kun af Forskrækkelse, han faldt, thi
  Kanden naaede ham ikke, den blev liggende ved Randen af Bordpladen;
  Indholdet drev over hele Bordet og randt i smaa Strømme ned paa
  Gulvet og paa Præsten.
  
  Lyset var brændt ned i Stagen og flakkede, saa der snart var lyst
  i Værelset, snart saa mørkt, at den blaa Dagning saae ind igjennem
  Vinduerne.
  
  Endnu talte Præsten. Det ene Øjeblik var hans Røst dyb og truende,
  det andet pibende og næsten klynkende.
  
  «Der sidder I i Guld og Purpur og jeg ligger her og Hundene slikke
  mine Saar -- og hvad lagde I i Abrahams Skjød? -- hvad Offer gav I?
  -- I lagde ikke en Sølvotteskilling i den kristelige Abrahams Skjød.
  -- Og nu pines I svarligen -- men Ingen skal dyppe sin Finger i Vand
  for Jer,» og han slog med Haanden i det spildte Øl, «men jeg vasker
  mine Hænder, -- begge to, -- jeg har advaret Jer, -- hi, -- der gaar
  I, -- ja, der gaar I i Sæk og Aske, -- i mine to nye Sække -- Malt
  ...»
  
  Han mumlede endnu en Stund, saa faldt han i Søvn, men Erik Grubbe
  gjorde imens Forsøg paa at komme til at hævne sig; han tog haardt
  fast i Stolearmen, gjorde sig lang og anstrengte sig med at sparke
  Bordbenet eftertrykkeligt i det Haab, at det var Præsten.
  
  Snart rørte sig Intet mere, der hørtes kun de to gamle Herrers
  Snorken og den ensformige Plasken af Øllet, der blev ved at dryppe
  ned fra Bordpladen.
  
  
  
  
  II.
  
  
  Sal. Hans Ulrik Gyldenløves Enke, Fru Rigitze Grubbe havde sin Gaard
  liggende paa Hjørnet af Østergade og Pilestræde.
  
  Paa den Tid var Østergade et temmelig aristokratisk Opholdssted;
  her boede Medlemmer af Familierne Trolle, Sehested, Rosenkrantz og
  Krag; Joachim Gersdorff boede ved Siden af Fru Rigitze, og i Carl
  van Manderns nye, røde Gaard logerede som oftest to eller flere
  udenlandske Residenter. Dog var det kun den ene Side af Gaden, der
  var saa fint befolket; paa Nikolaj-Siden vare Husene lave og her
  boede mest Haandværkere, Kræmmere og Skipperfolk. Et Par Værtshuse
  var der ogsaa.
  
  Det var en Søndag Formiddag i Begyndelsen af September.
  
  I Kvistvinduet paa Fru Rigitzes Gaard stod Marie Grubbe og saae ud:
  ikke en Vogn. Ingen Travlhed, lutter astadige Fodtrin og en enkelt
  Østersraabers drævende Sang. Solskinnet sitrede ned over Tage og
  Brosten, og alle Skygger stode skarpt og kraftigt, vare næsten
  firskaarne. Alt Fjærnt laa i en let, røgblaa Varmedis.
  
  «Passt au...f!» raabtes der bagved hende med en Kvindestemme, der
  heldigt efterlignede et af megen Kommanderen hæst Organ.
  
  Marie vendte sig om.
  
  Det var Kammerpigen Lucie, der raabte. Hun havde en Tidlang siddet
  stille oppe paa et Bord og betragtet sine temmelig velformede Ben med
  et kritisk Blik. Omsider var hun bleven kjed deraf og havde raabt,
  og nu sad hun og lo af alle Kræfter og svingede overgivent frem og
  tilbage med Benene.
  
  Marie trak paa Skuldrene og vilde med et halvt gnavent Smil vende sig
  om til Vinduet igjen, men Lucie sprang ned fra Bordet, tog hende om
  Livet og tvang hende til at sætte sig paa en lille Halmstol, der stod
  derhos.
  
  «Hør, Jomfru!» sagde hun, «veed hun Noget?»
  
  «Naa!»
  
  «Hun glemmer at faa sit Brevskab skrevet og halvgaaen to har vi de
  Fremmede, saa hun har knappe fire Timer. Veed hun, hvad de skal have?
  Gyldensuppe, Flyndere og saadan anden bred Fisk, stegte Høns udi
  Trisanet og Mansfelder Kage med sød Spillinge-Moes. Fint er _det_,
  fedt er det sku ikke. Jomfruens Kjæreste kommer da ogsaa!»
  
  «Aa Snak om en Ting,» udbrød Marie ærgerligt.
  
  «Gud Fader bevar os! det er da hverken Lysning eller Trolovelse,
  fordi jeg siger det. -- Jeg kan nu ikke forstaa, Jomfru, at hun
  ikke gjør mere ud ad sin Fætter! Det er det dejligste, lysteligste
  Mandfolk, jeg veed. De Fødder han har! -- Og kongeligt Blod er der
  i ham; En kan se det paa hans Hænder alene, saa bitte smaa de er!
  -- aa, og saa ligesom de var støbte, -- bare hans Negle, de er ikke
  større end Halvsyslinger og saa røde og runde. -- Hvad! han kan
  mønstre et Par Ben? det er ligesom Staalfjedre, naar han kommer
  gaaendes, -- hu hej! og hans Øjne de blistrer og blinker ...»
  
  Hun slog Armene om Marie og kyssede hende paa Halsen saa hæftigt og
  sugende stærkt, at Barnet rødmede og vred sig ud af hendes Favntag.
  
  Lucie kastede sig paa Sengen og lo som en Besat.
  
  «Som du gjør dig til idag!» udbrød Marie, «farer Du fort med det, saa
  gaar jeg nedenunder.»
  
  «Men hvad i Alverden? En faar da have Lov til lidt Lystighed iblandt.
  Der er saamænd Bedrøvelse nok her i Verden. Jeg har da mere, end jeg
  kan komme afsted med. Er nu intet min Kjæreste i Krigen og ligger og
  døjer baade ondt og værre? Det er den rene Ynk at tænke paa. Om de nu
  har skudt ham enten død eller gebræklig! Gud naade mig arme Pige, jeg
  blev da aldrig til Menneske mere.»
  
  Hun skjulte sit Ansigt i Sengeklæderne og hulkede: «aa nej, nej, nej,
  min egen, egen Lorens, -- jeg skal være dig saa tro, saa tro, bare
  Vorherre vil lade mig faa dig hjem hel -- aa, Jomfru, Jomfru! det
  _er_ aldrig til at udholde!»
  
  Marie søgte at berolige hende med Ord og med Kjærtegn. Omsider kom
  hun saa vidt, at Lucie satte sig op og tørrede sine Øjne.
  
  «Ja, Jomfru,» sagde hun, «Ingen veed, hvad jeg har det slemt med mig
  selv. En kan jo umuligen immer være som En skulde. Og det hjælper
  intet at jeg sætter mig for at bryde mig fejl om alle unge Karle;
  kommer de med Lystighed og Komplimenter, om det saa var mit Liv om
  at gjøre, kunde jeg ikke bide dem af og sippe fra dem; det klør mig
  paa Tungen for at svare dem igjen og saa bliver det jo let til mere
  Ganteras, end jeg strængeligen kan forsvare for Lorens. Men naar jeg
  saa tænker paa, hvor farligt han er stedt, aa! saa fortryder jeg det
  mere end tænkelig er for nogen levende Sjæl. For jeg elsker ham,
  Jomfru, og ingen andre end ham, det maa hun tro. Aa! naar jeg er
  kommen i Seng og Maanen skinner ret der ind paa Gulvet, saa bliver
  jeg et helt andet Menneske; det kommer mig saa sørgelig for og saa
  græder jeg og græder og det trykker her oppe i Halsen, som jeg skulde
  kvæles -- aa, det er saa pinagtig; jeg ligger og slænger mig i Sengen
  og beder til Vorherre og veed knap, hvad det er jeg beder om, og
  sommetider er jeg helt fra mig selv og saa sætter jeg mig op i Sengen
  og holder paa mit Hoved og bliver saa forskrækkelig bange for at jeg
  skal gaa fra min Forstand af at længes. -- Men Herre Gud, Jomfru!
  hun græder jo; hun gaar da intet hemmelig og længes efter Nogen, saa
  ung hun er?»
  
  Marie rødmede og smilte svagt; der var noget Smigrende for hende i
  den Tanke, at hun kunde være forelsket og gaa og længes.
  
  «Nej, nej!» sagde hun, «men det er saa sørgeligt, det du siger, det
  er ligesom Alting var ene Kummerlighed og Fortræd.»
  
  «Vist ikke saa! der er Andet iblandt,» sagde Lucie og rejste sig, da
  de kaldte paa hende dernede, og saa gik hun med et skjælmsk Nik til
  Marie.
  
  Marie sukkede, gik hen til Vinduet og saae ud, ned paa St. Nikolaj
  grønne, kjølige Kirkegaard, paa Kirkens rødlige Mure, henimod Slottet
  med det irrede Kobbertag, udover Holmen og Reberbanen, rundt til
  Østerport med det spidse Spir og til Hallandsaas med dens Haver og
  Træskure og med det blaalige Sund udenfor, der gik i Et med den blaa
  Himmel, hen under hvilken hvide, blødtformede Skymasser langsomt drev
  over mod den skaanske Kyst.
  
  Tre Maaneder havde hun nu været i Kjøbenhavn. Dengang hun rejste
  hjemmefra havde hun troet, at det at leve i Residentsstaden var Noget
  vidt forskjelligt fra det, hun nu vidste, det var. Det var aldrig
  faldet hende ind, at der kunde være mere ensomt _der_, end paa Tjele
  Hovedgaard, hvor hun dog havde havt det ensomt nok.
  
  Sin Fader havde hun intet Selskab af, han var altid saa ganske sig
  selv, at han aldrig kunde være Noget for Andre; han blev ikke fjorten
  Aar, naar han talte med en Fjortenaarig, og han blev ikke Kvinde,
  fordi han talte med en lille Pige; han var altid paa den anden Side
  de Halvtreds og han var altid Erik Grubbe.
  
  Faderens Frille, der herskede, som var hun Hjemmets Frue, kunde
  Marie ikke se uden at Alt, hvad der var i hende af Stolt og Besk,
  straks blev vakt. Dette grove, magtglade Bondefruentimmer havde
  saaret og pint hende saa ofte, at Marie end ikke kunde høre Lyden af
  hendes Trin, uden at hun straks og næsten ubevidst gjorde sig haard,
  blev trodsig og hadsk. Halvsøsteren, den lille Ane, var sygelig og
  forkjælet, Omstændigheder, der ingenlunde gjorde hende omgængelig, og
  nu kom hertil, at Moderen overfor Erik Grubbe altid søgte at komme
  Marie tillivs igjennem hende.
  
  Hvad Selskab hun da havde?
  
  Ja, hun kjendte hver en Sti og Vej i Bigum Skov, hver en Ko, der
  græssede i Engen, hver en Fugl i Hønsegaarden. Og i Tjenestefolkenes
  og Bøndernes venlige Hilsen, naar hun gik forbi dem, blev der sagt:
  Jomfruen lider Uskæl og vi seer det, vi ere bedrøvede over det og vi
  har det samme Sind til Kvinden deroppe som I.
  
  Men i Kjøbenhavn?
  
  Her havde hun Lucie og hun holdt meget af Lucie, men det var jo dog
  et Tyende; hun havde Lucies hele Fortrolighed og var glad ved den
  og taknemmelig for den, men Lucie havde ikke hendes Fortrolighed.
  Hun kunde ikke give sine Klager Luft overfor hende, hun vilde ikke
  have det _sagt_ til sig at det var sørgeligt, saadan som hun var
  stillet, og hun kunde ingenlunde taale, at et Tyende talte om hendes
  ulykkelige Familieforhold; end ikke om Fasteren vilde hun høre et
  Ord. Og dog holdt hun slet ikke af Fasteren, havde heller ingen Grund
  til det.
  
  Rigitze Grubbe havde Tidens meget strænge Anskuelser om det Gavnlige
  ved en haard og lidet lempelig Optugtelse, og hun tog sig for at
  opdrage Marie derefter. Hun havde ingen Børn, havde heller ingen
  havt, hun var derfor en yderst utaalmodig Plejemoder, dertil meget
  ubehjælpsom, da Moderkjærligheden aldrig havde lært hende de smaa og
  saare nyttige Kunstgreb, der gjør det saa meget lettere for Barn og
  Læremester at komme Vejen frem. Og dog -- en saadan barsk Opdragelse
  havde maaske været Marie mest tjenlig. Hun, hvis Sind og Tanke, paa
  den ene Side, næsten var bleven forvokset af Mangel paa aarvaagent og
  fast Tilsyn og paa den anden Side, halvvejs lemlæstet af urimelig og
  lunefuld Grusomhed, maatte næsten have følt det som Fred og Lindring
  at blive styret støt og haardhændet den Vej, hun skulde, af En, der
  fornuftigvis ikke kunde ville hende andet end Godt.
  
  Men hun blev ikke styret paa denne Maade.
  
  Fru Rigitze havde saa meget at tage Vare i Politik og Intriger,
  levede saa meget sammen med Hofkredsene, at hun i hele og halve Dage
  var hjemmefra, eller hjemme var saa beskjæftiget, at Marie kunde
  gjøre med sig selv og sin Tid, hvad hun vilde. -- Fik Fru Rigitze
  saa endelig et Øjeblik tilovers for Barnet, saa gjorde hendes egen
  Forsømmelighed hende dobbelt utaalmodig og dobbelt skrap. Det
  hele Forhold maatte derfor for Marie komme til at tage sig ud som
  den rene, skære Urimelighed og var nærved at bibringe hende den
  Forestilling, at hun var et Skumpelskud, som Alle hadede og Ingen
  elskede.
  
  Som hun nu stod der ved Vinduet og saae ud over Byen, kom denne
  Følelse af Forladthed og Ensomhed over hende; hun lænede sit Hoved
  mod Vindueskarmen og stirrede fortabt op paa de langsomt glidende
  Skyer.
  
  Hun forstod saa godt det Sørgelige, Lucie havde sagt om at længes;
  det var ligesom det brændte inden i En, og der var ikke Andet at
  gjøre end at lade det brænde som det vilde, -- hun kjendte det saa
  godt. -- Hvad skulde det blive til? -- den ene Dag ligesom den anden
  -- Ingenting, ingenting, -- aldrig Noget at glæde sig til; kunde det
  blive ved? -- Ja! længe endnu; -- ogsaa naar En var bleven seksten
  Aar? -- Det blev da ikke saadan ved for alle Mennesker; -- det var da
  umuligt hun kunde blive ved at gaa med Barnehue naar hun var seksten
  Aar! -- Det havde Søster Ane Marie da ikke gjort; -- hun var nu gift.
  -- Hun kunde saa tydelig huske al den Larm og Lystighed, der var ved
  Bryllupet, længe efter at hun var bleven sendt i Seng, -- og Musiken.
  -- Hun kunde da ogsaa gjerne blive gift. -- Med hvem skulde det være?
  maaske med sin Svogers Broder. -- Han var jo rigtignok forfærdelig
  grim; men naar det _skulde_ være .... Det kunde hun umulig glæde sig
  til. Hvad var der egenlig at glæde sig til her i Verden? Var der
  Noget? -- ikke det hun kunde se.
  
  Hun gik fra Vinduet, satte sig betænksomt ved Bordet og gav sig til
  at skrive:
  
    «Min ganske venlig Hilsen altid forsendt med Vorherre, kjære
    Ane Marie, gode Søster og Ven, Gud bevare dig al Tid og have
    megen Tak for alt Godt. Jeg haver taget til at skrive pour vous
    congratuler, saasom din Nedkomst haver været lykkelig og du nu er
    frisk og ved godt Helsen. Kjære Søster, jeg haver det godt og er
    baade frisk og rask. Faster lever jo i megen Storhed, og er her
    tidt mange Gjæster, de fleste ere Cavaliers fra Hove, og foruden
    nogle gamle Fruer kommer her ikkuns Mandspersoner. Der er mange af
    dem, som have kjendt vor sal. Moder og berømme hende for hendes
    Dejlighed og mere. Jeg sidder al Tid tilbords med de Fremmede,
    men Ingen taler mig noget til uden Ulrik Frederik, det jeg helst
    var uden, eftersom han immer er mere for Chicane og Raillerie
    end for fornumftig Konversation. Han er kuns meget ung og haver
    ikke det bedste Lov paa sig og ganger nok baade paa Herberger og
    Ølstuer og disligeste. Nu veed jeg knap andet Nyt end at vi idag
    have Forsamling og at han er deri. Hver Gang jeg tal' Franzøsisk
    da ler han meget og siger det er hundrede Aar gammel, som jo nok
    kan hænde, saasom Hr. Jens var pur ung den Tid han var paa Rejser,
    ellers giver han mig godt Lov, formedelst jeg kan saa vel sætte det
    sammen, han siger ingen Hofdame kan det bedre, men, det tror jeg er
    Komplimenter og bryder mig intet om. Paa nogen Tid haver jeg fra
    Tjele Intet fornummet. Faster sværger og lader ilde hver den Gang
    hun taler om den Enormität det er vor kjære Fader lever den han
    lever med et Fruentimmer af saa nedrig Ekstraktion. Jeg sørger tidt
    derover, som dog intet baader. Du lade nu intet Stycho se dette
    Brev, men hilse ham af Hjærte. September 1657.
  
                                                Din kjære Søster
                                                     Marie Grubbe.
  
    Velbyrdige Frue, Fru Ane Marie Grubbe, Stycho Høeghs til Gjordslev,
      min gode Ven og Søster venligen tilskreven.»
  
                 *       *       *
  
  Man havde rejst sig fra Bordet og var gaaet ind i Storstuen,
  hvor Lucie bød Gyldenvandet omkring. Marie var tyet hen i en
  Vinduesfordybning og skjultes halvt af det folderige Gardin. Ulrik
  Frederik gik hen til hende, bukkede overdreven ærbødigt for hende og
  sagde med et yderst alvorligt Ansigt, at det gjorde ham ondt at han
  ved Bordet havde siddet saa langt fra Mademoiselle. Som han saaledes
  talte, lagde han sin lille, brune Haand i Vindueskarmen. Marie saae
  paa den og blev rød som et dryppende Blod.
  
  «Pardon Mademoiselle! jeg seer I bliver ganske rød af Vrede, at jeg
  tillader mig at gjøre Eder min skyldigst underdanige Reverens. Det
  er nu vel og for dristigen at spørge, hvormed jeg har været saa
  jammerlig at fortørne Eder?»
  
  «Jeg er saavist hverken vred eller rød.»
  
  «Det gefaller Eder at kalde den Kulør for hvid? Bien! Det skulde kun
  forlange mig at vide, hvorlunde I benævner den Kulør, den sogenannte
  _røde_ Rose har?»
  
  «Men kan I da aldrigen sige et fornumftigt Ord?»
  
  «Ja -- lad mig se! -- jo, jeg maa bekjende, at det virkeligen er
  hændtes mig -- men ikkuns sjældent --
  
      Doch Chloë, Chloë zürne nicht!
      Toll brennet deiner Augen Licht
      Mich wie das Hundsgestirn die Hunde
      Und Worte schäumen mir vom Munde
      Dem Geifer gleich der Wasserscheu ...»
  
  «Ja, det maa I nok sige!»
  
  «Ach Mademoiselle, I kjender kuns lidet til Amors Magt! -- Skulde I
  tro det? der gives Nætter, da jeg elskovskrank sniger mig ned til
  Silkegaarden, svinger mig over Ramperterne til Christen Skeel sin
  Have, og da stander jeg som en Statu mellem duftige Roser og Filitter
  og stirrer til Vindvet i Jert Kammers til den smægtige Aurora løber
  sine rosige Fingre gjennem mine Lokker.»
  
  «Ah, Monsieur! jeg formener I greb fejl af Navnet, der I nævnte Amor;
  Evan skulde I visseligen sagt -- og maa hænde En let gaar vilse, naar
  En støjer om ved Nattetider, for intet har I staaet i Skeels Have, I
  har været hos «Mogens i Cappadocia» mellem Rømere og Bouteiller, og
  har I intet kunnet røre Jer og været stille som en Statu, da har det
  aldrig været Elskovstanker, der har udvirket, at I intet kunde flytte
  Jeres Ben.»
  
  «I gjør mig storligen Uret; falder det sig saa ibland at jeg kommer i
  Vinkyperes Huse, da er det intet for Plaser eller Lystighed, det er
  aleneste at forgjætte den nagendes Kummer, der kvæler mig.»
  
  «Aa!»
  
  «I lider intet paa mig, I har ingen Tro til min Amours Bestandighed
  -- Himmel! seer I det østre Glamhul paa St. Nikolaj? trende Dage
  tilende har jeg siddet der og stirret paa Eders yndelige Aasyn, som
  I sad ved Jer Syramme.»
  
  «Hvad I dog er uheldig! I kan fast aldrig lukke Jer Mund op, En kan
  jo gribe Jer i løs Tale; aldrig har jeg siddet ved min Syramme ud til
  Nikolaj. -- Kjender I den Ramse:
  
      "Det var svart Nat,
      Mand fik i Trold fat,
      Mand sa' til Trold:
      "Vil du ud af min Vold,
      Vil du hjem i Nat,
      Saa lær mig brat
      Uden List eller Svige
      Det Sandeste du veed af at sige."
      «Hør!» sagde Trold og mælte ej Ord.
      Mand slap og Trold foer,
      Ingen paa Jord
      Sige Trold paa, han med Løgn foer.""
  
  Ulrik Frederik bukkede ærbødigt for hende og gik uden at sige et Ord.
  
  Hun saae efter ham som han gik hen over Gulvet; den _var_ smuk hans
  Gang; hans Silkestrømper var saa skinnende hvide og de sad saa
  stramt, der var hverken Læg eller Fold paa dem; det var saa kjønt det
  dernede ved Anklen! og den lange, smalle Sko -- det var saa morsomt
  at se paa ham -- hun havde aldrig før lagt Mærke til, at han havde et
  lille rosenrødt Ar i Panden.
  
  Hun kigede stjaalent ned paa sine Hænder, trak lidt paa Munden, --
  hun syntes de var for korte i Fingrene.
  
  
  
  
  III.
  
  
  Vinteren kom. Det blev haarde Tider for Skovens Dyr og Markens Fugle;
  det blev fattig Jul inden lerklinte Vægge og Skudernes Spanter.
  Vesterstranden stod tæt med Vrag; der var isede Skrog, splintrede
  Master, braadne Baade og døde Skibe. Rigdom laa der og rullede i
  Havstokken, sledes og knustes til gavnløse Billinger, sank, drev af
  eller skjultes i Sandet; thi det stod paa med Storm og slemt Hav
  og dræbende Kulde, saa der ikke var Tag at faa for Menneskehænder.
  Himmel og Jord stod i Et af den fygende Frostsne; den vældede ind
  over Armod og Pjalter, gjennem utætte Lemme og sprukne Luger, pinte
  sig ind under Tagskjæg og Døre til Velstand og bræmmede Kapper.
  Tiggere og vildfarent Folk frøs ihjel i Ly af Grøfter og Diger,
  Fattigmand døde af Kulde paa sit Straaleje og Rigmandens Kvæg gik det
  lidet bedre.
  
  Saa lagde Stormen sig og det blev stille, skingrende Frost. Det
  blev dyre Tider for Riger og Lande, der faldt Vinterbøde for
  Sommerdaarskab -- den svenske Hær _gik_ over de danske Vande.
  
  Saa kom Freden. Saa kom Vaaren med lyst Løv og lyst Vejr, men de
  sjællandske Knøse red ingen Maj i By det Aar; der var fuldt af
  Svenskens Soldater allevegne; der var Fred, men der var Krigens
  Byrder alligevel, og Freden saae ikke ud til at leve længe.
  
  Den gjorde det ikke heller.
  
  Da Majløvet var blevet mørkt og stivt under Midsommersolens Brand gik
  Svensken mod Kjøbenhavns Volde.
  
         *       *       *       *       *
  
  Den anden Søndag i Avgust udbredte der sig under
  Eftermiddagstjenesten pludselig det Rygte, at Svensken var landet i
  Korsør.
  
  Der blev straks fuldt i alle Gader. Folk gik roligt og astadigt
  omkring, men de talte meget; de talte Allesammen, og Lyden af deres
  Stemmer og deres Fodtrin samledes til en stærk, blandet, summende
  Lyd, der aldrig blev stærkere, aldrig svagere, heller ikke holdt op,
  men blev ved -- blev ved med en underlig tung Ensformighed.
  
  Rygtet kom ind i Kirkerne midt under Prædikenen. I hurtig, stakaandet
  Hvisken sprang det fra nederste Stolestade til En, der sad i det
  andet, til Tre i tredje, forbi en enlig Olding i fjerde, til dem i
  femte og videre, helt op. Folk midt i vendte sig om mod dem bagved
  og nikkede betydningsfuldt; øverst oppe var der enkelte, der rejste
  sig og saae spejdende mod Udgangen. -- Lidt efter var der ikke et
  Ansigt, der saae paa Præsten; Alle sade med bøjet Hoved som for at
  samle Tankerne om Prædikenens Ord, men de hviskede til hinanden,
  holdt en Gang imellem op, lyttede et Øjeblik spændt paa Præsten,
  som for at skjønne hvor langt der var til Enden, -- saa hviskede de
  videre. Den dumpe Lyd fra Menneskemassen derude paa Gaden var tydelig
  at høre, blev utaalelig at høre; Kirkefolkene fik hemmelig travlt med
  at stikke Psalmebogen i Lommen.
  
  «Amen!»
  
  Alle Ansigter saae op paa Præsten.
  
  Under den almindelige Del af Bønnen tænkte Alle paa om Præsten vidste
  Noget. Saa bades der for Kongehuset, for Rigens Raad og den menige
  Adel, for Alle, som havde nogen høj Bestilling eller Embede at
  forestaa og da var der mange, der havde Taarer i Øjnene; men da den
  næste Part af Bønnen kom, begyndte Nogle at hulke, og sagte, men dog
  hørligt lød det fra hundrede Læber: «Gud mildeligen afvende endnu fra
  disse Lande og Riger, Krig og Blodstyrtning, Pestilentse og Braddød,
  Hunger og Dyrtid, Storm og Uvejr, Vandflod og Ildsvaade, at vi og for
  saadan faderlig Naade maa love og prise hans hellige Navn.»
  
  Før Psalmen var tilende var Kirken tom, kun Orglets Toner sang
  derinde.
  
  Den næste Dag havde de Folkemasser, der igjen vare paa Benene, faaet
  et bestemt Maal at gaa efter; thi den svenske Flaade havde om Natten
  kastet Anker udfor Dragør. Der var dog mindre Uro over Folk den Dag,
  sagtens fordi det var almindelig bekjendt, at to af Rigens Raader
  vare tagne afsted for at underhandle med Fjenden og det hed sig: med
  saa vid Fuldmagt at det _maatte_ føre til Fred. Men da Raaderne om
  Tirsdagen vare vendte tilbage med den Besked, at Fred ikke var til at
  faa, skete der et brat og voldsomt Omslag.
  
  Det var ikke længer Flokke af astadige Borgere, der vare blevne
  rastløse ved store og farlige Tidender. Det var en hel Malstrøm af
  sælsomme Skikkelser, hvis Lige aldrig var seet inden Byens Volde og
  som slet ikke saae ud som de boede i disse rolige, ædruelige Huse
  med deres mange Tegn paa al mulig jævn og dagligdags Gjerning. Denne
  Lidenskabelighed i Flasketrøjer og Skjødefrakker! Denne Helvedeslarm
  fra disse alvorlige Læber, og slige voldsomme Gestus med disse Arme
  i disse snævre Frakkeærmer! Ingen vil være ene, Ingen vil være inde,
  der staa de midt paa Gaden med deres Angst og Fortvivlelse, med deres
  Jamren og deres Taarer.
  
  Se den statelige, gamle Mand med det blottede Hoved og de blodskudte
  Øjne; han vender sit askegraa Ansigt mod Muren og hamrer paa den med
  de knyttede Næver. Hør den tykke Skinders Forbandelser over Rigens
  Raad og denne usalige Krig! Føl hvor Blodet brænder i hine unge
  Kinder af Had til den Fjende, der vil føre alle de Rædsler med sig,
  han allerede nu har gjennemlidt i sin Fantasi!
  
  Hvor de brøle af Raseri over at de er saa afmægtige som de tror, og
  Gud i Himlen, hvilke Bønner, hvilke vanvittige Bønner!
  
  Vognene holde stille midt paa Gaden, Tjenestefolk sætte deres Kurve
  og Spande fra sig i Bislag og Porte og hist og her komme Enkelte
  hastigt ud af Husene, iførte deres bedste Klæder, røde i Ansigtet
  af Anstrængelse og de se sig forbavsede omkring, se nedad dem selv,
  fare omkring blandt Folk og snakke ivrigt for at lede Opmærksomheden
  bort fra deres pyntede Udseende. Hvad tænke de paa? og hvorfra komme
  alle disse lurvede, drukne Mandfolk? Det vrimler af dem, de rave og
  raabe, kjævles og falde, de sidde paa Trappestenene og er syge, de
  skoggerle, jage efter Fruentimmerne og vil slaaes med Mændene.
  
  Det var den første Rædsel -- Instinktets Rædsel. Over Middag var
  den forbi. Man var bleven kaldt til Voldene, havde arbejdet med
  Helligdagskræfter, havde seet Grøfter dybes og Brystværn højnes under
  sin Spade; Soldater vare trukne forbi, Haandværkssvende, Studenter og
  Adelstjenere holdt Vagt med alskens sære Vaaben, Kanoner var kjørt
  op, Kongen var reden over Volden og man vidste han vilde blive --
  der var Rimelighed i Tingene, man blev rimelig selv.
  
         *       *       *       *       *
  
  Dagen efter blev der hen paa Eftermiddagen sat Ild paa Forstaden
  udenfor Vesterport. Brandlugten drev ind over Staden og gjorde Folk
  urolige, og da det i Skumringen, mens Ilden kastede sit røde Skjær
  over Fruetaarns vejrgraa Mure og spillede i de gyldne Kugler paa
  Petri Kirkes Spir, hed sig, at Fjenden kom ned over Valdbybakke,
  gik der som et bange Suk gjennem den ganske By. Gjennem alle Gader,
  Gænger og Gyder lød det angst og beklemt: «Svenskerne, Svenskerne!»
  Drenge løb gjennem Staden og raabte det ud med skingrende Stemmer,
  Folk foer til Dørene og stirrede ængsteligt vesterud, Boderne
  lukkedes, Jernkræmmerne samlede skyndsomt deres Skrammel ind; det var
  som ventede de skikkelige Folk at Fjendens vældige Hær straks vilde
  skylle hen over Staden.
  
  Langs Volden og i de tilstødende Gader var der sort af Folk, der
  stirrede efter Ilden; dog var der ogsaa mange samlede paa Steder,
  hvor man ikke kunde se noget til Branden, saaledes udfor Løngangen og
  Vandkunsten. Der var mange Ting paa Tale der: først og fremmest naar
  Svenskerne vilde begynde deres Angreb; nu i Nat eller først imorgen?
  
  Gert Pyper, Farveren henne paa Vandkunsten, mente nu det vilde gaa
  an, straks de vare komne i Orden efter Marschen. Hvad skulde de bie
  efter?
  
  Islandsk Kjøbmand, Erik Lauritzen omme fra Farvergade mente det var
  saa en vovsom Sag i Nat og Mørke at gribe en fremmed By an hvor En
  knap vidste hvad der var Landjord og hvad der var Vand.
  
  «Vand!» sagde Gert Farver, «giveste Gud vi vidste selv kuns halv
  saa god Besked med vore Anstalter som Svensken han veed det! Tal
  aldrig om det! Han har sine Spioner, har han, der En mindst skulde
  tro det. Jo! -- det veed Borgermester og Raad ogsaa hjærtelig vel,
  for fra Morgenstunden af har Rodemestrene været rundt i alle Steder
  og Bebyggelser for at finde hans Spionerere frem; men lur ham om I
  kan! Svensken er habil, er han, synderlig i den Commerce; det er
  en naturlig Gave; jeg veed det jo fra mig selv -- det er vel nu en
  halv Snes Aar siden; jeg glemmer ham det aldrig af det Spøgelse ...
  Indigofarve ser I, hun gjør sort og hun gjør mørkeblaa og hun gjør
  mellemblaa, ene efter som Bejtsen er; det er Bejtsningen det kommer
  an paa. Skolde og rette Løddegryden til, det kan hver en Bursch, det
  er kuns Haandelag om at gjøre, men bejtse! -- retteligen -- det er en
  Kunstighed. Bejtser En for stærkt, saa brænder En Garnet eller Tøjet
  eller hvad det nu er, saa det gaar hen og skjørner i alle Traaderne,
  og bejtser En for knapt, saa kan Farven a--ldrigen holde, om En saa
  farvede med det allerdyrbarste Blaatræ. Se, derfor er Bejtsningen
  ogsaa en lukt Geheimniss, En intet lærer fra sig -- til Ens Søn nok,
  men aldrig til Gesellerne. Nej, ....»
  
  «Javel Mester Gert», sagde Kjøbmanden, «vel saa, vel saa!»
  
  «Naa,» fortsatte Farveren, «som jeg skulde fortælle, saa havde jeg en
  halv Snes Aar forleden en Bursch, som havde et svensk Kvindfolk til
  Moder, og han havde nu sat sig fore, han vilde makke ud hvad det var
  for en Bejtse jeg brugte til Kanelenbrunt. Men der jeg immer vejer
  af til Bejtsen for lukte Døre, var den Ting jo intet saa bekvem at
  gribe an. Hvad hitter mig saa det Skarnsmenneske paa I tror? Hør nu
  kuns! Der er nu saa slemt med store Dyr derhenne paa Kunsten, de
  skjærer os baade Uld og Tvist, og desformedelst hænger vi immer det,
  der er flyet til Farvning op under Loftet i store Sejldugssækker.
  Faar han saa ikke det Djævels Gesindeken en af Drengerne til at
  klynge ham op i en de der Sækker og -- jeg kommer ind og vejer og
  blander og retter til og er halv ved at være til Ende med det, saa
  skikker det sig saa kunstigen at Krampen tager hans ene Ben der oppe
  i Sækken og han tager paa at stime og raabe jeg skulde forhjælpe ham
  ned ... og om jeg hjalp ham! -- Død og Verden! men det var og en
  ret Karnaillenstreg han skrev mig der, ja, ja, ja! og saadan er de
  tilhobe de Svenskere, En kan aldrigen tro dem over et Dørtrin.»
  
  «Nej, det har I saa Ret i; det er nogle grimme Folk de Svenske,»
  talte Erik Lauritzen, «Ingenting har de at sætte Tænder i naar de er
  hjemme, og kommer de saa en Gang udenværts, saa helmer de aldrig med
  Bælgen og Svælgen; de er ligesom Fattighusbørn er, de æder baade for
  nærværendes Sult og for kommendes og forbigangen tillige. Stjæle og
  rappe til sig, det kan de værre end Ravnefugle og Rakkerfolk; -- og
  saa morderiske de er! det er intet for Ingenting En siger: han har
  nemt til Kniven som svenske Lasse.»
  
  «Og saa løsagtige!» faldt Farveren ind, «det skal jo aldrigen passere
  at Rakkeren pidsker en Kvind af By og En spørger sig for, hvad det
  mon er for en Kreatur, En jo faar til Svar, at det er en svenska
  Dulle.»
  
  «Ja, Menneskens Blod er saa forskjellig, og Dyrenes ogsaa.
  Svensken han er nu iblandt Folk, hvad Marekattern' er iblandt de
  uvittige Bæster; der er saadan uterlig Brynde og hastig Ild i
  hans Livsvædsker, at den naturlig' Fornumstighed, som Gud jo har
  beskjænket alle Mennesken' med, intet kan raade med hans arge Drifter
  og syndige Begjæringer.»
  
  Farveren nikkede nogle Gange ad det, Kjøbmanden fremsatte og sagde
  saa: «Rigtig, Erik Lauritzen, rigtig; Svensken er af en sær og
  synderlig Natur, anderlund end som andre Mennesker. Jeg kan immer
  lugte, naar der triner en udenlandsk Person ind til mig i min Bod, om
  han er en Svensker eller et andet Slags Folk. Svensken har saa en
  ram Lugt ved sig, som Geddebukker eller Fiskelud. Jeg har saa tidt
  havt mine egne Betænkninger ved den Ting, men det er som I lægger det
  ud, det er Dunster af hans hidsige og bestialske Vædsker, er det.»
  
  «Det er da ingen Jærtegn,» henkastede en gammel Kone, der stod hos,
  «om Svensker og Tyrker lugter anderlund end som Kristenfolk gjør.»
  
  «Aa, som hun snakker da, Mette Sennopskvind,» afbrød Farveren hende,
  «tror hun Svensken ikke er Kristenfolk?»
  
  «I kan jo kalde dem Kristen, Gert Farver, om Jer det gefaller, men
  Finner og Hedninger og Troldkarle det har aldrig været Kristenfolk
  efter min Postillebog, og det er da saa sandt som Guld, at det gik
  saadan til i højsalig Kong Kristians Levetid, den Sinde Svensken laa
  i Jylland, at et helt Regiment en Nymaanenat, der de allersombedst
  kom gangendes og det lige blev Midnat, rendte fra hverandre som ene
  Varulver og andet Djævelskab og bissed tudendes omkring, alle Lunder
  og Moser igjennem og gjorde Ulykke baade paa Folk og Fæmon.»
  
  «Men de søger da Kirke om Søndag, veed jeg, og har Præster og Degner
  ligesom vi har.»
  
  «Jo vist! kunde I kuns faa mig det bildt ind! det søger Kirke det
  Djævelens Pak iligemaade som Hekser de far' til Aftensang naar den
  Lede holder St. Hans-Messe i Hekkenfjeld. Nej, og de er forgjorte
  er de og kugelfaste; paa dem bider hverken Lod eller Krud og de har
  et ondt Øjesyn de halve af dem, eller hvadfor tror I Smaapockern'
  har grasseret hver den Gang de Helvedes Kumpaner har havt deres
  forbandede Fødder her i Landet? Svar mig til paa det, Mester Farver!
  Svar mig til paa det, om I kan!»
  
  Farveren skulde just til at svare, da Erik Lauritzen, som i nogen
  Tid havde staaet, og seet sig urolig omkring, udbrød: «Tys, tys,
  Gert Pyper, hvad er vel den for en Person, som tal' saa prækendes
  histhenne og Folken' staar saa digt omkring?»
  
  De skyndte sig hen til Hoben og imens berettede Gert Farver, at han
  skjønnede det var en vis Jesper Kiim, som havde holdt Prædiken i
  Helliggejstes, men som han havde hørt vellærde Folk sige ikke var saa
  ret i sin Tro som det hans Salighed og gejstlige Karriere tjenligt
  var.
  
  Det var en doggeagtig, lille Mand paa en tredive Aar med et langt,
  glat og sort Haar, bredt Ansigt, tyk, lille Næse, spillende,
  brune Øjne og røde Læber. Han stod oppe paa en Gadedørstrappe,
  gestikulerede stærkt og talte hurtigt og fyrigt, men temmelig tykt og
  læspende:
  
  .... «I det seksogtyvende Kapitel,» sagde han, «skriver Evangelisten
  Matthæus 51-54 saalunde: Og se, een af dem, som vare med Jesu, rakte
  Haanden ud, og slog den ypperste Præstes Svend, og hug et Øre af
  hannem. Da sagde Jesus til hannem, stik dit Sværd i sin Sted. Thi
  hvo som tager Sværdet, han skal omkomme med Sværd. Eller ment' du, at
  jeg ikke kunde bede min Fader, at han tilskikkede mig mere end tolv
  Skok Engle? Men hvorlunde skulde Skriften fuldkommes? Det skal Alt
  saa gaa til.»
  
  «Ja, kjære Landsmænd! det skal Alt saa gaa til. -- Nu ligger uden
  denne Bys ringe Volde og svage Befæstning en almægtig Hob af
  velberuste Stridsmænd, og deres Konge og Krigsøverste haver opladt
  sin Mund og ladet udgaa Ordre og Befaling til dem, at de med Ild og
  Sværd, med Paarend og Belejring gjøre sig denne Stad og hvem som er
  deri, underdan og ganske deres egen.»
  
  «Og de, som ere i Staden og se deres Velfart truet og deres Ruin
  umenneskeligen besluttet, de føre sig i Vaaben, de bringe Fyrmørsere
  og anden skadelig Krigsgeraad til Voldene og de tiltale sig selver,
  sigendes: bør det os ikke med brændendes Lue og blanke Sværde at gaa
  den Fredsforstyrrere paa Huden, som plat vil lægge os øde? hvortil
  haver vel Gud i Himlen opvakt Koradtsighed og Ufrygtagtighed i
  Mennesken's Bryst om ikke til slig en Fjende at modstaa og fordærve?
  Og som Peter den Apostle drage de deres Glavind og ville pludseligen
  afhugge Malcho hannem hans Øre. Men Jesus siger: stik dit Sværd i sin
  Sted, thi hvo som tager Sværdet, han skal omkomme med Sværd. Vel maa
  dette lyde som en underlig Tale for den Vredagtiges Ufornumftstighed
  og synes en Daarskab for den Hadefuldes useendes Blindhed. Men
  Ordet er ikke som en Lyd af en Trompete, blot at høre; -- ligervis
  som et Skiberum, der er ladet med mange gavnlige Ting, saaledes er
  Ordet ladet med Fornumstighed og Betænkning, thi Ordet er en Mening
  til Opfattelse og Forstændighed. Derfor lader os udgrandske Ordet
  og successive fremfinde, hvorlunde det retteligen bør udlægges. --
  Af hvad Aarsage skal da Sværdet blive i sin Sted og den, der tager
  Sværdet omkomme med Sværd? Dette er for os at betænke udi trende
  Poster:»
  
  «Denne er da den første Post, at Mennesket er en viselig og over al
  Maade herligen indrettet Mikrokosmos eller, som det kan udlægges: en
  Jordlille, en Verden baade af Godt og Ondt; thi er, som Jacob den
  Apostle siger, alene Tungen en Verden udaf Uret, hvormeget mere er
  da ikke det ganske Legem' en Verden! baade de begjærendes Øjne, de
  hastige Fødder og de gribendes Hænder; baade den umættelig' Bug, de
  bedendes Knæ og de vagtsomme Øren? Og er Legemet en Verden, hvormeget
  mere er da ikke vor dyr'bare og udødelig' Sjæl en Verden, ja, som en
  Have fuld af søde og bitre Urter, fuld af de onde Drifters glubendes
  Vilddyr og af Dydernes hvide Lam? Og er da den, som lægger en saadan
  Verden øde, at agte bedre end en Ildstiftere eller en Voldsmand
  eller en Marktyv? og I vide, hvad Straf det bør sig en Saadan at lide
  og udstaa.»
  
  Det var nu bleven ganske mørkt og Folkeskaren omkring Prædikanten
  saaes kun som en stor, sort, sagte bevæget og stadig voksende Masse.
  
  «Den anden Post er denne, at Mennesket er en Mikrotheos, det er: en
  Afspejlning eller Lignelse af Gud den Almægtigste. Og er den, der
  forgriber sig paa Guds Afbillede, ikke at agte slemmer' end den,
  der stjæl' Kirkens hellige Kar eller Klæder eller øver Vold mod et
  Kirkehus? og I vide, hvad Straf det bør sig en Saadan at lide og
  udstaa.»
  
  «Den sidste og tredie Post er denne, at først haver Mennesket Pligter
  imod sin Gud og er skyldig for hannem ideligen at kæmpe og stride,
  iført et rent Levnets skinnendes blanke Rustning og omgjordet med
  Sandhedens skjærendes Glavind. Saadan berust falder det hannem til
  at stride, en Herrens Stridsmand, sønderrivendes Helvedes Strube og
  søndertrædendes Helvedes Bug. Derfor bør det os at lade den legemlig'
  Sværd blive i sin Sted, thi visseligen, vi have nok at bemøde os med
  den aandelig!»
  
  Fra begge Ender af Gaden saaes nu og da Folk komme, der lyste
  sig hjem med smaa Haandlygter. Efterhaanden som de stødte paa
  Forsamlingen, stillede de sig op blandt de Yderste, saa der snart var
  dannet en bugtet Halvkreds af blinkende Smaalys, der sluktes og lyste
  op, alt som Folk bevægede sig, og nu og da løftedes ogsaa en Lygte i
  Vejret og lod sit Skjær flakke søgende om paa Husenes hvidtede Mure
  og mørke Ruder, indtil det fandt Hvile paa Prædikantens alvorlige
  Ansigt.
  
  «Men hvorledes! tale I i Eders Hjærter, sigendes: skulle vi da
  overantvorde os selv, bunden paa Hænder og Fødder, til vor Fjende,
  til Trældommens og Fornedrelsens bitre Sørgestand? -- O! mine
  Elskelige, I tale ikke saa! thi da er I at regne som dem der men', at
  Jesus ikke kunde bede sin Fader at han tilskikkede hannem mere end
  tolv Skok Engle. O! falder ikke udi Mishaab, knurrer ikke i Eders
  Hjærter mod Herrens Raadslagning og gjører ikke Eders Lever sort
  imod hans Vilje! Thi den, Herren vil nedslaa, den knuses, den Herren
  vil oprejse, lever i Tryghed. Og han er den, som haver mange Veje at
  føre os ud af Farlighedens Ørker og Vildnisse; eller kan han ikke
  vende Fjendens Hjærte, eller lod han ikke den Dødsengle gaa gjennem
  Sancheribs Lejr, eller have I forgjæt' det røde Havs svælgende Vande
  eller Kong Pharaos hastige Undergang? ...»
  
  Her blev Jesper Kiim afbrudt.
  
  Hoben havde hørt temmelig roligt paa ham; kun ude fra de yderste
  Rækker havde der nu og da lydt en dæmpet, truende Mumlen. Saa var det
  Mette Sennopskvindes skarpe Røst skingrede ind imod ham: «Hu, din
  Helvedesgast! vil du tie den sorte Hund du er! -- hør intet paa ham,
  det er svenske Penge, der tal' udaf hans Mund.»
  
  Der blev et Øjeblik ganske stille, men saa brød Larmen løs; Haansord,
  Eder og Forbandelser skyllede ned over ham. Han forsøgte at tale,
  men da blev Raabene endnu stærkere og de nærmest ved Trappen trængte
  truende op imod ham. En hvidhaaret, lille Mand, lige foran, der hele
  Tiden havde grædt under Talen, stak nu rasende efter ham med sin
  lange, sølvknappede Stok.
  
  «Ned med ham!» raabtes der, «ned med ham! han skal kalde igjen hvad
  han har sagt, han skal tilstaa hvad han har faaet for at beføre os.
  Ned med ham! lad os faa ham her ned til Geständniss! vi skal nok
  plukke det ud af ham.»
  
  «Han skal i Kjælderen, skal han,» raabte andre, «han skal i
  Raadstukjælderen. Lang ham ned! lang ham ned!»
  
  Et Par stærke Karle havde allerede Tag i ham. Den Ulykkelige klamrede
  sig fast til Trappens Trærækværk; saa spændte de baade det og ham
  ned paa Gaden, ned blandt Mængden. Han blev modtaget med Spark og
  Næveslag. Kærlinger rev ham i Haar og Klæder, saa smaa Drenge, der
  stode med deres Fader i Haanden og saae til, hoppede af Fornøjelse.
  
  «Lad Mette komme frem!» raabtes der bagved, «gaa tilside; tilside!
  Mette skal tage ham i Forhør.»
  
  Mette kom frem. «Vil han tage sin Djævels-Præk i sig igjen? vil han
  Mester Lurifas?»
  
  «Aldrig, aldrig! En skal adlyde Gud mer' end som Mennesken', som
  skreven staar.»
  
  «Skal En det!» sagde Mette og tog sin Trætøffel af og truede ham med,
  «men Mennesken' har Trætøfler, har de, og du est en Satans Soldknægt
  og intet Vorherres; jeg skal slaa dig, skal jeg, saa din Hjærne skal
  sidde paa Muren næst herved;» og hun slog ham med Tøffelen.
  
  «Forsynd Jer intet, Mette!» stønnede Magisteren.
  
  «Saa skal da ogsaa den Slemme!» hvinede hun.
  
  «Tys, tys,» raabtes der, «var Jer, var Jer, og stim ikke saa, her
  kommer Gyldenløv', Generallieutenanten!»
  
  En høj Skikkelse red forbi.
  
  «Længe leve Gyldenløv'! den tapre Gyldenløv',» brølede Hoben.
  
  Der svingedes med Hatte og Huer og Raabene vilde aldrig faa Ende. Saa
  red Skikkelsen bort ad Volden.
  
  Det var Generallieutenant over Militsen, Oberst tilhest og tilfods,
  Ulrik Christian Gyldenløve, Kongens Halvbroder.
  
  Mængden spredtes, der blev færre og færre, snart kun nogle faa.
  
  «Det er ligegodt kurieus nok,» sagde Gert Farver, «her slaar vi
  Hovedet i Bræk paa den, som tal' om Fredelighed og raaber os hæse
  for den, som mest er Skyld i Krigen.»
  
  «Gud i Vold, Gert Pyper, Gud i Vold og en ønskelig Godnat,» sagde
  Kjøbmanden afbrydende og skyndte sig fra ham.
  
  «Han tænker paa Mettes Tøffel,» mumlede Farveren; saa gik ogsaa han.
  
  Henne paa Trappen sad Jesper Kiim alene tilbage og holdt paa sit
  værkende Hoved, og oppe paa Volden gik Vagterne langsomt frem og
  tilbage, stirrende ud over det mørke Land, hvor Alt var stille,
  ganske stille, skjøndt Tusinder af Fjender laa derude.
  
  
  
  
  IV.
  
  
  Gulrøde Lysflager skjøde op over den havgraa Taagebanke i Horizonten
  og de tændte Luften over sig saa den brændte i en mild, rosengylden
  Flamme, der bredte sig videre og videre, blegere og blegere, op
  til en lang, smal Sky, tog fat i dens bølgede Rand, gjorde den
  glødende, gylden, blændende. Over Kallebodstrand var der lyst af
  violet og rødligt Gjenskin fra Solhjørnets Skyer. Duggen tindrede
  paa Vestervolds høje Græs og Spurvene kvidrede paa Tagene bagved og
  i Haverne foran, saa at Luften stod i eet skjælvende Skinger. Fra
  Haverne drev en let, fin Damp i smalle Striber, og Træerne bøjede
  langsomt de frugttunge Grene for Luftningen ude fra Sundet.
  
  Et langtrukkent, tre Gange gjentaget Hornsignal lød fra Vesterport
  og blev besvaret fra de andre Byhjørner. De ensomme Vagter langs ad
  Volden begyndte at gaa livligere frem og tilbage paa deres Poster,
  rystede Kapperne og rettede ved deres Hovedtøj: nu kom jo Afløsningen.
  
  Ude paa Bastionen nærmest nord for Vesterport, stod Ulrik Frederik
  Gyldenløve og saae paa de hvide Maager, der i sejlende Flugt strøg
  op og ned over Voldgravens blanke Vandflade.
  
  Flygtige og lette, snart matte og taageagtige, snart farverigt
  stærke, brandlevende og klare jog hans tyveaarige Minder forbi hans
  Sjæl. De kom i Duft af stærke Roser og Duft af friske, grønne Skove,
  de kom i Klang af Jægerhallo, til Gigers Lyd og i Brus af knitrende
  Silke. Barndomslivet dernede i den holstenske By med de røde Tage
  drog fjernt, men solbelyst forbi: han saae sin Moders, Fru Margrethe
  Pappens høje Skikkelse, hendes sorte Psalmebog og hvide Hænder;
  den fregnede Kammerpige med de tynde Ankler saae han og den bulne
  Fægtemester med det rødblaa Ansigt og de skjæve Ben. Gottorps Have
  drog forbi og Engene med de friske Høstakke nede ved Fjorden og der
  stod Jægerens kluntede Heinrich, der kunde gale som en Hane og slaa
  saa mageløst Smut. Kirken kom med sit sære Halvmørke, sit stønnende
  Orgel, med Kapellets hemmelighedsfulde Jerngitter og den magre
  Kristus, der havde den røde Fane i Haanden.
  
  Fra Vesterport lød der atter et Hornsignal, og Sollyset brød frem i
  det samme, skarpt og varmt og forjog alle Taager og disede Toner.
  
  Saa var der Jagten, hvor han skød sin første Hjort og gamle von
  Dettmer tegned ham i Panden med Dyrets Blod, mens de stakkede
  Jægerdrenge blæste vildsomt skrattende Fanfarer. Saa var der
  Bouketten til Slotsfogedens Malene og den alvorlige Scene med
  Hovmesteren, og saa var der Udenlandsrejsen med den første Duel i
  den dugfriske Morgen, med Anettes Kaskader af klingrende Latter, med
  Ballet hos Kurfyrsten og den ensomme Tour uden Byens Porte, da hans
  Hoved værked af den første Rus. Saa kom der en gylden Taage med Klang
  af Bægre og Duft af Vin, og der var Lieschen og der var Lotte og der
  var Marthas hvide Nakke og Adelaides runde Arme. Endelig Rejsen til
  Kjøbenhavn, hans kongelige Faders naadige Modtagelse, Dagenes travlt
  kjedsommelige Hofliv og vilde Nætter, hvor Vinen strømmed og Kysset
  rased, afbrudt af pragtfulde Jagtfesters lystige Larm og natlige
  Stevnemøders ømme Hvisken i Ibstrups Have eller Hillerødslottets
  gyldne Sale.
  
  Men langt klarere end Alt dette saae han Sofie Urnes brændende
  sorte Øjne, langt mere betagen mindedes han lyttende hendes
  vellystigtbløde, dejlige Stemme, der dæmpet drog En som med hvide
  Arme og hævet flygted som en Fugl, der stiger og spotter En med kaade
  Triller, mens den flygter ....
  
  En Raslen nede i Voldskræntens Buske vakte ham af hans Drømme.
  
  «Wer da!» raabte han.
  
  «Det er kuns Daniel, Hr. Gyldenleu, Daniel Knopf,» svaredes der og en
  lille, værkbruden Mand kom frem af Buskene og bukkede.
  
  «Hvad! er det Livsens Korthed? hvad tusind Syger gjør han der?»
  
  Manden saae trist ned for sig.
  
  «Daniel, Daniel!» sagde Ulrik Frederik og smilede, «han er intet
  gaaet uskadt ud af «den gloendes Ovn» i Nat, den tydske Brygger har
  nok fyret ham for strengt.»
  
  Den Værkbrudne gav sig til at kravle op ad Voldskrænten. Daniel
  Knopf, ogsaa paa Grund af sin Statur kaldet Livsens Korthed, var en
  rig Storkjøbmand paa nogle og tyve Aar, og var lige saa bekjendt for
  sin Rigdom som for sin skarpe Tunge og sin Fægtekunst. Han omgikkes
  meget med den unge Adel, det vil sige med en bestemt Kreds, der var
  bekjendt under Navn af «le cercle des mourants», som navnlig bestod
  af de yngre Mænd, der stod Hoffet nærmest. Ulrik Frederik var Sjælen
  i denne Kreds, som var mere livslysten end intelligent, mere berygtet
  end afholdt, men egenlig ligesaa beundret og misundt som berygtet.
  
  Halvt som Hovmester, halvt som Hofnar levede Daniel med disse
  Mennesker. Han færdedes ikke med dem paa alfar Gade eller i adelige
  Huse, men i Fægteboden, i Vinhuse og paa Herberger var han dem ganske
  uundværlig. Ingen kunde tale saa videnskabeligt om Boldtspil og
  Hundedressur eller saa salvelsesfuldt om Finter og Parader. Ingen
  kjendte Vin som han. Han havde dybsindige Theorier om Terningspil og
  Elskovskunst og kunde tale langt og lærdt om det Forkastelige ved at
  krydse det indenlandske Stod med Salzburgerheste. Han havde endelig
  Anekdoter om Alt, og hvad der imponerede de andre unge Mennesker
  overordenligt, han havde bestemte Meninger om Alt.
  
  Saa var han i høj Grad føjelig og tjenstvillig, glemte aldrig
  Forskjellen mellem sig og Adelen og havde et saa vidunderlig
  latterligt Udseende, naar de i Kaadhed eller Drukkenskab stafferede
  ham ud paa en eller anden urimelig Maner. Han lod sig hundse og
  skjælde ud, uden at blive vred, og var i det Hele taget saa godmodig,
  at han mangen en Gang gav sig selv til Pris, naar han derved kunde
  standse en Samtale, der begyndte at faa en farlig Vending for Freden
  i Laget.
  
  Det var da ogsaa dette, der gjorde det muligt for ham at omgaaes
  disse Folk og han _maatte_ omgaaes dem; for ham, den vanføre
  Borgerlige, var Adelen Halvguder, kun de levede, kun deres
  Frimurersprog var menneskelig Tale, over deres Tilværelse laa der
  en Dag af Lys og et Hav af Duft, medens de andre Stænder sled Livet
  hen i farvefattigt Mulm og oset Luft. Han forbandede det, at han
  var borgerlig født, som en langt større Ulykke end hans Vanførhed
  og græmmede sig derover, naar han var ene, med en Bitterhed og
  Heftighed, der kom Vanviddet temmelig nær.
  
  «Naa Daniel,» sagde Ulrik Frederik, da den Lille var kommen op til
  ham, «det har intet været nogen ringe Taage, der har været for hans
  Øjne inat, siden han har sejlet sig fast her paa Vestervold, eller
  stod Luttendranken saa overhaands højt i Kvæld, siden jeg træffer ham
  an her, liggendes tryg og tør som Noæh Ark paa den Bjerg Ararat?»
  
  «Prinds af Canarien, I taler i Vildelse, om I tror jeg var i Lag
  sammen med Eder inat!»
  
  «Men hvad tusind Pokker er det da med ham?» raabte Ulrik Frederik
  utaalmodigt.
  
  «Hr. Gyldenleu,» svarede Daniel alvorligt og saae op paa ham med
  Taarer i Øjnene, «jeg er en elendig Menneske.»
  
  «Han er en Kræmmerhund er han! Er det en Sildeskude han er bange for
  at Svensken han skal tage? Eller ynker han sig for der vil blive
  Stilstand i hans Handel og mener hans Safran vil tabe Kraften og
  Muggen falde i hans Pebber og Paradiskorn. Styversjæl han er! Som der
  intet var andet for en god Borgere at tage sig nær end om hans sølle
  Kram gaar Satan i Vold, nu det tegner til Fald baade for Konge og
  Rige!»
  
  «Hr. Gyldenleu!»
  
  «Aa, gaa han Helved i Vold med hans Begrædelser!»
  
  «Nej, Hr. Gyldenleu!» sagde Daniel højtideligt og traadte et Skridt
  tilbage, «for hverken klager jeg over Bræk paa Næring eller Forlis af
  Penge eller Penges Værd; jeg kerer mig de Düvel og en Døjt om Sild og
  Safran, men skikkes væk som en Spedalsker eller en Landsens Uærlig
  baade af Officiers og Gemene, det er en Syndigheds Uret imod mig,
  Hr. Gyldenleu; -- derfor har jeg ligget i Græsset inat og tvinet
  som en skamskabet Hund, der er lukket ude, for det har jeg krympet
  og krænget mig som det usseligst' krybendes Dyr og raabet til den
  Himmerigs Gud i min Sørgelighed og Vanmagt, og er gangen i Rette med
  hannem, hvi jeg alleneste skal plat forkastes, hvi min Arm skal sees
  an for vissen og uduelig til at føre Vaaben og Gevær, aldenstund der
  rustes ud baade Tjenere og Handtværksburscher ...»
  
  «Men hvem den skinnendes Satan har da viset ham af?»
  
  «Jo, Hr. Gyldenleu, jeg løb mig til Voldene ligesom de andre de
  løb, men kom jeg til det ene Hold sagde de, de kunde intet være
  flere og kom jeg til det næste sagde de spotvis, at de var kuns
  ringe Borgere, det var ingen Sted for Adelspersoner og fornemme
  Folk og anden Snak mere; men der var ogsaa de Hold, hvor de sagde,
  de skulde intet have med Gebræklige at skaffe, fordi der var Ulykke
  ved dem og Kuglerne trak efter dem, og de skjøttede aldeles intet
  om unyttigen at hazardere deres Liv og Lemmer ved at have saadan et
  Menneske, som Vorherre havde stemplet, imellem sig. Saa supplicerte
  jeg Generalmajor Ahlefeldt om at blive en Sted anviset, men han
  bare rysted' paa Hovedet og lo: det var da endnu heller intet saa
  styrtendes galt, de skulde stoppe Geledderne ud med saa stynede
  Stumper, som mere vilde være dem til Ulejlighed end til Hjælp.»
  
  «Men hvorfor gik han intet til nogle af de Officiers, han er kjendt
  med?»
  
  «Det gjorde jeg og, Hr. Gyldenleu, jeg tænkte straks paa Circlen og
  kom da ogsaa to af de Mouranter i Tale, baade den Kong Skjørt og den
  Ridder Forgyldt.»
  
  «Naa og de hjalp ham?»
  
  «Jo, Hr. Gyldenleu, de hjalp mig. -- Hr. Gyldenleu, de hjalp mig
  saa Gud finde dem for det! Daniel, sagde de, gaa hjem, Daniel, og
  lysk han sine Svedskenblommer! De havde tænkt, sagde de, jeg havde
  havt saamegen Conduite, at jeg intet vilde komme her med mine
  Abenpudserier. Et var det, jeg var dem god nok som Komediantenspiller
  og Pudsenmager ved en lystig Pokulats, men naar de var i deres Embede
  skulde jeg blive dem af Syne. Var det nu vel talet, Hr. Gyldenleu,
  nej det var syndigt, syndigt var det! Den Gemenhed, de havde viset
  mig paa Vinstuer, betød intet at de saae mig an for deres Lige,
  at jeg skulde komme her og bilde mig ind, jeg kunde faa deres
  Omgængelse og Selskab nu de vare i deres Bestilling. Jeg var dem for
  nærgaaendes, Hr. Gyldenleu! jeg maatte intet tro jeg kunde trænge
  mig ind i deres Kompagnie her paa denne Sted, her brugte de ingen
  Lust-Major! Det sagde de til mig, Hr. Gyldenleu! Og jeg forlangte jo
  dog ikkuns det at sætte mit Liv i Vove, Side om Side med de andre
  Bysens Borgere.»
  
  «Naa ja,» sagde Ulrik Frederik og gabte, «jeg forstaar nok, det
  harmer ham at han skal være udenfor det Hele. Og det vil jo ogsaa
  falde ham noget langsomt at sidde stille og svede ved hans Pult,
  mens Rigens Fremtid bliver afgjort her oppe paa Voldene. Naa, han
  _skal_ komme med. For ...», han saae mistænksomt ned paa Daniel, «der
  stikker vel ingen Lumskerier under, Mester?»
  
  Den Lille stampede i Jorden af Raseri, han blev bleg som en kalket
  Væg og hans Tænder skar imod hinanden.
  
  «Naa, naa,» vedblev Ulrik Frederik, «jeg stoler paa ham; men han kan
  da heller intet forlange En skal tro ham som om han havde et adeligt
  Ord at give; -- og husk: hans Egne har vraget ham først og ... tys!»
  
  Der dundrede et Skud ude fra en af Bastionerne ved Østerport, det
  første, der blev løsnet i denne Krig.
  
  Ulrik Frederik rettede sig, Blodet foer ham til Kinderne, hans Øje
  stirrede begjærligt og betaget efter den hvide Røg, og da han talte,
  var der en sælsom Skjælven i hans Stemme.
  
  «Daniel!» sagde han, «op ad Formiddagen kan han melde sig hos mig
  og bryd han sig intet om det, jeg sagde.» Saa gik han hastigt henad
  Volden.
  
  Daniel saae beundrende efter ham, saa sukkede han dybt, satte sig i
  Græsset og græd som et ulykkeligt Barn græder.
  
                 *       *       *
  
  Det var hen paa Eftermiddagen. En stærk, ujævn Vind blæste gjennem
  Byens Gader og hvirvlede Skyer af Spaaner, Halmstumper og Støv et
  Steds fra og et andet Steds til. Den rev Tagstenene løse, stemmede
  Røgen ned i Skorstenene og foer ilde med Skiltene.
  
  Farvernes lange, mørkeblaa Faner kastede den i Vejret i dunkle Buer,
  smældede dem ud i sorte Bugter og surred dem rundt om de svajende
  Stænger. Rokkedrejernes Hjul gyngede rastløst frem og tilbage,
  Bundtmagerskiltene slog med de laadne Haler og Glarmestrenes
  pragtfulde Glassole svinged og blinked i vildsom Uro om Kap med
  Badskærernes blankt polerede Bækner.
  
  I Baggaardene slog det med Lemme og Luger, Hønsene maatte krybe i Ly
  bag Tønder og Skur og selv Svinene blev urolige i deres Stier, naar
  Vinden peb ind til dem gjennem sollyse Sprækker og Fuger.
  
  Trods Blæsten var det trykkende hedt; det blæste Varme ned.
  
  Inde i Husene sad Folk og gispede af Hede, kun Fluerne summede
  livligt omkring i den lummervarme Luft.
  
  Paa Gaden var ikke til at være og i Bislagene trak det, derfor søgte
  da ogsaa overalt de, der havde Haver, ud i dem. I den store Have,
  der laa bagved Christoffer Urnes Gaard i Vingaardsstræde, sad en ung
  Pige i Skyggen af et af de store Løntræer.
  
  Hun sad og syede.
  
  Det var en høj, slank Skikkelse; næsten spinkel var den, men Barmen
  var bred og fyldig. Hendes Teint var bleg og blev endnu blegere ved
  det rige, sorte, buklede Haar og de ængsteligt store, sorte Øjne.
  Næsen var skarp, men fin, Munden stor, men ikke fyldig og med en syg
  Sødme i Smilet. Læberne var meget røde og Hagen noget spids, men dog
  stærk og kraftig formet. Hendes Paaklædning var ikke meget ordenlig:
  en gammel, sort Fløjelsrobe med afbleget Guldbroderi, en ny, grøn
  Filthat med store, snehvide Strudsfjer og Lædersko med rødslidte
  Næser. Hun havde Dun i Haaret, og hverken hendes Halskrave eller
  hendes lange hvide Hænder var ganske rene.
  
  Det var Christoffer Urnes Broderdatter Sofie. Hendes Fader, Rigens
  Raad og Marsk, Jørgen Urne til Alslev, Ridder af Elefanten, var død
  allerede i hendes Barndom, Moderen Fru Margrethe Marsvin for et Par
  Aar siden. Hun havde derfor nu sit Tilhold hos den gamle Farbroder
  og da han var Enkemand, var hun, ialtfald af Navn, den, der styrede
  Huset.
  
  Hun sad og syede og nynnede til, mens hun i Takt vuggede den ene af
  sine Sko paa Spidsen af Foden.
  
  Over hendes Hoved susede og svajede de tætløvede Kroner i den stærke
  Blæst med en Lyd som af brusende Vande. De høje Stokroser svingede
  deres blomsterknappede Toppe frem og tilbage i ustadige Buer som
  grebet af uroligt Vanvid og Hindbærriset dukkede sig forknyt og
  vendte den lyse Vrange ud af Bladene, saa det skiftede Farve ved
  hvert Pust. Tørre Blade sejlede ned gjennem Luften, Græsset lagde sig
  fladt henad Jorden og paa Spiræabuskens lyse Løvbølge vuggede den
  hvide Blomsterfraade op og ned i evig Skiften.
  
  Saa blev en Stund Alt stille. Alting rettede sig, endnu som dirrende
  af Angst og i aandeløs Forventning, og i næste Nu hvinede Vinden ned
  igjen og Urosbølgen med dens Brus og dens Glittren, dens vilde Vuggen
  og rastløse Vekslen bredte sig atter ud over Haven.
  
      "Fillis sad udi en Skøyte,
      Koridon blæst' i sin Fløjte
      Højt saa at det Fillis hørte
      Og sin Roer ej mere rørte,
      Thi drev Skøyten paa en Sand,
      Thi drev Skøyten ....."
  
  Nede fra Laagen i den anden Ende af Haven kom Ulrik Frederik gaaende.
  Sofie saae et Øjeblik forbavset der henad, saa bøjede hun sig atter
  over sit Sytøj og nynnede videre.
  
  Ulrik Frederik slentrede langsomt opad Gangen, stod nu og da stille
  og saae paa Blomsterne og lod i det Hele taget som om han ikke havde
  seet, at der var Nogen i Haven. Han drejede saa ind paa en Sidesti,
  standsede bag en stor Jasminbusk og rettede paa sin Uniform og sit
  Belte, tog Hatten af og purrede op i Haaret og gik saa videre.
  
  Stien gik i en Bue og mundede ud lige foran Sofie.
  
  «Ah Goddag, Jomfru Sofie,» udbrød han ganske overrasket.
  
  «Goddag,» sagde hun roligt og venligt, fæstede betænksomt sin Naal i
  Sytøjet, glattede det med Haanden, saae saa smilende op og nikkede.
  «Velkommen, Hr. Gyldenløve!»
  
  «Das nenn' ich blindes Glück,» sagde han og bukkede, «jeg ventede kun
  at finde Jomfruens Hr. Cousin herude.»
  
  Sofie saae hurtigt paa ham og smilte: «han er her intet,» sagde hun
  og rystede paa Hovedet.
  
  «Nej,» sagde Ulrik Frederik og saae ned for sig.
  
  Efter en lille Pavse sukkede Sofie og sagde: «Hvad for en Lummervarme
  det da ogsaa er idag!»
  
  «Ja, det falder trolig ud til Torden, om Blæsten stiller af.»
  
  «Ja--a,» sagde Sofie og stirrede tankefuldt op mod Huset.
  
  «Hørte I det Skud imorges?» spurgte Ulrik Frederik og rettede sig som
  for at antyde, at han vilde gaa.
  
  «Ja, det er Hjærtens tunge Tider vi gaar imod i denne Sommer. En
  kan fluks blive svagsindet ved at tænke paa al den Farlighed baade
  for Folk og Ejendele, og naar En har saa mange kjære Slægtninge og
  gode Venner som jeg har, der allesammen er med i denne ulykkelig'
  Affaire og udsat' for at miste enten Liv eller Førlighed eller hvad
  de ejendes er, saa er der ogsaa mer end Aarsage nok til at komme paa
  alskens modige og underlige Tanker.»
  
  «Nej, hjærte Jomfru Sofie! I maa for den lebendiges Gud intet falde
  hen i Taarer, I maler Eder alting altfor dyster af
  
      Tousiours Mars ne met pas au jour
      Des objects de sang et de larmes
      Mais»
  
  og han greb hendes Haand og førte den op til sine Læber
  
      «.... tousiours l'Empire d'amour
      Est plein de troubles et d'alarmes.»
  
  Sofie saae naivt op paa ham.
  
  Hvor var hun ikke dejlig: Øjets mægtige, sugende Nat, hvor Dagen
  vældede frem i Stimer af myldrende Lysblink som en sort Diamantsten,
  der spiller i Solskjæret, Læbernes smertelig skjønne Bue, Kindens
  stolte Liliebleghed, der langsomt svandt i rosengylden Rødme, lig en
  Sky, som Morgensolen belyser og dunkelaaret som skære Blomsterblade
  de fine Tindinger, der hemmelighedsfuldt tabte sig op i det mørke
  Haar ....
  
  Hendes Haand skjælvede i hans, kold som Marmor; hun drog den lempelig
  tilbage og slog Øjnene ned. Sytøjet gled fra hendes Skjød, Ulrik
  Frederik bøjede det ene Knæ mod Jorden for at tage det op og blev
  liggende i den knælende Stilling.
  
  «Jomfru Sofie!» sagde han.
  
  Hun lagde sin Haand paa hans Mund og saae mildt alvorligt, næsten
  smerteligt paa ham.
  
  «Kjære Ulrik Frederik!» bad hun, «tag mig det intet op i nogen
  ilde Mening, at jeg besværger Eder intet at lade Eder henføre af
  en øjeblikkelig Sentiment til at søge at provocere en Forandring i
  det angenemme Forholdende, der hidtil har bestanden os imellem. Det
  tjener til Intet uden at føre os begge Fortræd og Misnøje. Rejs Eder
  op fra denne ufornumstige Positur og sæt Eder manerligen hos mig her
  paa Bænken, at vi kan tales ved i al Rolighed.»
  
  «Nej jeg vil have min Skjæbnebog gjort op nu i denne Time,» sagde
  Ulrik Frederik og blev liggende. «I veed kuns lidet hvor stor og
  brændendes er den Amour jeg bær' til Eder, om I har kunnet tænke,
  jeg skulde nøjes med slet og bart at være Eders gode Ven. For Kristi
  blodige Sveds Skyld tro dog intet paa en Ting saa ren og platterdings
  umulig. Min Kjærlighed til Eder er intet nogen ringe ulmendes Gniste
  eller Funke, som I kan øge eller svække med Eders Munds Vejr, alt
  som Eders Hu er; par dieu! den er en luestærk og fortærendes Ild,
  men det staar til Eder om den skal spredes og slukkes ud i tusinde
  vildsomme Flakkeflammer og irrende Vejrlys eller den skal brænde
  fort varmendes og rolig, høj og skinnendes op imod Himlen.»
  
  «Men kjære Ulrik Frederik, vær dog barmhjertig og hav Medynk med mig
  og stæd mig intet i en Fristelse, jeg muligen intet kan staa imod,
  thi I maa tro, I er mig af Hjærtet kjær og dyrebar, men netop af
  den Aarsag vil jeg til det Yderligste værge mig mod at bringe Eder
  i en falsk og ufornumstig Situation, som I ingenledes fideliter kan
  meintenere. I er vel seks Aar paa det Nærmeste yngre end jeg er og
  det, som udi min Gestalt nu kanske er Eder til Behag, kan Alderen
  lettelig forvanske eller vende om til Grimhed. Ja! I smiler, men
  supponer at I, naar I er fyldt de Tredive, drages med en rynket
  Heks af en Kjæreste[3], der kuns har ført Eder en ringe Medgift og
  heller intet paa anden Maade har været Eder til Forfremmelse; tænker
  I intet, I vilde da ønske Jer, I da I var de Tyve havde giftet en
  ung, fyrstelig Person, hvad der baade havde været Eders Alder og
  Byrd allermest gemäss og som og vilde have baaret Eder bedre frem
  end den simple Adelspige vilde have gjort? Hjærte Ulrik Frederik,
  talte I til Eders høje Slægtninge, de vilde sige Jer det Samme;
  men de vilde intet sige Eder at om I hjemførte den Adelsjomfru som
  var ældre end Jer, vilde hun kvæle Eder tildøde med sin Iversyge;
  iversyg vilde hun være paa hvert Jert Øjekast, ja paa Eders inderste
  Hjærtenstanker! for just fordi hun vidste I havde sluppet saa meget
  for at fange hende, vilde hun strænge sig an for at hendes Elskov
  kunde være Eder Alverden. Tro mig, hun vilde omgive Eder med sin
  afgudiske Kjærlighed som med et Bur af Jern, og fornam hun I længtes
  ud deraf et Minut, hun vilde græmme sig i Dage og Nætter og forbittre
  Eder hver en Time med sin mistrøstige Sorg.»
  
   [3] Kjæreste, dengang = Kone.
  
  Hun rejste sig op og rakte ham Haanden. «Farvel, Ulrik Frederik, det
  er bedskt som Døden at vi maa skilles, men om mange Aar naar jeg er
  en gammel, gusten Pige eller er en gammel Mands halvgamle Kjæreste,
  vil I sande at Sofie Urne havde Ret. Gud Fader holde sin Haand over
  Jer. -- Mindes I den spanske Romanbog, den Sted om den indianske,
  slyngendes Urt, der har sin Støtte af et Træ i sin Ungdom, men bliver
  ved at vinde sig om det længe efter at Træet er morsk og ude og er
  tilsidst den, der holder Træet, som intet kan støtte mere. Tro,
  Ulrik Frederik, saadan vil mit Sind ogsaa støttes og bæres af Eders
  Kjærlighed lange Tider efter at den er visnet og vejret hen.»
  
  Hun saae ham lige ind i Øjet og vendte sig for at gaa, men Ulrik
  Frederik holdt Haanden fast.
  
  «Vil I da gjøre mig ganske og aldeles rasendes! skal jeg da sige
  dig at nu, jeg veed du har mig kjær, kan ingen Livets Magt gjøre
  Skilsmisse mellem os. Aner du da intet at det er daarligt at tale
  om hvad du eller jeg vil. Er intet mit Blod som drukken af dig, er
  jeg mig selv mægtig nu? jeg er besat af dig, saa om du i denne Time
  vendte din Hu fra mig, du skulde dog blive min, dig til Trods, mig
  til Trods. Jeg elsker dig som om jeg hadede -- -- jeg tænker intet
  paa _din_ Lykke, hvad rører det mig om du kommer i Lykke eller
  Ulykke, blot _jeg_ er med i din Glæde, blot _jeg_ er med i din
  Lidelse, blot _jeg_ ....»
  
  Han slængte hende med et Ryk ind mod sig og knugede hende op til sit
  Bryst.
  
  Langsomt løftede hun sit Ansigt op mod ham og saae længe paa ham med
  taarefyldte Øjne; smilte saa: «som du vil da, Ulrik Frederik,» og hun
  kyssede ham lidenskabeligt flere Gange efter hinanden.
  
  Tre Uger efter fejredes Trolovelsen med megen Pragt. Kongen havde
  villigt givet sit Samtykke, for dog en Gang at gjøre Ende paa Ulrik
  Frederiks vel lystige Ungkarleliv.
  
  
  
  
  V.
  
  
  Efter Hovedudfaldene anden September og tyvende Oktober var Byen fuld
  af Ulrik Christian Gyldenløves Ry. Oberst Satan, som Borgerne kaldte
  ham. Hans Navn var i Alles Munde; der var ikke det Barn i Byen uden
  det kjendte Bellarina, hans Fuks med de hvide Sokker, og naar han
  red forbi, kiggede Stadens Ungmøer beundrende efter den slanke, høje
  Skikkelse i den bredskjødede, blaa Drabantfrakke med de vældige,
  hvide Opslag, det røde Skjærf og det spandbrede Kaardegehæng, og de
  var stolte, naar deres kjønne Ansigt indbragte dem et Nik eller et
  Øjekast fra den frække Soldat. Ja selv de astadige Familiefædre og
  deres kruskappede Matroner, der dog vidste, hvor slem han var, og
  kjendte alle hans kjønne Historier, nikkede fornøjet til hinanden,
  naar de havde mødt ham og fordybede sig i det vanskelige Spørgsmaal
  om, hvordan det vilde været gaaet Byen, naar han ikke havde været.
  
  At Soldaterne og Voldmandskabet forgudede ham, var nu intet Under,
  thi han havde ganske sin Faders, Kong Christians, folkevindende
  Gaver. Men ogsaa i andre Henseender havde han taget Arv efter ham,
  han havde faaet baade hans Hidsighed og hans Umaadelighed, men ogsaa
  en Del af hans Begavelse, hans Raadsnarhed og hans Overblik. Han var
  meget ligefrem; flere Aars Ophold ved udenlandske Hoffer havde ikke
  gjort nogen Hofmand ud af ham, ja, han var ikke en Gang nogenlunde
  beleven, til daglig Brug var han stødende ordknap og i Tjenesten
  lukkede han aldrig sin Mund op uden at han bandede og svor som den
  gemeneste Matros.
  
  Men Soldat det var han. Trods sin unge Alder, han var kun otte og
  tyve Aar, ordnede han Byens Forsvar og ledede de farefulde, men
  vigtige Udfald med en saa overlegen Indsigt og en saa stor Modenhed
  i Planerne, at Sagen neppe havde været i saa gode Hænder hos nogen
  anden af Frederik den Tredies Mænd.
  
  Det var derfor rimeligt, at hans Navn fordunklede alle andre, og
  at Vinkelpoeterne i deres versificerede Beretninger om Udfaldene
  tilraabte ham: «du sejerkronte Gyldenløv, du Danmarks Fiende-Frelse»,
  eller hilste ham med et: «o, hil dig, hil du nordisk' Mars, du tapre
  David danske,» og ønskede ham at hans Liv maatte vorde som et cornu
  copiae eller Overflødighedens Horn, fuldt med Roes og Ære, Sundhed,
  Velstand og Lykke; og det var saare naturligt, at mangen stille
  Aftenandagt endte med en Bøn til Gud om ogsaa fremtidigen at opholde
  Hr. Ulrik Christian; ja, der fandtes vel enkelte fromme Sind,
  der sukkede til Herren, at hans Fod maatte ledes bort fra Syndens
  slibrige Adelveje og hans Hu vendes fra Alt, som ondt var, til
  Dydernes og Sandhedens skinnende Lyskrands, at den, som i saa fuldt
  Maal havde vundet sig denne Verdens Ære, ogsaa maatte blive delagtig
  i den eneste sande og rette Ære.
  
         *       *       *       *       *
  
  Marie Grubbe var meget optaget af denne hendes Fasters nære
  Slægtning. Tilfældigvis havde hun aldrig været sammen med ham,
  hverken hos Fru Rigitze eller andetsteds; kun paa Gaden havde hun
  seet ham, en Gang i Skumringen, da Lucie havde viist hende ham.
  
  Alle talte om ham; næsten hver Dag blev der fortalt hende nye,
  modige Træk af ham; hun baade hørte og læste, at han var en Helt,
  og den jublende Mumlen, der var gaaet igjennem Folkehoben hin
  Skumringsstund, da han red forbi, havde gjort et uudsletteligt
  Indtryk paa hende.
  
  Det store Navn, som Heltenavnet er, løftede ham ganske ud af de
  almindelige Menneskers Rækker. Hun havde egenlig aldrig tænkt sig
  Helte være til som andre Mennesker. Kong Alexander af Macedonia,
  Olger Danske, Ridder Bayard og de der, det var Helte, store, fjerne,
  straalende Skikkelser, der mere var Mønstre eller saadan Noget end de
  var Mennesker som andre Folk. Ligesom hun, da hun var mindre, aldrig
  havde troet, at Nogen kunde komme til at skrive saa sirligt som de
  Forskrifter, En skrev efter, saadan var det heller ingensinde faldet
  hende ind, at Nogen kunde naa op til at blive en Helt. Helte det var
  noget Forbigangent, Noget, der havde været til. At man kunde møde en
  Helt, en virkelig Helt, møde ham ridende i Store-Færgestræde, saa
  vildt havde hun aldrig drømt. Livet saae pludselig helt anderledes
  ud, der var Andet til i Verden end det Dagligdags; det Store,
  Skjønne, det brogede Rige, som der stod om i Historiebøger og Viser,
  det kunde En Altsammen møde. Der var da virkelig Noget til, En kunde
  længes efter af sin ganske Sjæl; alle disse Ord som Folk og Bøger
  var fulde af, de betød Noget, de var Noget; der var Mening i hendes
  uklare Drømme og Længsler, det var ikke Noget, hun var ene om; voksne
  Folk troede paa det. Livet var rigt, straalende rigt.
  
  Endnu anede hun det kun, hun var overbevist om at det var sandt,
  men hun kunde ikke se og føle at det var det. Han alene var det
  Haandgribelige for hende, var hende et Pant paa, at det var saaledes.
  Derfor drejede alle hendes Tanker og Drømme sig evigt og bestandigt
  om ham, og tidt og mange Gange foer hun til Vinduet, naar hun hørte
  Hestetrav nede paa Gaden, og hun overtalte ofte den villige Lucie,
  naar de var ude, til at gaa en Omvej med sig om ad Slottet, men de
  saae ham aldrig.
  
  Saa var det en af de allersidste Dage i Oktober, hen paa
  Eftermiddagen, at hun sad og kniplede i en af Vinduesfordybningerne
  i den lange Stue, hvor Kaminen stod. Fru Rigitze sad ved Kaminen,
  hun havde en lille Bakke med Gløder hos sig og tog nu og da lidt
  tørrede Blomster og Kanelbark af en Bøsse, hun holdt paa Skjødet, og
  lagde paa Gløderne. Luften i den lave Stue var hed og kvalm og sød,
  og mellem de brede, mørktblomsterbrogede Gardiner kom der kun meget
  lidet Lys ind. Fra det tilstødende Kammer hørtes en Rok snurre, og
  altimellem nikkede Fru Rigitze saa smaat i sin polstrede Stol.
  
  Marie Grubbe var mat af Varmen. Hun søgte at kjøle sine hede Kinder
  mod de smaa, duggede Ruder og kiggede med det samme ud paa Gaden,
  hvor et tyndt Lag friskfalden Sne gjorde Luften skjærende lys. Saae
  hun saa ind i Stuen igjen, blev der dobbelt mørkt og trykkende.
  Pludselig traadte Ulrik Christian saa raskt ind ad Døren, at det gav
  et Sæt i Fru Rigitze. Han saae ikke Marie og satte sig straks henne
  ved Kaminen. Saa nævnte han et Par undskyldende Ord om at det var saa
  længe siden, han havde været der, sagde, at han var træt, satte sig
  saa forover paa Stolen med Haanden under Kinden og tav stille, kun
  halvvejs lyttende til Fru Rigitzes livlige Tale.
  
  Marie Grubbe var bleven ganske bleg af Bevægelse, da hun saae ham
  træde ind! hun lukkede et Øjeblik Øjnene som om det svimlede for
  hende, saa blev hun blussende rød og havde ondt ved at trække
  Vejret. Hun havde en Fornemmelse som Gulvet sank under hende eller
  som at hele Stuen med Stole, Borde og Mennesker dalede ned gjennem
  Luften, og Alt hvad der var derinde saae hun saa underlig skarpt og
  bestemt, men dog saa uroligt, det var som om hun ikke rigtig kunde
  holde det fast med Blikket, og saa saae det desuden saa nyt og
  fremmed ud altsammen. Imidlertid, længe før dette fortog sig varede
  det ikke, og hun kom til sig selv igjen. Der var han altsaa. Hun
  vilde ønske, hun var langt borte eller blot oppe paa sit Kammer, sit
  fredelige, lille Kammer; hun var saa bange; hun kunde mærke hendes
  Hænder rystede. Bare han ikke saae hende!
  
  Hun trykkede sig lydløst længere ind i Vinduesfordybningen og fæstede
  nu først bestemt Blikket paa sin Fasters Gjæst.
  
  Var det saadan han saae ud! Ikke meget, meget større; og hans Øjne
  var jo slet ikke skinnende sorte, blaa var de, rare blaa, sørgmodige
  Øjne, det havde hun slet ikke tænkt sig. Han var saa bleg og saae saa
  bedrøvet ud; -- nu smilede han, men ikke rigtig glad, hans Tænder var
  saa hvide og hvor hans Mund var smuk, saa fin og lille.
  
  Jo længer hun saae paa ham, jo smukkere syntes han hende, og hun
  begyndte at undres over, at hun kunde have tænkt sig ham større eller
  anderledes i det Hele. Hun glemte rent sin Frygt og tænkte kun paa
  al den Roes og Berømmelse, hun havde hørt over ham. Hele Tiden saae
  hun paa ham og hun forestillede sig ham i Spidsen for sine Skarer,
  stormende fremad under Folkenes Jubel og Alting veg eller det blev
  kastet tilside som Bølgerne kastes tilside, naar de skummende springe
  op mod en Sejlers brede Bringe. Kartoverne dundrede, Palladsker
  blinkede og Kugler peb i den uvejrsmørke Røg, men han sprængte
  fremad, kjæk og rank, og ved hans Stigremme slæbte Sejren, som der
  stod i Krøniken, hun havde læst.
  
  Fuldt af Beundring og Begejstring lyste hendes Øje paa ham.
  
  Ved en pludselig Bevægelse fangede han Blikket. Han drejede Hovedet
  til Siden, saae ned og havde ondt ved at undertrykke et triumferende
  Smil, saa rejste han sig op og lod som om han først nu fik Øje paa
  Marie Grubbe.
  
  Fru Rigitze sagde, det var hendes lille Broderdatter, og Marie gjorde
  sin Kompliment.
  
  Ulrik Christian blev forbavset, ogsaa lidt skuffet ved at erfare at
  de Øjne, der havde seet saaledes paa ham, vare et Barns.
  
  «Ma chere,» sagde han lidt spidst og saae ned paa hendes Arbejde,
  «hun er den største Mesterinde i at arbejde geheimt og stille, jeg
  nogentid har kjendt; En har jo intet hørt det Ringeste til hendes
  Kniplestokke hele Tiden.»
  
  «Aa!» sagde Marie, der godt forstod ham, «der jeg saae
  Generallieutenanten,» og hun skjød den svære Kniplepude ind i
  Vindueskarmen, «kom det mig i Hu, det mere var Tider til at sørge for
  Lægevæle[4] end for Huestads.»
  
   [4] Lægevæle = Charpi.
  
  «Da veed jeg Huer klæder ligesaa charmant i Krigstid som ellers,»
  sagde han og saae paa hende.
  
  «Ja, men hvem har Tanker for det i saadanne Tider som nærværendes!»
  
  «Mange,» sagde Ulrik Christian, der begyndte at more sig over hendes
  Alvorlighed, «og jeg for een.»
  
  «Ja, jeg forstaar,» svarede Marie og saae alvorligt op paa ham, «det
  er jo kuns et Barn, I taler til.» Hun nejede ceremonielt og tog efter
  Knipletøjet.
  
  «Tøv lidt, lille Jomfru!»
  
  «Aa nej, lad mig intet incomodere Eder længer.»
  
  «Hør nu,» sagde han og greb hende haardt om Haandledene og bøjede
  hende over mod sig over Kniplebordet, «hun er mig for Gud en
  vanskelig Person, men,» hviskede han, «har En bedet mig Goddag med et
  Øjekast som det, hun saae paa mig med, saa vil jeg intet, at En en
  Haandevending efter hilser mig saa fattigt Farvel, jeg vil det intet
  -- saa -- kys hun mig nu!»
  
  Marie trykkede med Taarer i Øjnene sine skjælvende Læber mod hans,
  han slap hende og hun sank ned ved Bordet, med Hovedet hvilende paa
  sine Arme.
  
  Marie var ganske fortumlet. Baade den Dag og den næste havde hun en
  dump Fornemmelse af Trældom, af at hun ikke var fri længer. Det var
  hende som var der bleven sat en Fod paa hendes Nakke, som var hun
  bleven traadt i Støvet og ikke kunde rejse sig igjen. Men det var
  ingen bitter Følelse, der var ingen Trods i hendes Tanker, ingen
  Ønsker om Hævn var der. En sælsom Ro var kommen over hendes Sind,
  ingen flyvende Tog af brogede Drømme og heller ingen Længsler mere.
  Overfor Ulrik Christian følte hun ikke noget Bestemt, hun vidste blot
  at hvis han sagde: kom, maatte hun komme, hvis han sagde: gaa, maatte
  hun fjerne sig. Hun forstod det ikke, men saadan var det, det vilde
  blive ved at være saaledes og anderledes kunde det ikke blive.
  
  Hun kniplede og syede den ganske Dag med en usædvanlig Udholdenhed
  og mens hun arbejdede nynnede hun alle de modige Viser hun kjendte
  om Elskovs Roser, hvis Farve blegned og aldrig blomstred paany, om
  Svenden, der maatte forlade sin Mø og drage til det fremmede Land,
  hvorfra han aldrig, aldrig vendte tilbage, og om Fangen, der sad i
  det skumle Taarn saa sørgelig længe og hvordan saa først hans ædle
  Falk den _døde_, dernæst hans trofaste Hund _døde_ og sidst hans
  gode Ganger graa _døde_, men hans troløse Viv Malvina hun levede
  frydelig og fro og uden Sorger. De Viser sang hun og mange andre, og
  imellem sukkede hun, imellem var hun lige ved at græde, saa Lucie
  troede hun var syg og vilde have, hun skulde lægge Vejbredblade i
  sine Strømper.
  
  Da Ulrik Christian et Par Dage efter atter saae ind og talte mildt
  og venligt til hende, var ogsaa hun som om der Intet havde været dem
  imellem; men hun saae med en barnagtig Nysgjerrighed paa de store,
  hvide Hænder, der havde taget saa haardt paa hende og hun spejdede
  efter, hvad det havde været i hans Øje og hans Stemme, der saaledes
  havde kunnet kyse hende, og ogsaa Munden med det smale nedadbøjede
  Overskjæg betragtede hun, men stjaalent og med en hemmeligt kildrende
  Skræk.
  
  I den nærmest følgende Tid kom han næsten hver eller hveranden Dag,
  og Marie Grubbe blev mere og mere optaget af ham. Naar han var borte,
  var der øde og livløst i den gamle Gaard, syntes hun, og hun længtes
  efter ham som den Søvnløse længes efter at det skal blive Dag, men
  naar han saa kom, var hendes Glæde dog aldrig fuld og fri, hun følte
  sig altid saa usikker overfor ham.
  
  En Nat drømte hun at hun saae ham ride gjennem den tætopfyldte Gade
  ligesom hin første Aften, men der lød ingen Jubel og alle Ansigter
  saae koldt og ligegyldigt paa ham, hun selv blev bange i Tavsheden
  og turde ikke smile til ham, men gjemte sig bag Hoben; da saae han
  sig om med et spørgende, underlig vemodigt Blik, og det fæstede sig
  paa hende, det Blik, og hun trængte sig frem gjennem Folkestimlen,
  kastede sig ned lige for hans Hest og den satte sine kolde Jernsko
  paa hendes Nakke ...
  
  Hun vaagnede, satte sig op i Sengen og saae sig forbavset om i det
  kolde, maanelyse Kammer: ak, det var kun en Drøm! og hun sukkede,
  hun vilde dog saa gjerne vise ham, hvor højt hun elskede ham. -- Ja
  saadan var det, hun havde ikke vidst det før, hun elskede ham. Det
  blev hende, som hun laa i Ild, ved den Tanke, det flimrede for hendes
  Øjne og alle Hjertets Pulse banked, banked, banked. Hun elskede ham;
  hvor det var forunderligt at sige, hun elskede ham! saa herligt
  var det, saa stolt, saa mægtigt virkeligt, men dog saa uvirkeligt.
  Herregud, hvad kunde det hjælpe, hun elskede ... og hun fik Taarer i
  Øjnene af Medlidenhed med sig selv -- men alligevel! og hun gjemte
  sig lunt og blødt under Dynen igjen, det var dog dejligt at ligge
  og tænke paa ham saadan og paa sin Kjærlighed, sin store, store
  Kjærlighed.
  
  Næste Gang Marie saae Ulrik Christian var der ingen Følelse af
  Usikkerhed hos hende, tvertimod, den Hemmelighed, hun bar paa, gjorde
  hende betydelig i hendes egne Øjne og Frygten for at røbe den gjorde
  hendes Væsen mere behersket, næsten voksent. Der kom nu en dejlig
  Tid fuld af Drømme og fuld af Længsler, en fantastisk dejlig Tid;
  eller var det ikke dejligt, naar Ulrik Christian gik, skjult for ham
  og alle Andre, at tilkaste ham Hundrede af Fingerkys, eller naar han
  kom, da at forestille sig, hvordan hendes elskede Ven vilde tage
  hende i Favn, kalde hende ved alle Verdens søde Navne og sætte sig
  hos hende og hvordan de saa vilde se hinanden i Øjnene -- længe, og
  hun vilde lade sin Haand glide igjennem hans bløde, brune, buklede
  Haar? Hvad gjorde vel det, at det ikke skete, tvertimod, hun blev
  ganske rød ved Tanken om at det var Noget, der virkelig kunde ske.
  
  Det var skjønne, lykkelige Dage, men saa var det at Ulrik Christian
  sidst i November blev saa farligt syg. Hans Helbred, der længe havde
  været svækket af Udskejelser i alle mulige Retninger, havde maaske
  ikke kunnet udholde den vedholdende Nattevaagen og det anstrengende
  Arbejde, der var forbunden med hans Post, eller maaske det ogsaa
  var nye Udskejelser, der havde spændt Buen for højt. En smertefuld,
  tærende Sygdom med vilde Febersyner og evindelig Uro brød løs og tog
  efter kort Tids Forløb en saa farlig Vending, at det var øjensynligt
  at Sotens Navn var Døden.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var den ellevte December.
  
  I det store, læderbrune Gemak, der førte ind til Ulrik Christians
  Sygeværelse, gik kongelig Confessionarius Hans Didrichsen Bartskjær
  urolig frem og tilbage over det med kunstigt flettede Straamaatter
  belagte Gulv. Han standsede aandsfraværende foran Malerierne paa
  Væggene og betragtede tilsyneladende med stor Opmærksomhed de bare,
  fyldige Nymfer, der laa udstrakte i Skyggen af mørke Træer, de
  badende Susanner og den sødlige Judith med de kraftige, nøgne Arme;
  men længe formaaede de ikke at fængsle ham, han gik hen til Vinduet
  og lod Blikket rastløs vandre om fra den graahvide Himmel til de
  vaade, glindsende Kobbertag og de langlige Dynger af grumset Tøsne
  nede i Slotsgaarden. Saa begyndte han igjen sin urolige Vandring,
  mumlende og gestikulerende.
  
  Det synes ham de gik med Døren, han standsede pludseligt og lyttede:
  nej! Saa trak han Vejret tungt og lod sig falde ned paa en Stol og
  der sad han og sukkede og gned beklemt sine Haandflader mod hinanden,
  da Døren virkelig gik op og et halvgammelt Fruentimmer med en stor
  Falbeladekappe af rødprikket Tøj forsigtigt vinkede ad ham.
  
  Præsten tog sig sammen, stak Alterbogen under Armen, glattede paa sin
  Samarie og traadte ind i Sygeværelset.
  
  Det var en stor, oval Stue; fra Gulv til Loft med mørkt Panel,
  fra hvis stærkt dybede Midtfyldinger en Rad grimme, broget malede
  Hoveder af Tyrker og Morer grinede frem med hvide Tænder. Et tyndt,
  blaagraat Klæde, hvormed det smale, dybe Gittervindue var hængt til
  forneden, holdt den nederste Halvdel af Stuen i et dybt Halvmørke,
  medens Lyset spillede frit paa Loftsmaleriet, hvor Heste, Vaaben
  og nøgne Legemer vare samlede i en uopløselig Forvirring, og paa
  Himmelsengens Baldakin med dens sølvfryndsede Omhæng af gult Damassin.
  
  En varm, af Salver og andre Medikamenter beklumret Luft slog Præsten
  imøde som han traadte ind og var ved at tage Vejret fra ham. Han greb
  efter en Stol og støttet til den saae han i sin Svimmelhed Alting
  dreje sig forbi, Bordet med Flasker, Phioler og Uringlas, Vinduet,
  Sygevogtersken med hendes Kappe, Sengen med den Syge, Vaabenstativet
  og den aabne Dør ind til Naboværelset, hvor Ilden blussede i Kaminen.
  
  «Guds Fred, Herre!» hilste han med skjælvende Røst, da Svimmelheden
  havde fortaget sig.
  
  «Hvad i Helvede vil han her?» brølede den Syge og lettede sig op i
  Sengen.
  
  «Gemach, gnädigster Herr, gemach,» tydsede Ane Skomagers, Sygekonen,
  og gik hen mod Sengen og strøg kjærtegnende hen over Dynen, «es is de
  hochwürdige Confessionar sejner Majestät, der hiegeschicket is und
  Euch beichten soll.»
  
  «Naadigste Herre! ædle Hr. Gyldenleu!» begyndte Præsten og nærmede
  sig Sengen, «vel veed jeg, I intet haver hørt til de enfoldige Vise
  eller vise Enfoldige, som haver havt Herrens Ord til deres idelige
  Støttestav og hans Hus til deres stadige Herberge, og skjøndt den
  Gud, der lader Tordenens Kartover drøne, ogsaa er den Gud, som holder
  Sejrens gyldne Palmer eller Nederlagets bloddryppende Cypresser i sin
  Haand, saa er det dog for Mennesken' om ikke til at undskylde, saa
  dog til at begribe, at den, hvem meget Folk er givet at byde over og
  at foregaa med sit vaillante Exemple, kan for en Stund forgjætte at
  vi ere som idel Intet, som et svajende Siv, ja, som kraftløse Ymper
  i Verdens Skaberes vældige Hænder og at han daarligen tænker: dette
  haver jeg udrettet, denne Daad er en Frugt, som jeg haver bragt til
  Modenhed og til Fuldkommelse. Men, dyrebare Herre! nu I er hvilendes
  paa Eders haarde Smertensleje, nu haver visseligen den Gud, som er
  Kjærlighedens huldrige Gud, oplyset Eders Forstand og tilvendet sig
  Eders Hjærte, saa at I med Angst og Bævelse haver lidet efter at
  bekjende Eders utoede Synder, at I med Fortrøstning kunde modtage den
  Naade og Tilgivelse, han med baade kjærlige Hænder rækker Eder i Møde
  til Annammelse. Angerens Orme med de hvasse Tænder ...»
  
  «Kryds mig for og Kryds mig bag, Bod og Bedring, Syndernes Forladelse
  og det evige Liv,» vrængede Ulrik Christian og satte sig helt op i
  Sengen, «tror han, surfjæsede Skaldenakke han er, tror han, fordi Ens
  Ben bulner ud af Kroppen i Stumper og Skjæver, En for den Sags Skyld
  skulde blive mere genegen til at høre paa hans Præstepjadder?»
  
  «Naadigste Herre, I misbruger højligen det Privilegium, Eders høje
  Stand og endmere Eders ynkværdige Sygdom giver Eder, til unødigen
  at overskjælde en Kirkens ringe Tjenere, som ikkuns gjør sin Pligt
  ved at søge at vende Eders Tanker til det for Eder visseligen ene
  Fornødne. Ak, høje Herre, det hjælper kuns lidet at stampe mod
  Braaden! har ikke denne fortærende Sot, som haver slagen Eders
  Legeme, lært Eder, at Ingen kan undgaa Herrens Straffedomme og at
  Himlens Svøbeslag falder paa Høje som paa Lave?»
  
  Ulrik Christian afbrød ham leende: «der taler I, Helved fortære
  mig, som en uvittig Pog; det, der mig nager, det har jeg ærligen og
  redeligen skaffet mig selv, og dersom I tror, at Himmel eller Helved'
  skikker Folk saadant paa, saa skal jeg sige Jer, at de faar det ved
  Drik og ved Nattesvir og ved Galanteri, og den Slags Ting, det kan I
  stole paa. Naa, men tag han mig nu sine højlærde Ben ud af Kammerset
  her det Forteste han kan, ellers skal jeg ...»
  
  Her fik han et af sine Anfald og medens han vred og vaandede sig
  under heftige Smerter, svor og bandte han saa bespottelig og
  saa kurieus forfærdeligt, at Præsten blev bleg af Forargelse og
  Rædsel, og han bad til Gud om Styrke og overbevisende Kraft, at det
  dog maatte forundes ham at gjøre denne saa haardt forsømte Sjæl
  tilgængelig for Religionens Sandhed og herlige Trøst, og da den
  Syge igjen var bleven rolig, begyndte han atter: «Herre, Herre! med
  grædendes Røst anraaber og bønfalder jeg Eder at lade af med saadan
  vederstyggelig Banden og Sværgen; betænk dog at Øksen alt ligger ved
  Træets Rod og at det bradt skal afhugges og kastes paa Ilden, om det
  farer fort med sin Goldhed og intet i den ellevte Time bryder ud i
  Blomst og sætter Frugt! Lad af med Eders usalige Viderspændstighed og
  kast Eder fuld af Ruelse og Bøn for vor Frelseres Fødder ...»
  
  Ulrik Christian havde, da Præsten begyndte, sat sig op paa
  Hovedgjærdet og nu viste han truende mod Døren og raabte den ene Gang
  efter den anden: «H'raus Præst! h'raus, marche! jeg taal' ham intet
  længer!»
  
  «Og kjære Herre,» fortsatte Præsten, «om I gjør Eder haard,
  fordi I mistvivler om at finde Naade, fordi Eders Syndebjerg er
  saa overmaade, saa hør da med Jubel, at Guds Naadsens Væld er
  uudtømmeligt ...»
  
  «Galne Præstehund, gaar han nu!» hvæsede Ulrik Christian frem mellem
  de sammenbidte Tænder, «ejns -- zwej --!»
  
  «og om Eders Synder vare røde som Blod, ja, som tyriske Purpur ...»
  
  «Rechtsum!»
  
  «han skal dog gjøre dem hvide som Libanons ...»
  
  «Saa skal da ogsaa St. Satan og alle hans hellige Engle,» brølte
  Ulrik Christian, idet han sprang ud af Sengen, snappede en Kaarde
  fra Vaabenstativet og stødte heftigt efter Præsten, men denne havde
  hurtigt bjerget sig ind i Sideværelset og slaaet Døren i efter sig.
  Ulrik Christian løb nu rasende mod Døren, faldt saa magtesløs om paa
  Gulvet og maatte løftes op i Sengen, men han tog Kaarden med sig.
  
  Resten af Formiddagen gik hen i døsig Ro, han havde ingen Smerter,
  og den Mathed, der var kommen over ham, fandt han behagelig og
  velgjørende. Han laa og stirrede paa de smaa Lysprikker, som trængte
  sig ind mellem Traadene i Klædet, der var hængt for Vinduet, og talte
  de sorte Ringe i Jerngitret. Imellem smilte han fornøjet, naar han
  kom til at tænke paa Præstejagten og blev kun gnaven hvergang Ane
  Skomagers vilde have, han skulde lukke Øjnene og forsøge paa at sove.
  
  Lidt over Middag bankedes der haardt paa Døren, og umiddelbart efter
  traadte Præsten ved Trinitatis, Mag. Jens Justesen, ind. Den store
  føerladne Mand med de grove, kraftige Træk, kort sort Haar og store
  dybtliggende Øjne, traadte straks hen til Sengen og hilste: Goddag.
  
  Saasnart Ulrik Christian saae, der atter var en Præst for hans Seng,
  blev han saa rasende, at han rystede paa alle Lemmer, og Eder og
  Skjældsord foer ud af ham mod Præsten, mod Ane Skomagers, der ikke
  bedre kunde vare hans Fred, og mod Gud i Himlen og alle hellige Ting.
  
  «Ti stille, Menneskebarn!» dundrede Hr. Jens, «er det en Mund at
  føre for En, der alt har sit ene Ben i Graven? Brug I heller den
  flakkende Livsfunke, der end er i Jer, til at gjøre Eders Fred med
  Vorherre, end til at yppe Kiv med Mennesken'. I bær' Jer jo ad som de
  Misdædere og Ugjerningsmænd, der, naar deres Dom er falden og de ser,
  de intet kunne undgaa Tængerne og Øksen, der holdes dem i Beredskab,
  da i deres usle Afmægtighed true og skjælde mod Gud Vorherre med
  skidne Vanvittighedsord, for dermed at sætte Mod i sig selv og
  saalunde holde sig oppe over den Sø af hartad dyrisk Sønderknuselse,
  den lamslagne Fejghedstilstand og trælleagtig mistrøstige Anger, i
  hvilken dog slige Kumpaner paa det Sidste hensynke, og som de fast
  mere have i Frygt end Døden og Dødsens Pinsler.»
  
  Ulrik Christian hørte roligt til, indtil han havde faaet listet
  Kaarden frem over Dynen, da raabte han: «var dig, Præstevom!» og
  gjorde et Udfald efter Hr. Jens, men denne afparerede sikkert Stødet
  med sin brede Alterbog.
  
  «Lad dog slige Pagenstreger fare,» sagde han haanligt, «dertil er vi
  vel begge to for gode, og nu hun derhenne,» og han vendte sig mod Ane
  Skomagers, «er det bedst hun lader os ene.»
  
  Ane gik, Præsten trak sin Stol hen mod Sengen og Ulrik Christian
  lagde Kaarden fra sig ovenpaa Dynen.
  
  Saa talte Hr. Jens med vakre Ord om Synden og Syndens Sold, om Guds
  Kjærlighed til Menneskenes Børn og om Døden paa Korset.
  
  Mens Præsten talte, laa Ulrik Christian og legede med Kaarden, at
  Lyset kunde spille paa den blanke Klinge, og han bandede, nynnede
  Stumper af utugtige Viser og vilde afbryde ham med gudsbespottelige
  Spørgsmaal, men Hr. Jens lod sig ikke forstyrre og talte videre om de
  syv Korsens Ord, om den hellige Nadvere, om Syndernes Forladelse og
  Himmerigs Glæde.
  
  Men saa rejste Ulrik Christian sig overende i Sengen og sagde lige i
  Ansigtet paa Hr. Jens: «det er idel Løgn og Digt tilhobe.»
  
  «Fanden skal tage mig som jeg staar, er det sandt!» raabte Præsten,
  «hvert evige Ord,» og han slog i Bordet, saa Krukker og Glas ramlede
  mellem hinanden og nu rejste han sig op og med streng Røst talte han
  ham til og sagde: «I fortjente, jeg i min Retfærdigheds Vrede rystede
  Støvet fra mine Fodsaaler og lod Eder ligge ene her tilbage som et
  sikkert Bytte for Djævelen og hans Rige, thi did skal I visseligen
  komme. I er af dem, som dagligen nagle den Herre Jesum ind til
  Korsens Galge og for dem er al Helvedes Gaarde beredt. Spot intet ad
  Helvedes frygtelige Navn, thi det er en Lyd, som har i sig en Ild
  af Pine, ja som slutter i sig inde de Martredes og Vaandefuldes
  jammerlige Skrig og Smertes Gnidsel! Ak, Helvedes Nød og Kvaler er
  større end noget Menneske kan fatte, thi om En døde radebrækket og
  under Kneb af gloendes Tænger og han vaagnede udi Helvedes Ild, han
  vilde længes til sin Bøddelsted som til Abrahams Skjød. Vel er Sot og
  Sygdomme bedske for Menneskens Kjød, naar de som en Trækvind piner
  sig Tomme for Tomme gjennem alle Fibre og naar de spænder Senerne som
  de skulde briste, naar de brænder som salten Ild i Livets Indvolde
  og gnaver med sløve Tænder paa Legemets inderste Marv, men Helvedes
  Kvaler er som en susende Stormvind af Smerter, der slider i alle
  Ledemods mindste Led, som et hvirvlendes Uvejr af ufattelige Veer,
  en evig Hvirvel af Jammer og Pine, thi som een Bølge skyller mod
  Stranden og en næste følger og den næste igjen i al Evindelighed,
  saaledes følge Helvedes skoldende Sting og Hug paa hinanden evig og
  evindelig og uden Ende og uden Ophør.»
  
  Den Syge saae sig forvildet omkring, «jeg vil intet,» mumlede han,
  «jeg vil intet; jeg har hverken at skaffe med Jeres Helved' eller
  Himmerig; jeg vil dø, eneste og aleneste dø og Ingenting andet.»
  
  «I skal visseligen dø,» sagde Præsten, «men for Enden af Dødsens
  mørke Gang der er kuns tvende Porte, een ind til Himmerigs Glæde
  og een til Helvedes Jammer, og der er ingen anden Vej at komme,
  visseligen ingen.»
  
  «Jo der er, Præst, jo, der er, -- er der ikke? svar! er der ikke en
  dyb, dyb Grav, digt hos, for dem, der gik deres egne Veje, en dyb,
  sort Grav ned til Ingenting, slet ingen Verdens Ting?»
  
  «De, der gik deres egne Veje, de styre mod Djævelens Rige; der
  myldrer af dem for Helvedes Porte, Høje og Lave, Gamle og Unge,
  de skubbes og drages for at undgaa den gabendes Svælg og de raabe
  ynkeligen paa den Gud, hvis Vej de intet vilde følge, at han skal
  føre dennem bort. Afgrundenes Skrig er over deres Hoveder og de
  krympe sig i Rædsel og Elende, men Helvedes Porte skal lukke sig over
  dem som Vandene lukke sig over den Druknede.»
  
  «Er det nu Noget, I fortæller, er det? Ved Eders ærlige Navn, er det
  andet end som Digt?»
  
  «Ja!»
  
  «Jamen jeg vil intet, jeg vil være Jeres Vorherre foruden, jeg vil
  slet intet udi Himmerig, bare dø.»
  
  «Saa far da hen til de evig Fordømtes gruelige Pinested, hvor den
  uendelige Svovlsøs kogende Bølger omkaster de usalige Skarer, hvis
  Lemmer trækkes i Kvalens Kramper og hvis hede Munde suger efter Vejr
  imellem Overfladens spillende Luer. -- Jeg ser deres Kropper drives
  om som hvide Maager paa Havet, ja som flyvendes Fraade i blæsende
  Storm, og deres Skrig ere som Jordens Brølen, naar Jordskjælv ryster
  dens Indvolde og deres Jammer er uden Navne. Ak! at mit Hjærte turde
  bede dig løs, du Arme! men Naaden haver tilhyllet sit Aasyn og
  Barmhjærtighedens Sol er gangen under.»
  
  «Men saa hjælp mig da, hjælp mig, Præst!» stønnede Ulrik Christian,
  «hvad er du Præst for, naar du intet kan hjælpe? bed! for Guds
  Skyld bed! er der ingen Bønner i din Mund? eller giv mig din Vin og
  dit Brød, der er jo Frelse, siger de, i Vinen og Brødet; eller er
  det Løgn, lutter forsmædelig Løgn? jeg vil krybe for din Gud som
  en angergiven Pog, han er jo saa stærk, saa uretfærdig stærk, saa
  trøstesløs mægtig; gjør ham god, din Gud, gjør ham god imod mig, jeg
  bøjer mig, jeg bøjer mig, jeg kan jo ikke mere!»
  
  «Bed!»
  
  «Ja, jeg vil bede, jeg vil bede saameget det skal være -- ja!» og han
  lagde sig paa Knæ i Sengen og foldede Hænderne, «er det ret?» spurgte
  han og saae hen til Hr. Jens, «og hvad skal jeg sige?»
  
  Præsten svarede ikke.
  
  En Stund laa Ulrik Christian saaledes og stirrede opad med store,
  feberstraalende Øjne, «der er ingen Ord, Præst!» klynkede han, «Herre
  Jesus! de er borte allesammen,» og han sank grædende sammen.
  
  Pludselig foer han op, greb sin Kaarde, brød den itu og raabte:
  «Herre Jesus Christus, se, jeg brækker min Kaarde!» og han holdt de
  blanke Klingestykker i Vejret: «Pardon, Jesus, Pardon!»
  
  Præsten talte nu Forsoningens Ord til ham og skyndte sig med at
  berette ham, da han ikke saae ud til at have meget igjen.
  
  Saa kaldte Hr. Jens paa Ane Skomagers og gik.
  
  Da Sygdommen ansaaes for smitsom, kom der ingen af de Nærmeste ind
  til den Syge, men i et Gemak nedenunder var nogle Slægtninge og
  Venner, Kongens Livmedikus og et Par Hofkavalerer samlede for at
  modtage de Besøg af Adelspersoner, Gesandter, Officerer, Hoffolk og
  Raadmænd, som kom for at spørge til hans Befindende. Sygeværelsets
  Fred blev derfor ikke forstyrret og Ulrik Christian var atter allene
  med Ane Skomagers.
  
  Det begyndte at skumre, Ane lagde noget Brænde til Ilden i Kaminen,
  fik et Par Lys tændt, tog sin Bønnebog frem og satte sig lunt
  tilrette; hun trak sin Kappe fremefter og faldt snart i Søvn. Ude
  i Forværelset var der bleven posteret en Badskærer og en Lakaj i
  Tilfælde af at der skulde komme noget paa; de laa nu begge to paa
  Gulvet henne ved Vinduet og spillede Tærninger paa Straamaatten for
  at det ikke skulde rasle og de var saa optagne af deres Spil, at de
  ikke mærkede at der var En, der listede sig gjennem Stuen, før de
  hørte Sygeværelsets Dør lukke sig efter den.
  
  Det var Medikus, sagde de og saae forskrækkede paa hinanden.
  
  Det var Marie Grubbe.
  
  Hun nærmede sig lydløst Sengen og bøjede sig over den Syge, der laa
  stille hen og blundede. I det døsige, usikre Lys saae han saa bleg
  og fremmed ud, Panden saa dødningehvid, Øjelaagene saa sælsomt store
  og de magre, voksgule Hænder famlede matte og hjælpeløse om paa det
  mørkeblaa Bolster.
  
  Marie græd. «Er du saa syg?» mumlede hun. Hun lagde sig ned paa Knæ
  foran Sengen, støttede sine Albuer paa Sengestokken og saae ham lige
  ind i Ansigtet.
  
  Han vaandede sig og slog Øjnene op. Søgende og uroligt var Blikket.
  
  «Ulrik Christian!» sagde hun og lagde sin Haand paa hans Skulder.
  
  «Er her flere?» stønnede han mat.
  
  Hun rystede paa Hovedet. «Er du meget syg?» spurgte hun.
  
  «Ja, det er snart forbi med mig.»
  
  «Nej, nej! det maa intet være, for hvem har jeg tilbage, naar du gaar
  hen? Nej, nej, hvor skal jeg holde det ud?»
  
  «At leve! -- det er let at leve; men jeg har faaet Dødsens Brød og
  Dødsens Vin, jeg maa dø ... ja, ja, ja ... Brød og Vin, Kjød og Blod
  -- tror du, det kan ... nej, nej, Jesu Christi Navn, Jesu Christi
  Navn! Bed en Bøn, Barn, ret en stærk Bøn!»
  
  Marie foldede sine Hænder og bad.
  
  «Amen, Amen! bed igjen! jeg er saa stor en Syndere, Barn, der maa saa
  meget til, bed igjen, en lang Bøn med mange Ord -- mange Ord! -- aa,
  nej? hvad er det nu? hvorfor drejer Sengen? -- hold fast, hold fast!
  den gaar rundt ... som et hvirvlendes Uvejr af mange Piner, en evig
  Hvirvel af Kval og ... ha, ha, ha ... er jeg drukken igjen? hvad er
  det for Spil! og hvad Satan har jeg da drukken? -- Vin! -- ja vist,
  det var Vin, jeg drak! ha, ha, lustig, mein Kind, lustig! kys mig,
  min Høne!
  
      Herzen und küssen
      Ist Himmel auf Erd ....
  
  kys igjen min Snut, jeg er saa kold, men du er rund og varm ... kys
  mig varm? -- og du er hvid og trind og hvid og glat ....»
  
  Han havde slaaet sine Arme om Marie og knugede det forskrækkede Barn
  ind til sig. I det samme vaagnede Ane Skomagers og saae den Syge
  sidde og gantes med et fremmed Fruentimmer. Truende holdt hun sin
  Bønnebog op i Vejret og raabte: «h'raus du höllisch' Weib -- sitzt
  mich das lose Ding und tändeliret mit de sterbende Gnad'! h'raus wer
  du bist -- elender Bote des Menschenfeindes, des lebendigen Teufels!»
  
  «Teufel!» brølede Ulrik Christian og slyngede forfærdet Marie Grubbe
  fra sig. «Vig bort Satan! ud, ud!» og han slog Kors paa Kors, «o,
  du forbandede Djævel! du vilde bringe mig til Synd i mit sidste
  Aandepust, i den sidste Time, hvor En skal være saa forsigtig,
  bort, bort i Herrens velsignede Navn, du forbandede Gestalt.» Med
  vidtopspilede Øjne og Forfærdelse i hvert Træk stod han op i Sengen
  og pegede mod Døren.
  
  Maalløs og ude af sig selv af Rædsel styrtede Marie ud.
  
  Den Syge kastede sig ned og bad og bad, mens Ane Skomagers højt og
  langsomt læste den ene Bøn efter den anden af sin storstilede Bog.
  
  Et Par Timer efter døde Ulrik Christian.
  
  
  
  
  VI.
  
  
  Efter Stormen paa Kjøbenhavn i Februar Nioghalvtreds trak Svensken
  sig tilbage og nøjedes med at holde Byen indesluttet.
  
  De Belejrede aandede nu friere, Krigens Byrder blev mindre tunge end
  før, man fik Aanderum til at glæde sig over det, man havde gjort og
  over det, man havde vundet, baade af Ære og Privilegier. Vel var der
  de, der havde faaet Smag paa det bevægede Krigerliv og som med Mismod
  saae en trist, kjedsommelig Fredstid udfolde sine dagligdags Scener,
  men Hovedmassen af Befolkningen var glad og følte sig let om Hjærtet.
  Og Glæden fik Luft i muntre Lag, thi alle de Bryllupper, Barselgilder
  og Fæstensøl, der vare blevne holdte tilbage mens Fjenden var saa
  knugende nær, de samlede nu glade Skarer i hver en Gyde og Gænge i
  Byen.
  
  Nu blev der ogsaa Tid til at beskjæftige sig med sine Naboer og
  til at gjøre Skjæven i deres Øjne til Bjælker. Der blev Tid til at
  bagtale hinanden, misunde og hade hinanden. Brødnid og Lykkenid
  levede kraftigt op og gammelt Fjendskab slog ud i nyt Nag og ny
  Hævntørst. En var der, som i den seneste Tid havde forøget Tallet
  paa sine Fjender og næsten samlet Alles Had over sit Hoved, og det
  var Corfitz Ulfeldt. Ham kunde man nu ikke ramme, thi han var tryg
  i Fjendens Lejr; men de af hans og hans Hustrus Slægtninge, som
  man troede vare venligt sindede mod ham, dem betragtede man med
  mistænksomme Blikke, belurede og fortrædigede dem og Hoffet kjendte
  dem ikke.
  
  Det var vel ikke mange dette gjaldt, men blandt de faa var Sofie
  Urne, Ulrik Frederiks Fæstemø.
  
  Dronningen, der mere hadede Ulfeldts Hustru end hun hadede Ulfeldt
  selv, havde fra Begyndelsen af været imod Ulrik Frederiks Forbindelse
  med en Dame, der var saa nært knyttet til Eleonore Christine, og nu
  da Ulfeldts sidste Handlinger havde stillet ham og hans i et endnu
  hadefuldere Lys end tidligere, begyndte hun igjen, baade hos Kongen
  og hos Andre, at arbejde hen til at faa Forbindelsen hævet.
  
  Det varede ikke længe før Kongen havde samme Ønske som Dronningen,
  thi man havde skildret ham den virkelig intriguante Sofie Urne som
  saa listig og farlig og Ulrik Frederik som saa letsindig og let at
  lede, at det blev ham klart, hvormegen Fortrædelighed og Ufred, der
  heraf kunde vokse frem; men han havde nu engang givet sit Minde og
  var altfor øm over sit Ord og sin Ære til at tage det tilbage. Han
  forsøgte derfor at overtale Ulrik Frederik. Han viste ham hvor let
  det gode Forhold, hvori han stod til Hoffet, kunde forstyrres ved
  en Person, der med Rette var ham og Dronningen saa meget imod, da
  hendes Sympathier saa ganske var for Kongehusets Fjender og endvidere
  hvorledes han stod sin egen Lykke i Vejen, idet der vanskelig blev
  den vigtige Æresposter betroet, som vidstes under stadig Paavirkning
  af en Hoffet fjendtlig Kreds. Endelig tydede han hen til Jomfru
  Sofies intriguante Karakter og yttrede sin Tvivl om at hun virkelig
  bar Kjærlighed til ham, thi en ret og oprigtig Kjærlighed, sagde
  han, vilde hellere have forsaget end at bringe sin Objekt i Vaade og
  Vanskelighed, hellere sørgende have holdt sig fordækt end jubilerende
  aabenbare sig, men Jomfru Sofie havde ikke gjort sig Skrupler,
  tvertimod hun havde benyttet sig af hans Ungdom og blinde Elskov.
  Saaledes talte Kongen, men han kom ingen Vegne med Ulrik Frederik,
  thi han havde i frisk Minde hvormegen Overtalelse det havde kostet
  ham at faa Jomfruen til at give sit Sindelag tilkjende, og da han
  gik fra Kongen, var han endnu fastere end før besluttet paa at Intet
  skulde skille dem ad. Hans Bejlen til Sofie var det første alvorlige
  Skridt han i sit Liv havde taget og han satte sin Ære i at det blev
  taget fuldt ud, der havde altid været saamange Hænder rede til at
  lede og føre ham, men han var nu for gammel, han kunde gaa alene og
  han vilde det. Hvad var Hoffet og Kongens Naade, hvad var Glands og
  Ære for ham mod hans Kjærlighed, kun for den vilde han kæmpe og
  savne, kun i den vilde han leve.
  
  Men Kongen lod Christoffer Urne vide, at han var imod Forbindelsen,
  og Huset blev derfor lukket for Ulrik Frederik, som nu kun i Smug
  kunde besøge Jomfru Sofie. I Begyndelsen var dette som Blæst til
  brændendes Lue, men efterhaanden voldte det, at han sjældnere saae
  sin Fæstemø, at han blev mere klarsynet over for hende, og der var
  Øjeblikke, hvor han tvivlede om hendes Kjærlighed, ja end ikke ret
  vidste om hun hin Sommerdag ikke havde draget ham fremad, medens hun
  syntes at holde ham tilbage.
  
  Hoffet, der hidtil havde taget imod ham med aabne Arme, viste ham
  nu en isnende Kulde, Kongen, der før saa varmt havde beskjæftiget
  sig med hans Fremtid, var nu Ligegyldigheden selv; nu var der ingen
  Hænder strakte frem for at lede ham og han begyndte at savne dem,
  han var slet ikke den Mand, der duede til at stævne _mod_ Strømmen,
  blot den ikke bar _med_, var han modløs. Fra hans Fødsel var der lagt
  ham en gylden Traad ihænde, blot han fulgte den, gik det opad til
  Lykke og Ære, den havde han sluppet for selv at finde sig frem, endnu
  glimtede den for ham, -- skulde han gribe den igjen? Han kunde ikke
  mande sig op til at trodse Kongen, han kunde ikke slippe Sofie; ad
  Krogveje maatte han liste sig til at besøge hende, hans Stolthed led
  ved denne uværdige Snigen sig frem, det var ham næsten det Haardeste
  af Alt, han var vant til at komme i Pomp og Pragt, vant til at tage i
  Fyrstestil hvert Skridt han tog, og dette var saa ganske anderledes.
  Dage gik og Uger gik med daadløs Grublen og dødfødte Planer, han
  lededes ved sin Raadløshed, kom i Foragt for sig selv, og saa
  Tvivlen: havde ikke hans evindelige Tøven dræbt hendes Kjærlighed
  eller havde hun aldrig elsket ham, hun var saa klog sagde de, ja vist
  var hun klog, men var hun _saa_ klog, som de sagde? aa nej, hvad var
  da Kjærlighed, naar hun ikke elskede, og dog, og dog ....
  
         *       *       *       *       *
  
  Bagom Christoffer Urnes Have gik der en lille Smøge, ikke bredere
  end at en Mand kunde klemme sig igjennem den; den Vej var det Ulrik
  Frederik maatte gaa naar han vilde besøge sin Fæstemø, og han havde
  da gjerne Livsens Korthed med til at holde Vagt for Enden af Smøgen,
  forat Ingen fra Gaden skulde se ham klavre over Plankeværket.
  
  Det var en lun, maaneklar Sommernat, en tre-fire Timer over Sengetid;
  Daniel havde svøbt sig ind i sin Kappe og sat sig tilsæde paa
  Resterne af et Svinetrug, der fra en tilstødende Gaard var kastet
  over i Smøgen; han var glad tilmode, en Kjende drukken og sad
  og smaafniste ad sine egne lystelige Tanker. Ulrik Frederik var
  allerede over Plankeværket inde i Haven. Hylden duftede stærkt, paa
  Grønsværet laa Lærred paa Bleg i lange, hvide Stykker, det susede
  sagte i Løntræet over ham og i Roserne ved Siden; de var fulde af
  røde Blomster, men i det stærke Maaneskin syntes de ham næsten hvide.
  Han gik op mod Huset, der laa det med sin skjærende hvide Væg og de
  gulligt glittrende Ruder. Hvor alt var stille, straalende og stille
  ... Nu sittrede en Faarekyllings svirrende Glastoner hen gjennem
  Luften, Stokrosernes skarpe, blaalige Skygger stod som malede paa den
  hvide Mur, en fin Em steg op over Blegen -- nu, Krogen af Døren og
  han var inde i Mørket. Forsigtigt famlede han op ad den gamle Trappe,
  den lumre, krydrede Loftsluft slog ham imøde og under hans Fødder
  knirked og knirked det møre Gulv. Maanen skinnede derind gjennem et
  lille Tagvindue og aftegned i Lys dets firkantede Form midt paa en
  Korndynges jævne Overflade -- over Dyngen, Støvet hvirvlede i Skjæret
  bag ham, nu var han ved Gavlkammerets Dør. Den aabnedes indenfra, et
  svagt, rødligt Lysskin lod et Øjeblik Korndyngen, den skraa, sodgule
  Skorsten og Tagets Lægter træde ud af Mørket, saa var det borte og
  han stod inde hos Sofie i Gaardens Klædekammer.
  
  Det var lavt og lille, opfyldt med store Linnedskabe, under Loftet
  hang Lærredsposer med Dun og Fjer, gamle Spinderokke stod i Krogene
  og Væggene vare behængte med Knipper af Rødløg og sølvbeslaaet
  Seletøj. Henne under Vinduet, der var lukket med store Træskodder,
  stod paa en messingforsiret Kiste en lille Haandlygte. Sofie aabnede
  dens Hornrude, at den kunde lyse lidt bedre; hendes Haar var løst
  og hang ned paa Ryggen af den skindbræmmede Klædestrøje, hun havde
  taget over sin Hvergarnskjole, hendes Ansigt var blegt og forgræmmet,
  men hun smilede lystig og sladrede i Eet væk. Hun havde sat sig paa
  en lav Skammel, foldet Hænder om sine Knæ og snakkede muntert op til
  Ulrik Frederik, der stod og Ingenting sagde, men hun snakkede af
  Angst, thi hans Tværhed havde gjort hende bange.
  
  «Nu Junker Tavs og Tvær!» sagde hun «du siger Intet, er der da i alle
  de hundrede Timer intet kommen dig hundrede Ting, du ønsked at hviske
  mig til, aa, da har du intet længtes som jeg,» hun pudsede Lyset i
  Lygten med sine Fingre og kastede den glødende Tande paa Gulvet og
  Ulrik Frederik gik uvilkaarligt et Skridt frem og traadte Gnisten ud.
  
  «Det var Ret,» vedblev hun, «kom herhen og sæt dig ned, men først
  maa du knæle og sukke og tigge mig god, for nu er det tredie Nat jeg
  sidder her og vaager, igaar og iovergaars sad jeg forgjæves og vented
  og længtes til mine Øjne blev dumme.» Hun løftede truende Haanden:
  «paa Knæ, Junker Troløs! og bed som I bad for Jert Liv;» det sagde
  hun med spøgende Højtidelighed, saa smilte hun og bad halv bønligt,
  halv utaalmodigt: «kom nu hen og knæl, kom nu hen og knæl!»
  
  Ulrik Frederik saae sig næsten uvilligt om, det var saa latterligt
  at knæle her i Christoffer Urnes Pulterkammer, men han knælte dog,
  lagde sin Arm om hendes Liv og skjulte sit Ansigt i hendes Skjød, men
  han sagde Intet.
  
  Ogsaa hun tav, beklemt og bange, hun havde seet at Ulrik Frederik
  var bleg og forpint og hans Øje sky og uroligt; hendes Haand
  legede sorgløst med hans Haar, men hendes Hjærte bankede heftigt i
  anelsesfuld Angst.
  
  I den Stilling sad de længe.
  
  Pludselig sprang Ulrik Frederik op.
  
  «Nej, nej!» sagde han, «det kan ikke saadan blive ved! Det veed
  Gud Fader, vor Herre i Himlen, du er mig saa kjær som mit inderste
  Leveblod, saa jeg aldrig veed hvad Liv det bliver at føre, som skal
  leves dig foruden. Men hvad kan det baade? hvortil skal det lede? de
  staar os jo Alle saa haardt imod, der er ikke en Mund, der har Trøst
  i Mæle, de vender sig fra os Een og Hver. Det er som der krøb dem en
  kold Skygge over, naar de nu ser mig; men før, da var det som kom
  der et Lys naar jeg kom. Jeg staar saa allene, Sofie, saa bitterlig,
  bitterlig ene! Ja jeg veed du har varet mig ad -- og jeg har Synd
  og Skam af at bede den Bøn jeg vil, men jeg ædes op i denne Strid,
  den har suget mit Mod og min Værdighed bort, saa jeg brændende af
  Skam, men forknyt og forpint, beder dig: giv mig fri! giv mig mit Ord
  tilbage, hjærtensdyre Pige!»
  
  Sofie havde rejst sig op, hun stod tryg og kold som en Støtte og
  stirrede alvorligt paa ham mens han talte.
  
  «Jeg er frugtsommelig,» sagde hun roligt og fast.
  
  Havde hun sagt ja, havde hun givet ham fri, Ulrik Frederik følte det,
  han havde ikke taget derimod, han vilde have kastet sig tilbedende
  for hendes Fødder, han vilde have trodset Kongen og dem alle, sikker
  paa hende; men hun gjorde det ikke, hun rykkede kuns i hans Lænke
  for at vise ham hvor godt han var bunden, o, hun var klog, som de
  sagde; det kogte i ham, han kunde kastet sig over hende, grebet hende
  i hendes hvide Strube, for at vriste Sandheden ud af hende, for at
  tvinge hende til at lægge hvert Blad i hendes Kjærligheds Rose aaben
  for ham i hver dets Skygge og hver dets Fold, at han dog kunde faa
  Vished, men han tvang sig og sagde med et Smil: «javist, jeg veed --
  det var jo ene Spøg, forstaar du vel.»
  
  Sofie saae uroligt paa ham, nej det var ikke ene Spøg, det var det
  ikke, hvorfor kom han ikke hen og kyssede hende, hvis det var Spøg,
  hvorfor blev han staaende saa stille der henne i Skyggen, blot hun
  kunde se hans Øjne, nej det var ikke Spøg, han havde spurgt ligesaa
  alvorligt som hun havde svaret, ak det Svar! hun anede hvad hun havde
  tabt ved det, han havde ikke forladt hende, hvis hun havde sagt ja;
  «o Ulrik Frederik,» sagde hun, «jeg havde kuns vort Barn i Tanker,
  men har du mig intet længer kjær, saa gaa, skynd dig at gaa og byg op
  paa din Lykke, jeg holder dig intet tilbage.»
  
  «Forstaar du da intet, det var kun Spøg; vil du tro, jeg kunde tigge
  mit Ord tilbage og luske bort dermed i Skam og nedrig Skjændsel! Jeg
  maatte jo,» sagde han, «hver den Gang jeg løfted mit Hoved, være i
  Angst for at det Blik, der havde seet min Vanære, skulde mødes med
  mit og tvinge det skamfuldt ned til Jorden,» og han mente hvad han
  sagde, havde hun elsket ham saa inderligt som han havde elsket hende,
  da maaske, men nu, aldrig.
  
  Sofie gik hen til ham, hun lagde sit Hoved paa hans Skulder og græd.
  
  «Farvel, Ulrik Frederik,» sagde hun, «gaa, gaa, intet om jeg kunde
  binde dig med et Haar vilde jeg holde dig tilbage, den Time du længes
  bort.»
  
  Han rystede utaalmodigt paa Hovedet. «Hjærte Sofie,» sagde han og
  løste sig ud af hendes Arme, «lad os nu intet drive Comediespil med
  hinanden, jeg er jo baade dig og mig selv det skyldig at Præsten
  lægger vore Hænder tilsammen, det kan kuns intet ske for snart og
  derfor skal det ogsaa være om et Par Dage, men det skal gaa for sig i
  alt Fordulgthed, for det er til ingen Nytte at sætte Verden mere op
  imod os end skeet er.» Sofie turde Intet sige dertil og de aftalte
  hvor og hvorledes det skulde sættes i Værk, endelig bad de hinanden
  kjærligt Farvel.
  
  Da Ulrik Frederik kom ned i Haven, var Maanen borte og Alting mørkt,
  enkelte tunge Regndraaber faldt fra den sorte Himmel. I Gaardene
  galede de aarvaagne Haner, men Daniel var falden i Søvn paa sin Post.
  
  I hans Stadsstue blev en Ugestid efter Jomfru Sofie og Ulrik Frederik
  hemmeligt viede af en fattig Præst. Men Hemmeligheden blev ikke bedre
  bevaret end at Dronningen et Par Dage efter talte til Kongen derom.
  Følgen heraf var at Ægteskabet en Maanedstid efter ophævedes ved
  kongelig Ordre, og næsten samtidig sendtes Jomfru Sofie med hendes
  Frænders Samtykke til Frøkenklostret i Itzehoe.
  
  Ulrik Frederik gjorde intet Forsøg paa at afværge dette Skridt; vel
  følte han sig krænket derved, men han var træt og sløvet og bøjede
  sig i dump Mismodighed for det, der som han sagde, nu en Gang saa
  skulde være. Næsten hver Dag var han drukken og han elskede, naar
  Vinen havde gjort sin Virkning, for det Par trofaste Svirebrødre,
  der var hans eneste stadige Omgang, grædende og klagende at skildre
  det søde, fredelige Lykkens Liv, som kunde være blevet hans og endte
  saa altid med tungsindige Hentydninger til at hans Levnets Dage
  var faa i Tal og at de snart vilde bære hans knuste Hjærte til
  den Lægedomssted, hvor Lejet redtes i sorte Dun og hvor Ormene var
  Badskjær.
  
  For at gjøre Ende paa dette Levnet lod Kongen ham følge med de
  Tropper, som Hollænderne overførte til Fyen, og herfra vendte han
  midt i November tilbage med Budskabet om Sejren ved Nyborg. Han
  indtog nu igjen sin Plads i Kongens Gunst og i Hoffets Rækker, blev
  udnævnt til Oberst tilhest og syntes nu helt at være bleven sig selv
  igjen.
  
  
  
  
  VII.
  
  
  Marie Grubbe er nu sytten Aar.
  
  Den Eftermiddag, hun i Rædsel var flygtet fra Ulrik Christian
  Gyldenløves Dødsleje, var hun kommen styrtende op paa sit Kammer og
  var gaaet hændervridende op og ned ad Gulvet, jamrende sig som stædt
  i stærke legemlige Smerter, saa Lucie ganske aandeløs løb ned til Fru
  Rigitze og bad hende for Guds Skyld endelig se op, hun troede der
  Noget var sprungen inden i Jomfru Marie, og Fru Rigitze kom da ogsaa
  derop, men hun kunde ikke faa et Ord ud af Barnet; hun havde kastet
  sig ned foran en Stol og gjemt sit Ansigt i Hyndet, og til Alt, hvad
  Fru Rigitze spurgte, svarede hun kun, hun vilde hjem, hun vilde hjem,
  hun kunde nu aldrig blive længer, og hun græd og hulkede og rokkede
  med Hovedet fra den ene Side til den anden. Saa gav Fru Rigitze hende
  et Livfuld Hug og skjældte Lucie ud fordi de havde været ved at tage
  Livet af hende med deres Pjank og lod dem saa skjøtte sig selv.
  
  Det var Marie ligegyldigt at de slog hende. I hendes Kjærligheds
  lykkelige Dage, var der da bleven budet hende Hug, vilde det have
  ramt hende som den sorteste Ulykke, som den dybeste Beskæmmelse, men
  nu var det hende ligegyldigt, nu alle hendes Længsler, hendes Tro
  og hvert hendes Haab i een kort Time var visnet, skrumpet sammen og
  vejret hen. Hun tænkte paa, hun en Gang hjemme paa Tjele havde seet
  Karlene stene en Hund ihjel, der var kommen ind i den højgjærdede
  Andepark; det arme Dyr svømmede stumt omkring; op kunde det ikke
  komme, og Blodet randt af det, een Sten saarede det hist, en anden
  her, og hun huskede, hun bad til Gud for hver Sten, der faldt, at den
  maatte ramme ret dybt, thi Dyret var saa elendigt at Skaansel havde
  været den blodigste Synd. Nu følte hun sig selv som den stakkels
  Diana, og hun bød hver Sorg og Bitterhed velkommen, blot den ret
  vilde ramme, for nu var hun saa ulykkelig at Naadesstødet var al
  hendes Haab og Forlængsel. O, naar det var Enden paa al Storhed: en
  trælleagtig Klynken, et lystent Vanvid og knælende Angst, o, saa
  var der ingen Storhed; den Helt, som hun havde drømt, han red ud ad
  Dødens Porte med klirrende Spore og ringende Bidsel; med blottet
  Hoved og sænket Kaarde, men ikke med Angst i vidløse Øjne, ikke
  med Naadesbønner paa skjælvende Læber. Der var da ingen straalende
  Skikkelser at længes frem imod i tilbedende Kjærlighed, ingen Sol at
  stirre sig lysblind paa saa Alt blev Straaler og Glands og Farver!
  mat og graat -- Altsammen saa var det mat og graat og øde, bundløs
  Hverdag, lunken Søgnedagsliv tilhobe.
  
  Saadan var hendes Tanker i den første Tid, det var hende som havde
  hun en stakket Stund været bortrykket til en forunderlig, rigbroget
  Fabelverden, i hvis varme, livssvangre Luft hele hendes Væsen havde
  foldet sig ud som en underlig fremmed Blomst og straalet Sol fra alle
  Blade og aandet Duft fra alle Aarer, og salig i sit Lys og sin Duft
  var den vokset og vokset, Blad i Mylder ved Blad, Fold bredt ud paa
  Fold i ustandselig Kraft og Fylde. Og nu var det Alt forbi, hun var
  gold og fattig igjen, tom og isnet af Kulde, og saadan var den hele
  Verden, alle de Mennesker, der var til, saa var de saadan. Og dog
  levede de løs i daarlig Travlhed, o, hendes Hjærte blev sygt i hende
  af Lede ved at se dem brede og strække deres usle Armod og stolte
  lytte efter lødig Klang i deres Tomheds Buldren.
  
  Nu greb hun begjærligt efter den Skat af gamle Postiller, der saa
  tidt var bleven hende budt og ligesaa tidt vraget, og hun fandt
  en mismodig Trøst i deres strenge Ord om Verdens Elende og alle
  jordiske Tings Forfængelighed, men een Bog, var der, som hun fremfor
  alle andre hængte over og stadig vendte tilbage til, og det var
  Johannes' Aabenbaring. Hun kunde ikke blive træt af at beskue det
  himmelske Jerusalems Pragt, hun udmalte sig det i alle Enkeltheder,
  gik gjennem dets mindste Stræder og saae ind ad alle Døre; hun
  lod sig blænde af Straaleglandsen fra Sarder og Beryl, Chrysopras
  og Hyacinth, hun hvilede i Perleportenes Skygge og spejlede sig i
  Gadernes gjennemsigtige Guld. Tidt tænkte hun sig ogsaa hvordan hun
  og Lucie og Faster Rigitze og alle de andre i Kjøbenhavn vilde te
  sig, naar den første Engel udgød Guds Vredes Skaal over Jorden og
  naar den anden udgød sin Skaal, og den tredie sin, længer kom hun
  aldrig, thi hun begyndte altid forfra.
  
  Hun var utrættelig i, naar hun sad ved sit Arbejde, at synge lange
  Passionspsalmer med høj og klagende Røst, og var hun ledig, bad hun
  paa lange Bønner af «den Bedendes Kjæde» eller «de tolv gudelige
  Maaneds Stemmer,» for de to kunde hun næsten udenad.
  
  Der var i al denne Fromhed endel forklædt Ærgjærrighed, thi vel
  følte hun virkelig Tynge af Syndens Lænker og Længsel efter Samfund
  med Gud, men der laa dog tillige til Grund for alle disse gudelige
  Øvelser en halvklar Lyst til Magt, et halvbevidst Haab om at blive
  en af de udvalgte Fromme, en af de Første i Himmeriges Rige. Hendes
  Væsen var ved Alt dette bleven helt forandret; hun var bleven
  indesluttet og folkesky og ogsaa hendes Udseende blev et andet; hun
  blev mager og bleg og hendes Øjne fik en haard, brændende Glands
  og det var intet Under; thi Apokalypsens frygtelige Syner red
  lyslevende gjennem hendes Nattedrømme, og hele Dagen rugede hendes
  Tanker over alt hvad Livet havde af Mørkt og Tungt, og om Aftenen
  naar Lucie var falden i Søvn stod hun op af sin Seng og fandt et
  mystisk asketisk Velbehag i at lægge sig paa sine bare Knæ paa Gulvet
  og bede til hendes Ben værkede eller hun ikke mere kunde føle sine
  Fødder af Kulde.
  
  Saa var det at den Tid kom da Svensken trak sig tilbage og det hele
  Kjøbenhavn delte sin Tid mellem at skjænke som Vært og drikke som
  Gjæst, og en af de Dage skete der et Omslag hos Marie, thi paa den
  kom Fru Rigitze fulgt af en Skrædderpige op paa Kammeret og fyldte
  Bord og Stole med den Rigdom af Trøjer, Kjoler og perlestukne Huer,
  som Marie havde faaet i Arv efter sin salig Moder; nu var det nemlig
  bleven funden paa Tide at Marie kom til at gaa i voksne Klæder.
  
  Det var saa betagende at blive gjort til Gjenstand for al den
  Travlhed, der nu brød ind over det lille Kammer, for al denne
  Sprætten-op og tagen-Maal og Skjæren-til og Rien-sammen, og hvor
  kjært var ikke dette poncerøde Atlask, naar det gløded tungt i lange,
  rige Folder eller straalede blankt, hvor det sad tæt og stramt og
  hvor fængslende, hvor vidunderlig fængslende var det ikke at lytte
  til de ivrige Disputer om, hvorvidt hint Silke-Camelot ikke var for
  tykt til ret at udhæve Ens Figur eller om dette tyrkiske Grovgrønt
  vel vilde passe til Ens Teint! Ingen Skrupler, ingen tungsindige
  Drømmerier kunde staa for denne glade, straalende Virkelighed. Og nu
  blot een Gang at sidde ved Gildesbord, -- og nu kom hun til Gilder
  --, med denne snehvide, krusede Halskrave blandt andre Jomfruer med
  ligesaa krusede Kraver, saa vilde hele hin Tid være fremmed som en
  døgngammel Drøm, og blot een Gang at have traadt Sarabande og Pavone
  i sidskjørtet Gyldenstykskjole med Kniplingshaandstrømper og med
  spranget Lin, og hine sjælelige Excesser vilde bringe hendes Kind til
  at brænde af Skamrødme.
  
  Og hun kom til at skamme sig, hun kom til at træde Sarabanden og
  Pavonen, for to Gange om Ugen maatte hun nu gaa paa Dandseexercitier
  sammen med andre unge Adelspersoner i Christen Skeels Storstue, hvor
  en gammel Meklenborger informerede dem i Holdning, Pas og Reverentser
  efter de nyeste spanske Facons. Desuden blev hun oplært i at spille
  paa Luth og blev yderligere perfectioneret i det Franske, thi Fru
  Rigitze havde nu saa sine egne Planer.
  
  Marie var lykkelig.
  
  Ligesom et ungt Fyrstebarn, der har været holdt fangen og nu lige fra
  Fængslets Mulm og Fangevogterens barske Omgang af et jublende Folk
  løftes op paa Tronen, faar Magtens og Ærens Guldring trykket fast paa
  sine Lokker og ser Alt smile sig ærbødigt i Møde, ser Alt bøje sig
  og anerkjende dets Herskerret, saaledes var ogsaa hun fra sit stille
  Kammer traadt ud i Verden, og Alle havde hyldet og smigret hende som
  havde hun været en Dronning, Alle havde smilende bøjet sig for hendes
  Skjønheds Magt.
  
  Der er en Blomst, der kaldes for Perlehyacinth, som den er blaa,
  saaledes var hendes Øjne i Farve, men de var som den trillende
  Dugdraabe i Glands og dybe som en Safirsten, der hviler i Skygge.
  De kunde sænkes saa blyt som en sød Tone, der dør, og løfte sig saa
  kjækt som en Fanfare. Vemodigt -- ja, naar Dagen kommer, saa ruste
  Stjernerne med et sløret skjælvende Skjær, saadan var hendes Blik,
  naar det var vemodigt. Det kunde hvile saa smilende fortroligt, og da
  blev det mangen En, som naar det i Drømme fjernt, men indtrængende
  kalder paa Ens Navn, men naar det mørknedes i Sorg, haabløst og
  vaandefuldt, var det som hørtes der Blodsdraaber dryppe.
  
  Det var det Indtryk, hun gjorde, og hun vidste det, men kun halvvejs,
  havde hun vidst det helt og havde hun været ældre, end hun var,
  maaske hun da vilde være bleven som til Sten ved sin egen Skjønhed og
  have betragtet sig selv som et sjelden kosteligt Klenodie, der kun
  skulde holdes blankt og rigt indfattet, for at det kunde blive Alles
  Begjær, og da koldt og roligt have ladet sig beundre. Men det var nu
  ikke saa. Hendes Skjønhed var saameget ældre end hun selv, og hun
  havde saa pludselig lært dens Magt at kjende, at det varede længe
  før hendes Væsen med Ro og Sikkerhed kunde støtte sig til den og
  lade sig bære frem af den; tvertimod, hun gjorde sig megen Umag for
  at behage, blev ikke lidet coquet og meget pyntesyg, og hendes Øre
  inddrak begjærligt hvert smigrende Ord, som hendes Øje de beundrende
  Blikke, og hun gjemte det troligt Altsammen i sit Hjærte.
  
  Hun var nu sytten Aar og idag var det Søndag, den første Søndag efter
  Fredsslutningen. Om Formiddagen havde hun været til Takkegudstjeneste
  og nu stod hun og pyntede sig til at spadsere en Eftermiddagstour med
  Fru Rigitze.
  
  Den hele By var den Dag halvt som i Oprør, for Portene var jo først
  ved Fredsslutningen blevne lukkede op igjen, efter at have været
  stængede i samfulde toogtyve Maaneder. Alle maatte nu derfor ud at
  se, hvor Forstaden havde staaet, hvor Fjenden havde ligget og hvor
  Vore havde kæmpet; man maatte ind i Løbegrave og op paa Brystværn;
  der skulde kigges ind i Minehalsene og pilles ved Skandsekurvene; der
  havde _den_ staaet og der var _den_ falden, hin havde rykket frem
  hist og var bleven omringet her, og Alting derude var mærkværdigt,
  fra Kanonlavetternes Hjulspor og Vagtblussenes Kul, til det
  gjennemskudte gamle Plankeværk og de solblegede Horsepander, og der
  var en Fortællen og Forklaren, en Formoden og Debatteren, opad Volde
  og nedad Skandser, opad Vægge og nedad Stolper.
  
  Gert Pyper og hele hans Familie spanked omkring der og han stamped
  vel hundrede Gange paa Jorden og syntes for det Meste, det lød saa
  synderlig hult, og hans trivelige Ægtemage trak ham angst i Ærmet
  og bad ham ikke være altfor forvoven, men Mester Gert tramped lige
  haardt endda. Den voksne Søn viste sin lille Fæstemø, hvor det var
  at han var posteret den Nat, de skød Hul i hans Dyffels Kavaj, og
  hvor Rokkedrejerens Søn blev skudt Hovedet af; medens de smaa Børn
  græd over, at de ikke maatte beholde den Bøssekugle, de havde funden,
  fordi der kunde være Forgift ved den, som Erik Lauritzen sagde,
  thi han var da ogsaa derude og gik og stak i den halvraadne Halm,
  hvor Barakkerne havde staaet, eftersom han mindedes en Historie om
  en Soldat, der blev hængt for Magdeborg, og under hvis Hovedgjærde
  syv af hans Kammerater fandt saamange Penge, at de deserterede da
  Plyndringen af Staden skulde til at gaa for sig.
  
  Ja, der var ret en Gaaen og Kommen, de grønne Marker og hvidgraa
  Veje var prikkende sorte af Folk, der gik og betragtede de dem
  velbekjendte Steder saa nøje og opmærksomt, som om det var en
  nyopdaget Verden eller et aldrig før kjendt Ejland, der lige var
  skudt op fra Havsens Bund, og der var Mange, som ved at se Egnen
  ligge saa fri og aaben, Mark bag Mark og Eng bag Eng, blev grebne
  af en pludselig Vandrelyst og blev ved at gaa og gaa, ligesom
  beruste af Rummets Vidde, Rummets grændseløse Vidde. Men udpaa
  Eftermiddagen, henad Nadvertid, vendte dog de Fleste deres Skridt
  mod Byen og søgte hen til Nørrekvarter, til Petri Kirkegaard og de
  omliggende store Haver, thi det var saa Skik fra gammel Tid, at man
  de Sommersøndage efter Aftensang spadserede der og drog frisk Luft i
  de grønne Træers Skygge. Den Gang nu Fjenden lagde sig foran Voldene,
  var den Skik falden bort af sig selv og Kirkegaarden havde været tom
  de Helligdage som de Søgne, men idag var den bleven tagen op igjen,
  og gjennem begge Indgangene ud til Nørregade myldrede det ind med
  Folk; Adel og Borger, Ringe og Høje, Alle saa havde de mindedes Petri
  Kirkegaards bredkronede Linde.
  
  Mellem grønne Tuer og paa brede Ligsten laa Borgerfolk i muntre
  Klynger, Mand og Kone, Børn og Bekjendte, og nød deres Aftenkost;
  Læredrengen stod bagved og gumled fornøjet paa det lækre Søndagsbrød,
  mens han ventede paa Kurven. Smaabørn trippede med Hænderne fulde
  af Levninger hen til de forsultne Tiggerunger oppe ved Muren,
  videbegjærlige Drenge stavede sig igjennem de lange Gravskrifter og
  Fatter lytted beundrende til, mens Mutter og Pigebørnene mønstred de
  Spadserendes Dragter; thi i de brede Gange gik de fornemme Folk frem
  og tilbage, de kom lidt senere end de andre og spiste enten hjemme
  eller paa Trakteurstederne i Haverne bagved.
  
  Det var stive Fruer og fine Jomfruer, gamle Raadmænd og unge
  Officerer, brede Herremænd og fremmede Residenter. Her gik den rørige
  graa Hans Nansen, smilende til alle Sider, mens han lemped sine
  Skridt efter den gamle, hovedrige Villem Fiuren og lyttede til hans
  pibende Røst; der kom Corfitz Trolle og den stive Otto Krag, her stod
  Fru Ide Daa med de dejlige Øjne og talte med gamle Axel Urup med det
  evige Smil og de store Tænder, mens hans krumpne Hustru, Fru Sidsel
  Grubbe tripped langsomt afsted med Søster Rigitze og den utaalmodige
  Marie, og der var Gersdorf og der var Schack, og der var Thuresen med
  hans hørgule Manke og Peder Retz med hans spanske Lader og spanske
  Dragt.
  
  Ulrik Frederik var der ogsaa, han var i Følge med Niels Rosenkrands,
  den kjække Oberstlieutenant med det franske Væsen og de livlige
  Gebærder.
  
  De mødte Fru Rigitze og de Andre. Ulrik Frederik hilser koldt og
  fornemt og vil gaa forbi, thi siden Skilsmissen fra Sofie Urne bærer
  han Nag til Fru Rigitze, hvem han, som en af Dronningens varmeste
  Tilhængere, mistænker for at have havt en Finger med i Spillet; men
  Rosenkrands standser og Axel Urup beder dem nu saa venligt spise til
  Aften med i Johan Adolfs Have, at det var vanskeligt at slippe, og de
  gaa begge to med.
  
  Lidt efter sidder da hele Selskabet i det murede Lysthus og tager for
  sig af de landlige Retter, som Urtegaardsmanden havde at opvarte med.
  
  «Er det sandt, skal En tro,» spurgte Fru Ide Daa, «at de svenske
  Officiers skal havt saa særdeles angenemme Manerer med de sjællandske
  Jomfruer, at de hobetalsvis er rejset med dem ud af Land og Rige?»
  
  «Ja allenfals,» svarede Fru Sidsel Grubbe, «er det da tilforladelig
  nok med den Skarns Kvinde til Jomfru Dyre.»
  
  «Af hvad for Dyrer er det?» spurgte Fru Rigitze.
  
  «De Skaanelands Dyrer, du veed, hjærte Søster, dem der er saa lyse i
  Haarlød, de er i Svogerskab med de Powitzer alle tilsammen. Hun, der
  forløb Landet, hun var Datter af Henning Dyre til Vester-Neergaard,
  ham der fik Sidonie, den ældste af Ove Powitzes og hun tog nok med
  sig baade i Daase og Pose af hendes Faders, baade Lagner og Bolstre
  og Sølvtøj og rede Pengestykker.»
  
  «Ja,» smilede Axel Urup, «stor Elskov drager stort Læs.»
  
  «Jo -- at forstaa --» bekræftede Oluf Daa, han slog altid ud med den
  venstre Haand, naar han talte, «Elskov -- at forstaa -- den er -- den
  er stærk.»
  
  «El--skov,» sagde Rosenkrands og strøg sirligt sit Mundskjæg med
  Bagen af den lille Finger, «er som Her--kules udi Fruentimmersdragt,
  af Lader er den mild og charmant og ser ud som idel Veg--hed og
  Tam--hed, men ligegodt har den i sig Kra--ft og Listighed nok til at
  føre igjennem de tolv herku--liske Prøver tilhobe.»
  
  «Ja,» afbrød Fru Ide Daa ham, «Jomfru Dyres Elskov alene lader se,
  den kunde helt vel med den ene af de Herkules-Prøver, for den rensed
  Kister og Skrine ud for hvad der var i dem, ligesaavel som han rensed
  Urias, eller hvad han hed, hans Stald, I veed.»
  
  «Jeg mener heller'», sagde Ulrik Frederik, henvendt til Marie Grubbe,
  «at Elskov er som naar man er falden i Søvn udi en Ørk og vaagner op
  i en skjøn og angenem Lustpark; thi saadan Dyd har Elskov, at den
  helt omvandler Menneskens Sind, saa det, der før syntes En gold og
  øde, det skinner En nu i Øjnene som idel Lystighed og Pragt; men hvad
  for Tanker har vel I om Elskov, skjønne Jomfru Marie?»
  
  «Jeg?» spurgte hun, «jeg holder Elskov for at være lig en Demant,
  for ligesom Demanten er skjøn og prægtig at se til, saadan er og
  Elskov skjøn og liflig, og ligesom Demanten er giftig for den, der
  nedsvælger den, saaledes er ogsaa Elskov en Slags Forgiftighed eller
  skadelig Rasenheds Sot for den, der bliver beladt dermed, aldenstund
  En da skal gjøre sin Jugement efter de synderlige Fagter, En
  antræffer hos amoureuse Personer, og efter den remarkable Discours,
  de føre.»
  
  «Ja,» hviskede Ulrik Frederik galant, «Kjærten kan sagte tale Raison
  til den arme Flue, som forvirres af dens Glindsenhed!»
  
  «Jo saamænd kan du have Ret, Marie,» begyndte Axel Urup og holdt op
  igjen for at smile og nikke over til hende, «jo, jo, det er nok til
  Troende, at Elskov er kuns Forgift, der kommer i Blodet, for hvor
  skulde ellers kloge Folk med Mirakkel-Absud eller Wunder-Dekokt kunne
  indgive koldsindige Personer den mest brændendes Passion?»
  
  «Ih nej, fy da!» udbrød Fru Sidsel, «snak da aldrig om saadan gruelig
  Ugudeligheds Værk -- og paa en Søndag!»
  
  «Hjærte Sidse,» svarede han, «derudi er min Tro ingen Synd, tværtimod
  ... nej ... nej ... Holder vel I det for en Synd, min Hr. Oberst
  Gyldenleu? -- Nej? -- nej vist intet; taler intet ogsaa den hellige
  Skrift om Troldkvinder og onde Besværgelser! Jo den gjør, gjør den.
  Nej, hvad jeg vilde sagt, alle vores Affekter, mener jeg, de har
  deres Bo og Sæde udi Blodet, for bliver En hidsig, kan En da intet
  føle Blodet rusle op igjennem sig og svømme En baade for Øjne og
  Øren? og bliver En bradt forfærdet, er det da intet ret ligesom
  Blodet sank En neder i Benene og blev helt svalt med det Samme?
  skulde det, tror I, være for Intet at Sorrig er bleg og blodløs, men
  Glæde rød som en Rose? Ingenledes, siger jeg, ingen -- ingenledes!
  alle Menneskens Affekter de forvoldes af en vis Blodets Tilstand
  og Beskaffelse; og nu da Elskov! den kommer først naar Blodet ved
  sytten--atten Aars Omskiftning af Varme og Kuld er bleven moden i
  Aarerne, da tager det paa at gjæres ret som en god Druevin; for
  Elskov det er en Gjæring udi Blodet; det trænger og blærer sig op,
  det sætter Varme og tager paa Vej saa ingen Menneske ret er sig selv
  saalænge det staar paa, men sidenhen saa klarnes det af som anden
  gjærendes Stof og bliver mere sagte og blid, mindre hed og bespændt.
  Ja, der er endnu en Lighed med Vin det har, for retsom den ædelig'
  Vin hvert Aar giver sig til at bruse og skumme og vil som til at
  gjæres, naar den Foraarstid kommer, der Drueranken staar i Blomst,
  saaledes bliver ogsaa alle Menneskers Sind, selv de Gamles, en kort
  Tid om Foraaret mere end ellers genegen til Elskov og det har deri
  sin rette Grund, at Blodet aldrig ret kan forglemme den Gjæringens
  Tid i Livsens Foraar og nu ihukommer den, hvergang Aarsens Foraar
  vender tilbages og forsøger at gjæres igjen.»
  
  «Jo Blodet,» indrømmede Oluf Daa, «at forstaa -- Blodet, det er --
  det -- at forstaa det er en subtilig Materie nok -- at forstaa.»
  
  «Ja det er saa,» nikkede Fru Regitze, «ja, alting virker ind paa
  Blodet, baade Sol og Maane og tilstundendes ondt Vejrligt, det er saa
  vist som det var prentet.»
  
  «Ligesaadan andre Menneskers Tanker,» tilføjede Fru Ide, «jeg veed
  det fra min ældste Søster, vi laa i Seng sammen og hver Nat, ret som
  hendes Øjne var faldne til, begyndte hun paa at sukke og at stride
  med Arme og Ben, ligesom hun vilde rejse sig og gaa en Steds hen,
  hvor de kaldte paa hende, og det kom af det, at hendes Fæstemand, som
  var i Holland, han var saa grim til at længes og laa tænkte paa hende
  Nat med Dag, saa hun aldrig havde en rolig Time eller ret var ved
  Helbred al den Tid; mindes I ikke ogsaa hjærte Fru Sidsel hvor krank
  og elendig hendes Øjesyn var indtil Jørgen Bilde kom hjem igjen?»
  
  «Om jeg gjør! var det at tale om! -- den kjære Sjæl! men saa
  blomstred' hun ogsaa op som nogen Rosensknop at se til. -- Herre Gud
  hendes første Barselseng ....» og saa hviskede hun videre om den.
  
  Rosenkrands vendte sig nu til Axel Urup, «Formener I da vel,» sagde
  han, «at en Elixire d'am--our er som en gjæ--rendes Materie, der
  bliver Blodet isprængt og derved kommer det til at ra--se, saa takler
  det hel vel til en Aventure, den salig Herre Ulrik Christian fortalte
  mig en Gang vi fulgtes op til Volden. Det var til Ant--werpen i
  Hotellerie des trois bro-chets, hvor han havde sit Logemente at
  det passerte. Om Mor--genen havde han i Messen faaet Øje paa en
  skjøn--ne, skjønne Jomfru -- og hun hav--de seet helt mildt til
  ham, men den hele Dag havde han in--tet havt hende i Tan--ker. Saa
  kommer han ud paa Af--tenen ind paa sit Kam--mer, og da ligger der
  en Ro--se paa Hovedgjærdet af hans Se--ng, og han tager Ro--sen
  og lugter ti--l den, og i samme Minute staar den skjønne Jomfrues
  Af--billede li--vagtigen for hans Øje som va--r det kontrafejet af
  paa Væggen li--gehos og den hef--tigste Forlæng--sel opstod hos ham
  efter samme Jom--fru saa plud--seligen og stærk at han sag--de, han
  kunde have skre--get i vilden Sky af Smerte, ja ha--n ble--v som
  hel vild og furieus, saa han strøg u--d af Huset og løb jamrendes
  op ad en Ga--de nedad en an--den, ret som han var be--hekset og han
  vid--ste ikke af sig selv; det var som noget dro--g og dro--g og det
  brændte som Ild i ham og saadan blev han ved at løbe til den lyse
  Morgen.»
  
  Saaledes taltes de endnu længe ved, og Solen gik ned inden de skiltes
  ad og gik hjem ad de skumrende Gader.
  
  Ulrik Frederik havde hele Tiden været meget tavs og næsten ganske
  holdt sig udenfor den almindelige Samtale, da han var bange for at
  man, dersom han sagde noget videre om Elskov, vilde opfatte det som
  personlige Erindringer og Indtryk fra hans Forhold til Sophie Urne;
  men han var forøvrigt heller ikke oplagt til at tale, og da han blev
  ene med Rosenkrands, svarede han saa kort og adspredt paa Alting, at
  denne snart blev kjed af ham og gik sin Vej.
  
  Ulrik Frederik begav sig nu hjem; han havde den Gang Gemakker anvist
  paa Rosenborg, og da hans Tjener var ude, blev der ikke tændt Lys, og
  han sad alene og i Mørke i den store Stue til henad Midnat.
  
  Han var i saadan en underlig, halvt bedrøvet, halvt anelsesfuld
  Stemning, saadan en letblundende Stemning, hvor det er som
  Sjælen villieløs driver nedad en langsomt glidende Strøm medens
  taageflygtige Billeder drage henover Breddens mørke Træer, og halve
  Tanker som store, svagtskinnende Bobler langsomt hæve sig op af
  den dunkle Flod, glide med -- glide med og briste. Efterklang af
  Samtalen var der, den brogede Stimmel paa Kirkegaarden, Marie Grubbes
  Smil, Fru Rigitze, Dronningen, Kongens Naade, Kongens Vrede dengang
  -- -- Maries Haandbevægelser, Sofie Urne, bleg og fjern -- endnu
  blegere, endnu fjernere, -- Rosen paa Hovedgjærdet og Marie Grubbes
  Stemme, Klangen af et enkelt Ord, Betoningen af det, -- han sad og
  lyttede efter det og hørte det igjen og igjen svinge sig hen gjennem
  Stilheden.
  
  Han stod op og gik hen til Vinduet, aabnede det og lagde sig paa
  Albuerne udover den brede Karm: saa friskt som det var -- saa svalt
  og stille.
  
  Den syrligtsøde Duft af dugkolde Roser, den friske Bitterhed af
  nysudfoldet Løv og krydret Vinduft fra blomstrende Løn bar hen imod
  ham derude fra. En fin, fin Støvregn duggede ned fra Himlen og bredte
  et blaanende, sitrende Mørke ud over Haven. Lærkens sorte Grene,
  Birkens slørede Løvhang og Bøgens buklende Krone stod som Skygger
  aanded hen paa en Baggrund af glidende Taage, mens Taksens klippede
  Toppe skød i Vejret som sorte Søjler af et Tempel, hvis Tag var
  falden.
  
  Stille var der som dybt i en Grav, kun den ensformige Lyd af de
  fnuglette Regndraabers Fald var at høre som en næsten umærkelig,
  stadigt hendøende, stadigt begyndende Hvisken hist bag de
  vædeglindsende Stammer.
  
  Saadan underlig Hvisken det var at lytte paa, saa vemodigt den lød!
  var det som de lette Vingeslag af gamle Minder, der i Flok drog forbi
  i det Fjerne? var det som sagte Raslen i tabte Illusioners visne Løv?
  -- Ak saa ene, saa sørgeligt alene og forladt! Ikke blandt alle de
  tusinde Hjærter, der trindtom banked i Nattens Stille eet Hjærte,
  der længtes imod ham ... Vidt over Jorden var spændt et Net af
  usynlige Traade, der bandt Sjæl til Sjæl, Traade stærkere end Livets,
  stærkere end Døden; men ingen i hele Nettet naaede hen til ham.
  Hjemløs, forladt! -- Forladt? -- Klang det derude som Bægre og Kys?
  blinked det derude som hvide Skuldre og mørke Blikke? lo det ikke
  lydt igjennem Natten? -- Hvadsaa! -- hellere Ensomhedens langsomt
  dryppende Bitterhed end hin giftigt vamle Sødme. O forbandet! jeg
  ryster dit Støv af mine Tanker, løjede Liv, Liv for Hunde .... for
  Blinde, for -- Stakler .... -- Som en Rose .... o Gud skjærm og bevar
  hende vel i den dybe Nat .... o, at være hendes Værn og Vagt at jævne
  hver en Sti og dække for hver en Vind .... saa skjøn .... lyttende
  lig et Barn .... -- som en Rose! ....
  
  
  
  
  VIII.
  
  
  Saa fejret som Marie Grubbe var, saa mærkede hun dog snart, at var
  hun end kommen ud af Børnestuen, i de rigtig Voksnes Lag var hun dog
  ikke helt optaget. Saadanne unge Jomfruer blev dog altid trods alle
  Komplimenter og Smigrerier holdt nede paa en egen, underordnet Plads
  i Selskabet; det fik de at føle i Hundrede af Smaating, der hver for
  sig var ubetydelig nok, men som tilsammen dog betød en Del. Først
  var nu Børnene altid saa ubehageligt familiære mod dem og befandt
  sig saa drilagtig godt i deres Selskab, ganske som de vare deres
  Lige. Og saa Tyendet; der var en tydelig Forskjel paa den Maade, paa
  hvilken den gamle Tjener tog mod en Frues eller en Jomfrues Kaabe,
  og en ganske lille Nuance i Pigens tjenstvillige Smil, efter som det
  var en gift eller ugift Dame, hun hjalp tilrette. Den kammeratlige
  Tone, som de pur unge Junkere tillod sig, var højst ubehagelig,
  og det ringe Indtryk som fornærmede Blikke og iskolde Afvisninger
  gjorde paa dem, var til at fortvivle over. Bedst gik det med de yngre
  Kavallerer, thi selv naar de ikke var forelskede i En, saa tog de
  dog de allersartede Hensyn og sagde En det Smukkeste de kunde finde
  paa med en gallant Ærbødighed i Miner og Lader, som hæved En i Ens
  egne Øjne, men der var rigtignok kjedeligt mange, som man kunde mærke
  paa at de mest gjorde det for Øvelsens Skyld. Af de ældre Herrer var
  der nogle, der kunde være ganske utaalelige med deres overdrevne
  Komplimenter og spøgende Cour, men Fruerne var dog de værste, især de
  unge nygifte; det halvt opmuntrende, halvt aandsfraværende Blik, den
  lette, nedladende Sidebøjning af Hovedet og det Smil, lidt spottende,
  lidt medlidende, hvormed de hørte paa En -- det var ikke til at
  udholde. Saa var der ogsaa Forholdet mellem de unge Jomfruer selv;
  det skulde da heller ikke hæve dem; der var ingen Sammenhold mellem
  dem, kunde den ene berede den anden en Ydmygelse saa gjorde den det,
  de ansaa egenlig hinanden for rene Børn og kunde slet ikke som de
  unge Fruer komme ud af ved at omgaaes hinanden værdigt og med alle
  mulige Tegn paa udvortes Agtelse at omgive sig selv med et Skjær af
  Værdighed. Det var i det Hele slet ingen misundelsesværdig Stilling,
  og det var derfor ganske naturligt at da Fru Rigitze lod falde nogle
  Ord til Marie om, at hun og hendes andre Frænder havde paatænkt
  en Forbindelse mellem hende og Ulrik Frederik, saa blev denne
  Meddelelse, uagtet Marie slet ikke havde tænkt paa at være indtaget
  i Ulrik Frederik, modtaget som et velkomment Budskab, der aabnede
  store Bredder af fornøjelige Udsigter, og da der nu videre udmaledes
  hende, hvor ærefuld og fordelagtig en saadan Forbindelse vilde være,
  hvorledes hun vilde blive optaget i den snevrere Hofkreds, i hvilken
  Pragt hun vilde blive holdt og hvilken slagen Vej til Ære og Højhed,
  der laa Ulrik Frederik aaben som Kongens naturlige Søn og hvad mere
  var, hans erklærede Yndling, medens hun selv i sit stille Sind
  tilføjede, hvor smuk han var, hvor høvisk og beleven og forelsket,
  saa syntes det hende næsten, at hendes Lykke var for stor, og hun
  blev ganske ængstelig ved Tanken om, at det dog endnu kun var Planer
  og løs Tale og løst Haab.
  
  Men Fru Rigitze havde Grund at bygge paa; ikke alene havde Ulrik
  Frederik betroet hende sine Tanker og bedet hende være ham en god
  Talsmand hos Marie, men han havde ogsaa formaaet hende til at
  undersøge, hvorvidt det vilde være Dronningens og Kongens naadige
  Villie med, og de havde begge optaget det saare vel og givet deres
  Bifald, Kongen dog først efter nogen Betænkning.
  
  Mellem Dronningen og Fru Rigitze, hendes fuldtro Veninde og meget
  betroede Dame, havde denne Forbindelse vistnok alt længere Tid
  været omtalt og bestemt, men Kongen lod sig foruden af Dronningens
  Overtalelser sikkert ogsaa bevæge af den Omstændighed at Marie Grubbe
  var saa rigt et Gifte, thi det var Kongen overhaands trangt med
  Penge, og vel havde Ulrik Frederik Vordingborg i Forlehning, men
  hans Pragtlyst og Overdaadighed lod ham altid i Mangel, og Kongen var
  jo saa den, der var nærmest til at afhjælpe den. Da Maries Moder,
  Fru Marie Juul jo var død, vilde hun saasnart hun var gift faa sin
  Mødrenearv, og hendes Fader Erik Grubbe, var paa den Tid Ejer af
  Tjele, Vinge, Gammelgaard, Bigum, Trinderup og Nørbek Hovedgaarde,
  foruden Strøgods trindt omkring, saa der efter ham var en god Arv i
  Vente, tilmed da han havde Ord for at være en skrap Husholder, der
  Ingenting forødte.
  
  Alt var jo saaledes vel, Ulrik Frederik kunde trøstigt bejle, og otte
  Dage efter St. Hansdag blev de da saa højtideligt trolovede.
  
  Ulrik Frederik var meget forelsket, men ikke paa en saadan stormende,
  urolig Maade som da Sofie Urne var hans Hjærtes Tanke. En drømmende,
  blidt bevæget, næsten tungsindig Elskov var det, ingen livsmodig,
  rødmusset, frisk.
  
  Marie havde fortalt ham sin lidet lystelige Barndomshistorie, og han
  elskede, drømmende at udmale sig hendes unge Lidelser med det samme
  medlidsfulde, lystne Velbehag, som gjennemstrømmer den unge Munk,
  der i sin Fantasi ser den skjønne, hvide Martyrkvinde bløde mellem
  Tornehjulenes hvasse Pigge. Saa var der Tider, hvor han plagedes
  af mørke Anelser om at det ikke vilde blive ham forundt at beholde
  hende, men at en tidlig Død vilde rive hende ud af hans favnende
  Arme, og da kunde han fortvivlet tilsværge sig selv med dyre Eder,
  at han skulde bære hende paa Hænder og holde hvert giftigt Pust borte
  fra hende, at han skulde lede hver guldfarvet Stemnings Skjær ind i
  hendes unge Bryst og aldrig, aldrig volde hende Sorg.
  
  Men der var ogsaa den Stund, hvor han hoverende jublede ved den
  Tanke, at al denne rige Skjønhed, hele denne forunderlige Sjæl var
  given ham i Vold som en død Mands Sjæl Vorherre, til at træde i
  Støvet om han vilde, til at opløfte naar han vilde, til at ydmyge,
  til at bøje.
  
  At saadanne Tanker som denne kunde blive vakt hos ham, deri havde nu
  Marie tildels selv Skyld; thi hendes Elskov, om hun da elskede, var
  af en sælsom stolt og overmodig Natur. Det vilde kun være et dunkelt
  og halvsandt Billede, naar der sagdes, at hendes Kjærlighed til den
  afdøde Ulrik Christian havde været som en Indsø, pidsket, jaget og
  tumlet af Stormen, medens hendes Kjærlighed til Ulrik Frederik var
  at ligne ved den samme Sø ved Aftenstide, naar Vejret havde bedaget,
  spejlblank, kold og klar, og uden anden Bevægelse end Skumboblernes
  Bristen inde blandt Breddens dunkle Siv. Og dog vilde det paa en
  Maade være ret grebet, ikke blot i det, at hun var kold og rolig mod
  ham, men endnu mere deri, at alle de brogede, myldrende Drømme og
  Livstanker, som hin første Lidenskab havde havt i Følge, de blegnede
  og luftedes bort i denne sidste Følelses magtløse Magsvejr.
  
  Hun elskede jo nok Ulrik Frederik, men var det ikke mere fordi han
  var som den magiske Vaand, der slog Portene ind til Livets Herlighed
  og Pragt aabne for hende, og var det ikke mest Pragten, hun egenlig
  elskede?
  
  Det kunde se ud undertiden som det var ikke saa. Naar hun i
  Skumringen sad paa hans Skjød og, akkompagnerende sig selv, sang
  smaa franske Arier for ham om Daphnis og Amaryllis, og da imellem
  standsede, og medens hun skjødesløst lod Fingrene lege med Citharens
  Strænge, lænede sit Hoved mod hans Skulder, da havde hun saa søde
  og elskovsvarme Ord for hans ventende Øre, at ingen ret Elskov
  har dem sødere, og der var kjælne Taarer i hendes Øjne, som kun
  Kjærlighedens milde Uro dugger frem -- og dog -- kunde det ikke være
  at hun i Længsel, paa en svunden Følelses Minder byggede en Stemning
  op, der skjærmet af det milde Mørke, næret af det blussende Blod og
  de bløde Toner, narrede hende selv og gjorde ham lykkelig? For var
  det blot jomfruelig Blyhed, der ved Dagens Lys gjorde hende karrig
  paa Elskovsord, og utaalmodig ved Kjærtegn; eller var det blot
  Pigefrygt for at synes saa pigesvag, der lagde hende Spot i Øje og
  Haan paa Læbe, saa mangen en Gang, naar han bad om et Kys eller med
  Elskovseder vilde lokke det Ord fra hendes Mund, som alle Elskere
  saa gjerne høre; hvoraf kom det da, at hun tidt og ofte, naar hun
  var alene og hendes Fantasi var bleven træt af for tusinde Gange at
  udmale sig Fremtidens Herlighed, kunde stirre saa haabløst og fortabt
  ud for sig, og føle sig saa uendelig ensom og forladt?
  
                 *       *       *
  
  Lidt over Middag sidst i August, red Ulrik Frederik og Marie, som saa
  ofte før, henad den sandede Vej langs Sundet udenfor Østerport.
  
  Luften var frisk af en Formiddagsbyge, Solen i Spejl over Vandet,
  tordenblaa Skyer rullede bort i det Fjerne.
  
  Saa rask som Vejen tillod red de frem, baade de og Lakejen i hans
  lange, karmoisinrøde Skjødefrakke. Forbi Haverne red de, hvor de
  grønne Æbler lyste frem mellem de mørke Blade, forbi de udspændte
  Bundgarn, paa hvis Traade endnu de blinkende Regndraaber hang,
  Kongens Fiskerhus forbi, med det røde Tegltag, og gjennem Limsyderens
  Gaard, hvor Røgen stod lige som en Støtte ud af Skorstenen. De spøgte
  og lo, smilte og lo og jog afsted.
  
  Ved Gyldenlundskroen drejede de af og red gjennem Skoven lige efter
  Overdrup, hvorfra det saa i sindigt Ridt gik gjennem Krattet ned mod
  Overdrupsøens[5] blanke Vandflade.
  
   [5] Overdrupsø nu = Ordrupmose.
  
  Store, ludende Bøge spejlede her deres grønne Løvtag i den klare
  Sø og saftigt Mosegræs og blegrøde Vandrølliker dannede en bred og
  broget Bræmme i Skjællet, hvor Skraaningen, der var brun af vissent
  Løv, faldt af mod Vandet. Oppe i Luften, under Bladhangets Skjærm,
  hvor en Lysstribe skjød ned gjennem det svale Halvmørke, hvirvlede
  Myggene i lydløs Dands; en rød Sommerfugl lyste der et Øjeblik, saa
  fløj den ud i Solskjæret ud over Søen, hvor staalblaa Guldsmedde
  blinkede blankt gjennem Luften og jagende Gjedder drog hurtig
  glidende Bølgelinier hen over Fladen. Fra en Gaard bag Krattet lød
  Hønsenes Kaglen derned, og paa den anden Side Søen kurrede Skovduerne
  under Dyrehavens kuplede Bøge.
  
  De holdt Hestene an og lod dem langsomt pjadske ud i Vandet for
  at skylle de støvede Koder og læske deres Tørst. Marie holdt lidt
  længere ude i Vandet end Ulrik Frederik, med Tøjlerne slappe, for
  at Hoppen frit kunde bøje sit Hoved; i Haanden havde hun en lang
  Bøgegren, hvis Blade hun, et for et, rev af og lod falde ned i det nu
  smaat skvulpende Vand.
  
  «Jeg tror, vi faar Torden,» sagde hun og fulgte opmærksomt et
  svagt Vindpust, der ved sin hvirvlende Bevægelse frembragte runde,
  mørktkrusede Pletter ude over Søen.
  
  «Lad os saa vende,» raadede Ulrik Frederik.
  
  «Ikke for Guld,» svarede hun og drev pludselig sin Hest i Land.
  
  I Skridtgang red de nu Søen rundt hen til Vejen og ind i Storskoven.
  
  «Jeg gad vist,» sagde Marie, da hun atter følte Skovfriskheden paa
  sin Kind og længe i lange Drag havde indaandet dens Kjølighed, «jeg
  gad vidst,» længer kom hun ikke, men saae med straalende Blikke op i
  det grønne Løv.
  
  «Hvad gad du vidst, min Hjærte?»
  
  «Jo, om Skovluft intet kan gjøre kloge Folk galne. -- Aa, for de
  mange Gange jeg har løbet i Lindum Skov og holdt ved med at løbe
  længere og længere ind i det Aller-tykkeste og tætteste. Jeg var saa
  ellevild af Lystighed og sang af fuld Hals og gik og gik, rykked'
  Blomster op og kasted' dem igjen og hujed' efter Fuglene, naar de
  fløj op, indtil jeg saa lige med Et blev saa underlig skræmt og sky,
  -- aa, jeg blev saa beklemt og ulykkelig, og for hver en Gren, der
  knaged', foer det i mig, og min egen Røst, den var jeg næsten mere
  bange for end for alting Andet. Er aldrig det hændt dig?»
  
  Men inden Ulrik Frederik kunde svare, begyndte hun at synge i vilden
  Sky:
  
      "Jeg ganger mig i Skoven fro,
      Hvor Ælm og Abild gro,
      Og smykker der med Roser to
      Vel mine Silkesko.
      For en Dands,
      For en Dands,
      For en Tralala,
      For de røde, røde Bær paa den Hybengren!"
  
  og alt imellem susede Pidsken ned over Hesten og hun lo og jubled og
  sprængte afsted, alt hvad Hesten bære kunde, henad en smal Skovsti,
  hvor Grenene fejede hen over hende, og hendes Øjne funklede og
  Kinderne brændte, hun hørte ikke paa Ulrik Frederiks Raaben, Pidsken
  hvinede ned og afsted stod det med slappe Tøjler -- Skummet sad i
  Flager paa hendes flagrende Skjørt, den bløde Skovjord haglede op om
  Hestens Sider og hun lo og hug med Pidsken i de høje Bregner.
  
  Med Eet ligesom løftede Lyset sig fra Blad og Gren og flygted for et
  regntungt Mørke. Buskene raslede ikke, Hovslaget hørtes ikke: hun
  red frem over en lang Skovslette. Til begge Sider: Skovens Træer
  som en tung, mørk Ringmur; over hende: truende sort Himmel med
  jagende, graaflossede Skyer; ligefor: Sundets skummelt blaasorte,
  taagebegrændsede Flade. Hun strammede Tøjlerne og det udmattede Dyr
  standsede villigt. I en stor Bue jog Ulrik Frederik forbi, svingede
  op imod hende og holdt snart ved hendes Side.
  
  I samme Øjeblik slæbte som et tungt, graat, regnvædet Forhæng en Byge
  skraat henover Sundet; et iskoldt, fugtigt Stormpust susede frem over
  det flagrende Græs, peb forbi deres Øren og larmed som skummende
  Bølger i de fjerne Trætoppe. Store, flade Hagl raslede ned over dem
  i hvide Striber, lagde sig i Perlerader i Kjolens Folder, stænkede
  bort fra Hestenes Manke og sprang og trilled omkring i Græsset, som
  myldred de op af Jorden.
  
  For at komme i Ly, red de ind imellem Træerne, søgte ned mod
  Stranden og holdt snart udenfor «Stataf-Kroens» lave Døre.
  
  En Karl tog Hestene, og den lange, barhovede Kromand viste dem ind i
  sin Storstue, hvor der, som han sagde, allerede var en Fremmed inde.
  
  Det var Livsens Korthed, og han rejste sig straks for de Indtrædende
  og tilbød med et ydmygt Buk at rømme Stuen for det høje Herskab, men
  Ulrik Frederik bød ham huldsaligt at blive.
  
  «I skal blive, Mand,» sagde han, «og muntre os op i dette
  fortrædelige Herrens Vejr. Du skal vide, min Hjærte,» og han vendte
  sig mod Marie, «at denne uanseelige Dværgemand er den vidtberømte
  Komediantenspiller og Ølstue-Hans-Wurst, Daniel Knopf, vel drillet i
  alle frie Kunster, saasom Dobbel, Fægtning, Drik, Fastnachtgalenskab
  og deslige, ellers agtbar og ærlig Kjøbmand i den gode Stad
  Kjøbenhavn.»
  
  Daniel hørte kun halvt denne Lovprisning, saa optaget var han
  af at betragte Marie Grubbe og af at formulere nogle ret artige
  Lykønskningsord, men da Ulrik Frederik nu med et drøjt Slag paa han
  brede Ryg vakte ham, blussede hans Ansigt op af Harme og Undseelse og
  han vendte sig vredt imod ham, men tvang sig i det Samme og sagde med
  sit koldeste Smil: «vi er vist intet nok drukne, Hr. Oberst.»
  
  Ulrik Frederik lo og puffede ham i Siden og raabte: «o, din
  Sakraments Gaudieb, vil din Helvedes Karl nu lade mig staa til
  Skamme som en usselig Pralere, der intet har Dokumenter at belægge
  sine storskryderiske Ord med? Tvi, tvi, for al den Del! er det
  Ret? har jeg intet de Snese Gange berømmet din Kunstfærdighed
  for denne ædelige Jomfru, saa hun tiere end tidt har ytret
  den største Forlængsel efter at se og høre dine vidtomspurgte
  Vidunderlighedskunster! I kan jo sagte agere lidt den blinde Cornelis
  Fuglefænger og hans fløjtende Fugle eller lege den Puds med den
  kranke Hane og den skrukke Høne!»
  
  Marie tog nu ogsaa Ordet og sagde smilende, at det var som Oberst
  Gyldenleu sagde, at hun tidt og ofte havde længtes at erfare, hvad
  for Tidkort, hvad for fin og særdeles Skjæmt det var, der kunde holde
  de unge Cavalliers fast paa smudsige Ølkipper halve Dage og hele
  Nætter i Rad, og hun bad Mester Daniel, han nu vilde stille hendes
  Længsel og ikke lade sig for længe bede.
  
  Daniel bukkede sirligt og sagde, at hvorvel hans ringe Pudserier
  mere vare skikkede til at give ørhovede Cavalliers en bekvemme
  Lejlighed til at brøle og stime endnu højere, end til saadan fin og
  skjøn Jomfru at amusere, saa vilde han dog fluks begynde, for at det
  aldrig skulde siges, at ham nogen Tid var noget af hendes skjønne
  Velbaarenhed befalet eller ombedet, uden han jo det havde paa Stand
  exequeret og udført.
  
  «Se nu!» sagde han med et helt andet Stemmelag og slængte sig ved
  Bordet med Albuerne ud til Siden, «nu er jeg en hel Forsamling af
  Eders Fæstemands velbaarne Kjendinger og synderligt gode Venner.»
  
  Han tog en Hoben Sølvdalere op af en Lomme, lagde dem paa Bordet,
  strøg Haaret ned i Øjnene og lod sin Underlæbe hænge dorskt ned.
  
  «Dæ'len smelte mig!» drævede han og slog raslende med Pengene som det
  var Terninger, «er jeg intet velbaaren Erik Kaases ældste Søn for
  Ingenting! Hvad? vil din Skarnædere gjø' mig ubetroet? Ti slog jeg,
  Helved fortære mig, ti, saa det klingred'. Kan din Fæhund se? siger
  jeg. Jeg siger, kan du se, din tynde Negenøjenskarl, kan du? Eller
  skal jeg aabne din Bælg med min Stingendal, saa din Lever og Lunge
  kan se med? hvad, skal jeg? hvad! din Nøvt du er!»
  
  Han sprang op og gjorde sig lang i Ansigtet:
  
  «Høder du?» hvæsede han med nordskaansk Accent, «vet din Dræksjung
  hvem du høder? Tag mig hin Helvedes Fursta, slaar jeg din ...»
  
  «Nej, nej,» sagde han med sin rigtige Stemme, «det er sagte vel stor
  Lystighed at fange an med; nej, nu!» og han satte sig ned, støttede
  Hænderne helt ude paa Knæene som for at undgaa sin Mave, gjorde
  sig tyk og pluskjæbet og fløjtede med rolig Betænksomhed, altfor
  langsomt, Visen om Roselil og Hr. Peder. Saa holdt han op, rullede
  forelsket med Øjnene og raabte kjælent:
  
  «Poppegøj--e! lille Poppegøj--e,» fløjtede igjen, men havde nu
  Vanskelighed ved samtidigt at trække Munden op til et indsmigrende
  Smil. «Lille Sukkerdukke!» raabte han saa, «lille Honningsnut! om til
  mig, lille Nus, om til mig! labe Vin, den lille Katunge? labe sød,
  sød Vin af lille Krus?»
  
  Atter skiftede han Mæle, han lagde sig frem i Stolen, plirede med det
  ene Øje og redte med krogede Fingre i et langt, indbildt Hageskjæg.
  
  «Bliv nu her,» sagde han lokkende, «bliv nu her, skjøn Karen, aldrig
  skal jeg forlade dig og du maa heller aldrig forlade mig,» og hans
  Stemme blev graadrusten, «vi vil aldrigen forlade hinanden, min leve,
  leve Hjærte, aldrig i Verden. -- Gods og Guld og Ære og Ædeligheds
  Berømmelse og dyrebare Slægteblod! væk, bander jeg, væk! det er mig
  som Drank det og Bærmevalle. -- Fine Jomfruer og Fruer! væk, siger
  jeg, du er mig hundrede Himmelhøjder bedre end som de, den Dejligheds
  Ting, du er. Fordi de har Vaabenskjold og Mærke, de! -- skulde de
  være bedre for det? du har ogsaa Vaabentegn, har du saa! det røde
  Mærke paa din hvide Skulder, som Mester Anders har brændt med sit
  røde Jern, det er Adelstegn det, -- jeg spier paa mit Skjold for at
  kysse det Mærke, det gjør jeg, det regner jeg Skjold for -- ja. For
  er der i hele Sjællands Land en adelig Kvinde saa dejlig som du er?
  spørger jeg -- er der? -- nej, der er ikke, ikke en Stump af en!»
  
  «Det -- det -- det er Løgn at forstaa,» raabte han med ny Røst,
  sprang op og gestikulerede henover Bordet, «min Fru Ide, at forstaa
  -- din Hjadderkop -- hun har Skabning, du, at forstaa -- Lemmer --
  hun har Lemmer, siger jeg, din Rakkesvands ...»
  
  Her vilde Daniel lade sig falde tilbage paa Stolen, men da Ulrik
  Frederik i det samme rev den bort, faldt han og trillede henad
  Gulvet. Ulrik Frederik lo som en Besat, Marie sprang hurtig op, rakte
  begge sine Hænder ud som for at hjælpe Daniel op. Den Lille greb
  halvt liggende, halvt knælende Haanden og stirrede paa hende med et
  saa taknemmelighedsfuldt og hengivent Blik, at hun længe ikke kunde
  glemme det.
  
  Saa red de hjem, og der var Ingen af dem, der tænkte paa, at dette
  tilfældige Møde i «Statafkroen» skulde række længere end det havde
  rakt.
  
  
  
  
  IX.
  
  
  Den Rigsforsamling, der lige som Høsten var bragt tilende, tog sin
  Begyndelse i Kjøbenhavn, førte jo en Mængde af Landets Adel til
  Byen, alle begjærlige efter at værne om deres Rettigheder, men ogsaa
  betænkte paa at forlyste sig ovenpaa Sommerens Travlhed. Heller ikke
  var det dem imod at gjøre Forsøg paa at blænde den siden Krigen
  temmelig højttalende, kjøbenhavnske Befolkning ved deres Pragt og
  Rigdom og derved give den en liden Mindelse om at Skjællet mellem
  Landets gode Mænd og den ufri Hob endnu stod støt og trygt, trods
  kongelige Privilegier, trods borgerlig Vaabendaad og Sejersglands og
  trods Kræmmerkisternes ynglende Dukater.
  
  Af rigtklædte Adelsmænd og Fruer vrimlede da Gaderne, af
  skrammererede Adelstjenere og adelige Heste med sølvspændt Seletøj
  og brogede Vaabendækner. Og der blev en Gjæstereren _og_ Beværten i
  alle Byens Adelsgaarde -- til sent ud paa Natten klang Fiolen fra
  de oplyste Sale ud over Byen og fortalte de blundende Borgere at
  Landets bedste Blod varmede sig der i statelig Dands over tavlede
  Gulv og ved skummende Vin i arvede Pokaler.
  
  Alt dette gik Marie Grubbe forbi; hende var der Ingen, der bød
  til Gjæst, thi dels mentes der at endel af de Grubber, paa Grund
  af deres Forbindelse med Kongehuset, stod mere paa dettes end paa
  Standens Side og dels hadede den gode gamle Adel oprigtigt den i de
  senere Aartier temmelig talrige Overadel, der dannedes af Kongernes
  naturlige Børn og deres Nærmeste. Marie blev da saaledes af en
  dobbelt Grund forbigaaet, og Hoffet, der under hele Rigsforsamlingen
  levede meget indgetogen, bød hende ingen Erstatning.
  
  I Begyndelsen faldt dette hende vel lidt haardt, men da det blev
  ved, vakte det snart hendes Sinds let vækkelige Trods og havde den
  saare naturlige Virkning tilfølge, at hun sluttede sig inderligere
  til Ulrik Frederik og kom til at holde mere af ham, fordi der, som
  det syntes hende, for hans Skyld blev gjort hende Uret; og denne
  hendes Tilbøjelighed blev ved at vokse i Styrke, saa der, da de den
  sekstende December sekstenhundrede og treds i al Stilhed blev viede
  til hinanden, var de bedste Udsigter til et lykkeligt Samliv mellem
  hende og Rigens Jægermester, denne Tittel og Bestilling var nemlig
  Ulrik Frederiks Part af det sejrende Kongehuses Naadesbevisninger.
  
  At Vielsen gik saa stille af, var ganske imod hvad der havde været
  paatænkt, for det havde længe været bestemt, at Kongen skulde gjøre
  deres Bryllup paa Slottet, ligesom Christian den Fjerde havde gjort
  Fru Rigitzes og Hans Ulriks, men i den sidste Time fik man Skrupler
  og mente, af Hensyn til Ulrik Frederiks tidligere Giftermaal og
  Skilsmisse, at burde lade det blive som det saa blev.
  
         *       *       *       *       *
  
  De er da saa nu gifte og hjemfarne Folk, og Tiden lider og Tiden
  løber og Alt er vel -- og Tiden mindsked Fart og Tiden krøb, for
  det er jo nu engang i Almindelighed saa, at naar Leander og Leonora
  har været sammen i et Halvtaarstid, saa er Aanden ikke altid over
  Leanders Kjærlighed, uagtet Leonora som oftest elsker ham endnu
  stærkere og inderligere end i Trolovelsesdagene. Thi, medens hun
  er som de smaa Børn, der finder det gamle Æventyr nyt hvor tidt
  det end fortælles med de selvsamme Ord, de selvsamme Overraskelser
  og det selvsamme evige «Snip, snap, snude,» saa er Leander saa
  fordringsfuld, at han trættes, saasnart hans Følelse ikke længer gjør
  ham ny for sig selv. Saasnart han ikke længer er helt beruset, er
  han ogsaa i det Samme mer end ædru. Rusens svulmende lyse Overmod,
  der har givet ham en Halvguds Selvtillid og Tryghed, forlader ham,
  han ængstes, han tænker og fanger Tvivl. Han ser tilbage paa sin
  Lidenskabs urolige Levnetsløb, sukker sit Suk og gaber. Og han
  længes, han føler sig som En, der er kommen hjem efter en langvarig
  Fart i fremmede Lande og nu atter ser de saa inderlig velkjendte, saa
  lang Tid forglemte Steder liggende for sig, og alt mens han ser dem,
  tankeløst undrer sig over at han virkelig har været borte fra denne
  hjemlige Verdenspart saa længe.
  
  I en saadan Stemning sad Ulrik Frederik en regnfuld Septemberdag.
  
  Han havde havt sine Hunde inde at lege med, havde forsøgt paa at
  læse og havde spillet Daldøs[6] med Marie. Regnen skyllede ned, det
  var ikke Vejr til at tage ud i, og han var derfor gaaet ind i sit
  Vaabenkammer, som han kaldte det, i den Tanke at pudse og efterse
  sine Skatte -- det var det just Vejr til -- og var saa kommen til
  at tænke paa en Kasse Vaaben, han havde faaet i Arv efter Ulrik
  Christian, havde ladet den bringe ned fra Loftet og sad nu og løftede
  Arven Stykke for Stykke.
  
   [6] Daldøs = Et Brædtspil, der spilledes med Brikker og Tærninger.
  
  Der var Pragtkaarder, blaaanløbne med Guldindlægning og sølvblanke
  med mat Gravering; der var Jagtknive med tunge, enkelt eggede Blade,
  med lange, flammebugtede, med trekantede, naalespidse Blade; der
  var Toledoklinger, mange Toledoklinger, lette som Rør og bøjelige
  som Vidjer, med Fæster af Sølv og af Jaspisagat, af drevet Guld og
  af Guld med Karbunkler, og een iblandt dem, den havde kun Fæste af
  ætset Staal, den var stukken igjennem et lille Spændebaand af Silke,
  besyet i Roser og Ranker med røde Glasperler og grøn Floksilke. Enten
  var det et Armbaand, et simpelt Armbaand eller, som Ulrik Frederik
  troede, et Strømpebaand -- og Kaarden var stukket der igjennem.
  
  Det er fra Spanien, tænkte Ulrik Frederik, for der havde den Afdøde
  været i ni Aar og tjent i Armeen. Ak ja, han skulde ogsaa have været
  i Fremmedtjeneste hos Carl Gustav, men saa kom Krigen, nu kom han
  vel aldrig ud at tumle sig, og han var dog knap treogtyve Aar. Altid
  leve her ved dette lille, kjedelige Hof, dobbelt kjedeligt nu da al
  Adelen holdt sig hjemme. -- Jage lidt, se lidt til sit Lehn, en Gang
  i Tiden, ved Kongens Naade, blive Gehejmestatsraad og Ridder, holde
  gode Miner med Prinds Christian og beholde sin Bestilling, nu og da
  bruges til en kjedsommelig Ambassade til Holland, blive gammel, faa
  Værk, dø og blive begravet i Frue Kirke, det var den glimrende Bane,
  der var ham afstukken. -- Nu krigedes de nede i Spanien, der var
  Hæder at vinde, Liv at leve -- der var Kaarden og Baandet fra. Nej --
  han maatte tale med Kongen, det regnede endnu og der var langt til
  Frederiksborg, men det fik ikke hjælpe, vente kunde han ikke, det
  maatte afgjøres.
  
  Kongen syntes godt om Forslaget. Imod Sædvane sagde han straks ja,
  til stor Forbavselse for Ulrik Frederik, der hele Vejen havde redet
  og for sig selv anført alt, alt det, der gjorde det vanskeligt,
  urimeligt, umuligt -- og nu sagde Kongen ja, til Jul kunde han rejse,
  til den Tid kunde nok de indledende Skridt være gjorte og den spanske
  Konges Svar være kommet.
  
  Svaret kom da ogsaa allerede i Begyndelsen af December, men Ulrik
  Frederik kom dog først til at rejse noget hen i April; der var saa
  meget, der skulde gjøres forinden, Penge, der skulde skaffes, Folk,
  der skulde udrustes, Breve, der skulde skrives; men saa rejste han da.
  
  Marie Grubbe var kun daarligt tilfreds med denne Spaniensrejse,
  og vel fik Fru Rigitze hende til at indse, at det var nødvendigt,
  at Ulrik Frederik rejste udenlands og vandt Hæder og Berømmelse
  for at Kongen ret kunde gjøre noget for ham; thi vistnok var hans
  Majestæt en absolut Herre, men han var desuagtet meget ømfindtlig for
  Folks Omtale og Adelsskabet var jo nu paa denne Tid saa forkert og
  vrangvilligt, at det visselig vilde lægge Alt, hvad Kongen foretog
  sig ud i den daarligste Mening -- men alligevel, Kvinder have nu en
  Gang en medfødt Frygt for al Sigen Farvel og her var meget at være
  bange for, thi selv om Marie kunde se bort fra Krigsfaren og den
  lange, farlige Rejse og trøste sig ved at der jo nok blev taget vel
  Vare paa en Konges Søn, saa kunde hun dog ikke Andet end ængstes
  for, at det Samliv, de saa vel havde begyndt, ved en maaske mer end
  aarelang Adskillelse kunde blive saaledes afbrudt, at det aldrig
  kom til at fortsættes som det var begyndt. Deres Kjærlighed var saa
  ny og saa lidet befæstet, og nu just som den var kommen i Vækst,
  skulde den skaanselløst udsættes for allehaande Umildhed og Fare;
  var det ikke ret at stile henimod at lægge den øde? -- og det havde
  hendes korte Ægtestand lært hende, at det Slags Ægteskab hun i sin
  Trolovelsesstand havde set an for saare let at føre, det hvor Mand
  og Kvinde gik hver sin egen Vej, det kunde kun være et Ulykkens
  Liv med idel Mulm og ingen Dagning, og det var der jo nu her gjort
  en Begyndelse til udvortes: Gud forbyde det skulde komme saaledes
  indvortes, men det var at friste Lykken haardt at aabne Dør for
  saadan Skilsmisse.
  
  Og saa var hun ogsaa meget skinsyg paa alt det lette, katolske
  Kvindepak dernede i Spaniens Riger og Lande.
  
                 *       *       *
  
  Frederik den Tredie, der, som saamange andre Fyrster og Herrer
  dengang, ivrigt dyrkede Guldmagerkunsten, havde medgivet Ulrik
  Frederik det Hverv, i Amsterdam at opsøge den berømte Guldmager,
  Italieneren Burrhi, forhøre om han ikke agtede sig til Danmark og
  underhaanden lade ham forstaa at saavel Kongen som den rige Christen
  Skeel til Sostrup vel kunde gjøre ham hans Umag betalt, hvis han
  vilde ulejlige sig did.
  
  Da Ulrik Frederik derfor i Juni Maaned Toogtreds naaede den nævnte
  By, lod han sig ved Ole Borch, der da studerede her og var vel kjendt
  med Burrhi, føre hen til ham. Guldmageren, dengang lidt oppe i de
  Halvhundrede, var en Mand lidt under Middelhøjde med gode Anlæg til
  Fedme, let i Gang og Holdning, noget gulladen, med sort Haar og en
  smal Knebelsbart, runde Kinder, fyldig Hage, kroget, lidt plump Næse
  og smaa, blinkende Øjne, der vare omgivne af en utallig Mængde smaa
  og store Rynker, som i en Vifte gik ud fra Øjenkrogene og gav ham et
  paa en Gang fiffigt og godlidende Udseende.
  
  Sort Fløjelsfrakke med store Opslag og florbetrukne Sølvknapper,
  sorte Knæbenklæder, sorte Silkestrømper og Sko med store, sorte
  Baandroser var hans Dragt. Han syntes at sætte Pris paa Kniplinger,
  thi han havde Kniplinger i Brystet og i Enderne af sin Halsklud og
  baade om Haandledene og fra Kanten af hans Knæbenklæder hang rige
  Kniplingsmansketter i tykke Folder. Hans Hænder var hvide, fede,
  buttede og smaa og saa overlæssede med sjelden plumpe Guldringe, at
  han ikke kunde faa Fingrene sammen. Endogsaa om Tommelfingrene havde
  han store, juvelblinkende Ringe. Saasnart han sad ned, gjemte han,
  uagtet det jo var Sommerdage, Hænderne i en stor Skindmuffe, for han
  frøs altid sine Hænder, som han sagde.
  
  Den Stue, han førte Ulrik Frederik ind i, var stor og rummelig med
  Hvælvingsloft og smale spidsbuede Vinduer højt oppe paa Væggen.
  Et stort, rundt Bord stod midt paa Gulvet, omgivet af Træstole,
  paa hvis Sæder der laa bløde Hynder af rødt Silke med lange, tunge
  Kvaster i alle fire Hjørner. Bordskiven var indlagt med en stor
  Sølvplade, hvorpaa der i Niello var fremstillet de tolv Himmeltegn,
  Planeterne og de vigtigste Stjernebilleder. En Rad Strudsæg hang paa
  Snor ned fra Hvælvingens Midtroset. Gulvet var malet i graa og røde
  Tavl, og indenfor Døren var gamle Hestesko i Triangel indfældede i
  Gulvplankerne. Et stort Koraltræ stod under det ene Vindue, et mørkt,
  udskaaret Træskab med Messingbeslag under det andet. I en Krog var
  anbragt en Voksdukke i Legemsstørrelse, forestillende en Morian, og
  langs Væggen laa Blokke af Tinerts og Kobbermalm. Morianen havde et
  tørt Palmeblad i Haanden.
  
  Efter at de nu vare skikkede til Sæde og de første
  Høflighedsyttringer udvekslede, spurgte Ulrik Frederik -- de talte
  Fransk -- Burrhi om han ikke ogsaa vilde komme de Søgende i Danmarks
  Land til Hjælp med sin Visdom og Forfarenhed.
  
  Burrhi rystede paa Hovedet.
  
  «Jeg veed vel,» sagde han, «at den hemmelig' Kunst har fornemme
  og mægtige Dyrkere i Danmark, men jeg har nu underviset saa mange
  fyrstelige Herrer og Prælater, og har jeg end ikke altid set Utak
  og liden Skjønsomhed for min ventede Løn, saa har jeg dog mødt saa
  megen Vrangsindethed og Uforstandighed, at jeg vanskelig tiere tager
  mig en Skikkelse paa som Læremester for saa ophøjede Skolarer. Det er
  mig ikke vitterligt efter hvilken Regula eller Methode hans Majestæt
  Kongen af Danmark laborerer, saa mine Ord ingen Sigtelse mod ham
  kan have til Indhold, men jeg kan i al Gehejmhed bedyre, at jeg har
  antruffen Herrer af Rigens allerhøjeste Adel, ja salvede Fyrster
  og Arveherrer, der vare saa uvittige i deres Historia naturalis og
  Materia magica, at den gemeneste Marktskrigere ikke kan være mere
  bondeagtig overtroisk end som de var. De slaa endog deres Lid til
  det vidtudspredte, forsmædelige Landerygte, at det at lave Guld, det
  er som at lave en Dvaledrik eller Lægedomspillula; blot En har den
  rette Opskrift, saa mænges det tilhobe, sættes paa Ilden, en Formula
  udsiges, og saa skal Guldet være der. Saadant har Styverfængere og
  ignorantiske Personer udspredt -- dem Djævelen have! Kan de Folk dog
  intet forstaa, at dersom det saaledes gik an, da vilde Verden svømme
  udi Guld. Vel er det som gode Autores, sikkerlig med Rette, formode,
  saaledes bestilt af Naturen, at kuns en vis Del af Materie kan
  luttres ud i Guldets Gestalt, men vi vilde dog blive oversvømmede.
  Nej, Guldmagerkunsten er en vanskelig og bekostelig Kunst. Der maa
  en lykkelig Haand til, der maa være visse særdeles Constellationer
  og Conjunctioner forhaanden, om Guldet ret skal vælde. Intet alle
  Aaringer er Materien lige guldgivtig, nej, nej, betænker dog at
  det ingen ringe Destilatio eller Sublimatio er, men en Naturens
  Omskabelse, der skal gaa an. Ja, jeg tør sige, at der gaar en
  Sittring gjennem Naturgejsternes Pauluner hver den Gang en Del af det
  pure, tindrendes blanke Guld fries ud af Materia vilis's tusindaarige
  Omfavnelse!»
  
  «Men,» sagde Ulrik Frederik, «I forlade mig jeg spørger, men sætter
  En intet ved slige lønlige Kunster sin Sjæl udi Fare og Vaade?»
  
  «Nej, nej,» svarede Burrhi ivrigt, «hvor vil I tro! hvilken Mager
  var vel større en Salomo, hvis Segl, baade det store og det lille,
  vidunderligen er os bevaret den Dag idag vi lever? Hvo gav vel Mosem
  Trolddomsgave? Mon ikke Zebaoth, Stormenes Aand, den Forfærdelige?»
  og han trykkede Stenen i en af sine Ringe op til sine Læber. «Jo,
  jo,» vedblev han, «visselig have vi store Mørkets Navne og farlige
  Ord, ja gruelige Hemmeligheds-Tegn, der, hvis de bruges til det Onde,
  som mangfoldige Spaakvinder og Troldkarle og Lægmandsmedici gjøre,
  fluks lægger deres Paakalderes Sjæle i Gehennas Lænker. Men vi, vi
  paakalde dem ikkuns for at udfri den hellige Urmaterie af Støvs og
  jordisk Askes urene Besmittelse og Beblandelse; thi det _er_ Guldet;
  Guldet er den originale Begyndelsesmaterie, som det gaves at give Lys
  før Solen og Maanen blev indsat i Himlens Hvælvinger.»
  
  Saaledes talte de længe om Guldmagerkunsten og andre Lønvidenskaber,
  til Ulrik Frederik spurgte ham om han ved Hjælp af den lille Seddel,
  han for nogle Dage siden havde ladet ham tilskikke ved Ole Borch,
  havde stillet hans Horoskop.
  
  «I det Store,» sagde Burrhi, «kunde jeg vel nok sige Eder, hvad
  Eder er bestemt, men naar ikke Nativiteten stilles ret lige i den
  Time Barnet fødes, saa kommer intet alle Smaategn med og Resultatet
  bliver da kuns meget lidt at lide paa. Dog veed jeg noget. Ja ja,»
  vedblev han og strøg sig over Øjnene, «havde I været borgerlig født
  og i en Medikusses ringe Stilling, da havde jeg kun havt glade
  Ting at berette Eder; men nu vil Verden intet blive Eder fuldt saa
  let. Det er paa visse Maader meget at beklage, at Verdens Gang
  i de meste Tilfælde er saaledes, at en Haandværkeres Søn bliver
  og en Haandværkere, en Kjøbmands Søn en Kjøbmand, en Bondes Søn
  en Bonde og saaledes fort over det Hele, thi, Manges Ulykke har
  aleneste deri sin Grund, at de give sig hen i en anden Bestilling
  end den, Himmeltegnenes Stilling ved deres Fødsel anviser Dem. Om
  saaledes En, der er født i Begyndelsen af Vædderens Tegn, giver
  sig i Krigerstanden, da vil Intet lykkes for ham, og Saar og liden
  Forfremmelse og tidlig Død vil være ham vis, men om han tager sig
  til at arbejde med sine Hænder som Kunstsmed eller Stensnidere, vil
  Alting staa for ham som paa Pinde. En, der er født under Fiskenes
  Tegn, i den første Part, ham bør det at dyrke Jorden eller om han
  er rig, at skaffe sig meget Jordegods, den, som er født i sidste
  Part, maa søge sin Lykke paa Søen, enten det saa maa være som gemen
  Børtskippere eller som Admiral. Tyrens Tegn i første Part er for
  Krigsfolk, i sidste Part for Advokater, Tvillingerne som I er født
  under, er som jeg siger for Medici i første Part, og for Kjøbmænd i
  anden Part. -- Men lad mig nu se Eders Haand!»
  
  Ulrik Frederik rakte Haanden frem, Burrhi gik hen til
  Hestesko-Trianglen og strøg sine Sko henover dem, som en Linedandser
  stryger sine Saaler paa Harpiksbrædtet inden han gaar ud paa Tovet.
  Saa saae han i Haanden.
  
  «Ja,» sagde han, «Æres-Linien er hel og lang, ser jeg, og rækker saa
  vidt, den række kan, uden at naa til en Krone. Lykke-Stregen er mat
  paa nogen Tid, men bliver alt mere og mere klar. Der er Livsfuren,
  den ser hel ilde ud desværre, I maa tage Jer vel i Vare til I har
  naaet Syvogtyveaarsalderen, til da er Eders Liv haardt og hemmeligt
  truet, men saa bliver Linien klar og stærk helt op i høj Alderdom,
  men den skyder kun en Streg ud -- jo dog, der er alt en mindre hos --
  ja, I vil faa Livsarvinger i tvende Kuld, det fejler intet, men faa
  i hvert.»
  
  Han slap Haanden.
  
  «Hør,» sagde han alvorligt, «der er Fare for Eder, men hvor den
  truer, det ser jeg intet, dog, aaben Krigsfare det er det ingenlunde;
  skulde det være Fald eller anden Rejsevaade, saa tag her disse
  trekantede Malakiter, de er af en særdeles Sort; ser I her, i denne
  Ring har jeg dem selv, de skytter godt mod Fald eller Styrtning fra
  Hest eller Vogn. Tag dem med, bær dem paa Jert blotte Bryst, eller
  om I lader dem sætte i en Ring, da tag Guldet ud bagved, for de maa
  røre, hvis de skal skjærme; og se her en Jaspissten, kan I se, der
  sidder i den som et Træes Lignelse, den er saare rar og fin, og god
  mod snigendes Vaabenstik og flydendes Forgift. Jeg beder Eder end en
  Gang, min dyrebare, unge Herre, I vogte Eder vel, især for Kvindfolk;
  jeg veed det intet sikkert, men der er Tegn, der tyder, at Faren
  blinker i et Kvindfolks Haand, men jeg veed det intet, det er intet
  vist, vogt Eder derfor ogsaa for arge Venner og skalkagtige Tjenere,
  for kolde Vande og for lange Nætter.»
  
  Ulrik Frederik tog venligt mod Gaverne og glemte ikke den følgende
  Dag at sende Guldmageren en kostbar Halskjæde til Tak for hans gode
  Raad og gode Værgestene.
  
  Herefter gik hans Rejse uden Standsning lige til Spanien.
  
  
  
  
  X.
  
  
  Der blev saa stille i Gaarden den Foraarsdag, da Hestenes Hovslag
  var døet bort i det Fjerne. Endnu stod alle Døre aabne efter
  Afskedsstundens Travlhed, endnu stod Bordet dækket, hvorved Ulrik
  Frederik havde spist, hans Salvet laa endnu ved hans Couvert,
  saaledes som han havde krammet den sammen, og fugtige Spor af hans
  store Ridestøvler var endnu synlige hele Gulvet over.
  
  Derhenne ved det store Pillespejl havde han trykket hende til sit
  Bryst, kysset og kysset hende til Farvel og søgt at trøste hende ved
  svorne Løfter om snarligt Gjensyn.
  
  Uvilkaarligt gik hun hen for Spejlet som for at se, om det ikke
  havde holdt hans Billede fast, saaledes som hun for et Øjeblik
  siden, indesluttet i hans Arme, havde set det. Hendes egen ensomme,
  forknytte Skikkelse, hendes blege, forgrædte Ansigt mødte hendes
  søgende Blik inde bag Spejlets glatte, blanke Flade.
  
  Porten blev lukket i dernede, Tjeneren tog af Bordet, og Nero,
  Passando, Rumor og Delphin, hans kjæreste Hunde, der havde været
  lukket inde, løb med ynkelig Piben, snusende til Sporene, rundt i
  Stuen. Hun vilde kalde dem hen til sig, men kunde ikke for Graad.
  Passando, den store, røde Rævemynde, kom hen til hende, hun knælede
  ned og klappede den og strøg den, men den logrede kun adspredt med
  Halen og saae hende med store Øjne lige op i Ansigtet og peb og peb.
  
  Hine første Dage, -- hvor dog Alt var tomt og trist, hvor langsomt
  Tiden randt, og hvor knugende tungt Ensomheden laa paa hende, og hvor
  Længslen saa imellem var skjærende skarp som Salt i en aaben Vunde.
  
  Ja, det var de første Dage, men da det saa ikke var nyt længer
  og blev ved at komme Altsammen, Mørket og Tomheden, Længslen og
  Sorgen, Dag for Dag, som et Snevejr, der falder Flok paa Flok,
  den ene langsomt dalende Flage efter den anden, da kom der en
  underlig Haabløshedens Sløvhed og Ro over hende, ja næsten som en
  Følelsesløshed, der sætter sig lunt tilrette i Sorgens Hygge.
  
  Og saa var det pludseligt igjen helt anderledes.
  
  Alle Nerver spændte i den højeste Pirrelighed, alle Aarer bankende
  af livstørstigt Blod og hendes Fantasi saa fuld som Ørkenens Luft af
  farverige Billeder og daarende Syner.
  
  I slige Dage følte hun sig som en Fange, der utaalmodigt ser sin
  Ungdomstid, Vaar paa Vaar, glide gold forbi, uden Blomster, mat
  og øde, stadigt svindende, aldrig kommende. Og det var hende som
  Tidens Sum blev talt hende til Time-Hvid for Time, og som hver af
  dem med Klokkeslagets Klang faldt klirrende ned for hendes Fødder og
  smulnedes og blev til Støv, og da kunde hun i kvalfuld Livslængsel
  vride sine Hænder og skrige som i Pine.
  
  Sjældent viste hun sig ved Hoffet eller hos sin Slægt, thi Etiketten
  fordrede, at hun holdt sig hjemme, og da hun kun var meget lidt stemt
  til at paaskjønne Besøg, ophørte disse snart, og hun var ganske
  overladt til sig selv.
  
  En lad Mathed blev snart Følgen af denne ensomme Grublen og Sørgen,
  og hele Dage og Nætter i Rad blev hun liggende tilsengs og søgte her
  at holde sig i en halv vaagende, halv slumrende Tilstand, der affødte
  æventyrlige Drømme, som i Klarhed langt overgik den sunde Søvns
  taagede Drømmebilleder, saa de næsten var som virkelige, og gav en
  kjærkommen Erstatning for det Liv, hun savnede.
  
  Dag for Dag blev hun mere og mere pirrelig, saa den mindste Larm
  voldte hende Smerte, og hun kunde faa de sælsomste Indfald og
  pludselige, vanvittige Ønsker, der næsten maatte vække Tvivl om
  hendes Forstand.
  
  Der var vel ogsaa kun et Straas Bredde mellem Vanviddet og denne
  sælsomme Lystenhed, som betog hende efter at udføre en eller anden
  fortvivlet Handling, blot for at udføre den, ikke fordi hun havde
  mindste Grund dertil, ja ikke en Gang rigtig ønskede det.
  
  Saaledes hændte det undertiden, naar hun stod ved det aabne Vindue,
  lænet til Vindueposten og saae ned i den stenlagte Gaard dybt under
  hende, at der foer igjennem hende en fristende Drift til at kaste
  sig derned, blot for at gjøre det. Men i det samme Nu havde hun
  i Fantasien gjort Springet, og hun følte den skjærende, kjølige
  Kildren, som Spring fra høje Steder frembringer og hun foer fra
  Vinduet ind i det Inderste af Stuen, rystende af Angst og med
  Billedet af sig selv, liggende blodig nede paa de haarde Sten, saa
  tydeligt for sig, at hun maatte gaa til Vinduet igjen og se ned, for
  at jage Billedet bort.
  
  Mindre farlig og af en lidt anden Natur var den Lyst hun følte, naar
  hun, hvad der stundom hændte, kom til at se paa sin blottede Arm, og
  næsten nysgjerrigt fulgte de blaa og dunkeltviolette Aarers Løb under
  den hvide Hud, den Lyst, hun da følte til at bide ned i dens hvide
  Runding, og hun fulgte virkelig sin Lyst og bed som et grumt lille
  Rovdyr Mærke paa Mærke, men saasnart det gjorde rigtig ondt, holdt
  hun straks op og gav sig til at kjæle for den stakkels mishandlede
  Arm.
  
  Til andre Tider kunde hun, bedst som hun sad, finde paa at gaa ind og
  klæde sig af, blot for at svøbe sig i et tykt, rødt Silketæppe og
  mærke det blanke Stofs kjøligt glatte Berøring eller for at lægge en
  iskold Staalklinge nedad sin blottede Ryg.
  
  Af saadanne Indfald havde hun mange.
  
         *       *       *       *       *
  
  Efter fjorten Maaneders Fraværelse vender saa Ulrik Frederik hjem.
  
  Det var en Julinat. Marie kunde ikke sove, hun laa og lyttede paa den
  langsomt pibende Sommernatsvind, urolig af alskens ængstende Tanker.
  
  De sidste otte Dage havde hun ventet Ulrik Frederik hver Time i
  Døgnet, ønskende hans Komme, frygtende hans Komme.
  
  Vilde Alting blive igjen som i gamle Dage, for fjorten Maaneder
  siden? -- det syntes hende nej det ene Øjeblik, ja det andet. Hun
  kunde nu ikke rigtig tilgive ham den Spaniensrejse, hun var bleven
  saa gammel i al den Tid, saa forsagt og stilfærdig, og nu kom han
  hjem, vant til Glands og Tummel, friskere og mere ungdommelig end
  før, og fandt hende bleg og falmet, tung i Sind -- tung i Gang, slet
  ikke den Gamle, og i det første Møde vilde han være saa fremmed og
  kjølig overfor hende og det vilde gjøre hende endnu mere forskræmt,
  og han vilde vende sig fra hende, men aldrig vilde hun vende sig fra
  ham, nej, nej, hun vilde vaage over ham som en Moder, og naar Verden
  gik ham imod, saa vilde han komme til hende, og hun vilde trøste ham
  og være ham saa god, savne for hans Skyld, lide og græde, gjøre Alt
  for hans Skyld. -- Saa syntes det hende igjen at saasnart hun saae
  ham, vilde Alt være som det var, jo, de stormede gjennem Stuen, som
  kaade Pager, stimede og støjede, og Væggene gav Gjenlyd af Latter og
  Jubel og Krogene hviskede med Kys --.
  
  Som hun tænkte sig det saadan, faldt hun i en let Blund og det larmed
  og legte ind i hendes Drømme, og da hun vaagnede, larmed det endnu,
  raske Fodtrin lød paa Trapperne, Porten slog op, Døre lukkedes, Vogne
  rumlede paa Gaden og Hestehove skrabede i Stenbroen.
  
  Det er ham! tænkte hun, sprang op, greb det store, stukne Sengetæppe,
  og svøbt i det som en Kaabe, ilede hun ind gjennem Værelserne. I
  Storstuen standsede hun, der stod en Bissepraas i en Træstage nede
  paa Gulvet og brændte, et Par af Lysene i Armstagerne var tændte,
  Tjeneren var løben fra disse Forberedelser af lutter Travlhed.
  Det talte derude. Det var Ulrik Frederiks Røst, hun skjælvede af
  Bevægelse.
  
  Døren gik op, og med Hat paa Hovedet og Kappe omkring sig stormede
  han ind, vilde gribe hende i sine Arme, men fik kun fat i hendes
  Haand, for hun foer tilbage, han saae saa fremmed ud, hun kjendte
  ikke hans Dragt, han var bleven saa brun og saa fyldig, og under
  Kappen var han i en sælsom Klædning, hun aldrig havde seet Mage til,
  det var den nye Mode med lang Vest og skindbræmmet Kjole, og den
  forandrede helt hans Figur og gjorde ham endnu mere ukjendelig.
  
  «Marie,» raabte han, «min hjærte Pige,» og han vred hende ind til
  sig, saa det værkede i hendes Haandled og hun vaandede sig af Smerte.
  Men han mærkede det ikke, han var temmelig drukken, thi Natten var
  ikke varm og de havde bedet godt i den sidste Kro.
  
  Det hjalp kun lidt Marie stred imod, han kyssede og klappede hende
  vildt og ubændigt. Endelig slap hun dog fra ham, og med blussende
  Kind og bølgende Barm flygtede hun ind i den nærmeste Stue; saa kom
  hun dog i Tanker om, at det maaske var en vel sælsom Velkomst og
  vendte tilbage.
  
  Ulrik Frederik stod paa samme Plet, helt forvirret, delt imellem
  Bestræbelsen for at faa sin omtaagede Forstand til at fatte, hvad der
  foregik, og Anstrængelsen for at hægte Hagekrogen i sin Kappe op,
  men hans Tanker og hans Hænder var lige hjælpeløse. Da nu Marie kom
  tilbage og friede ham for Kappen, kom han paa, at det Foregaaende
  nok skulde være Spøg og brast ud i en skogrende Latter, slog sig paa
  Laarene, vred og vendte sig, ravende som han var, truede skjælmsk ad
  Marie og lo fornøjet og godmodigt, havde aabenbart noget Spøgefuldt,
  han vilde sige, begyndte ogsaa paa det, men kunde ikke faa det frem,
  og sank endelig ganske opløst og lattergreben ned paa en Stol,
  stønnende og gispende af al den Leen, med et lykkeligt, bredt Smil
  over hele Ansigtet.
  
  Lidt efter lidt veg Smilet for et døsigt Alvor, saa rejste han sig
  op og gik i tavs, misfornøjet Majestæt frem og tilbage over Gulvet,
  stillede sig omsider op ved Kaminen, foran Marie, med den ene Arm i
  Siden, den anden støttet paa Gesimsen og saae overlegent -- stadig
  slynget af den stærke Rus -- ned paa hende.
  
  Han holdt nu en lang, usammenhængende Fuldmandstale om sin egen
  Storhed, om den Ære, der var viist ham udenlands, og om den store
  Lykke, det var for Marie som en menig Adelsmands Datter, at have til
  Gemal En, der om han havde villet, kunde have hjemført en Prindsesse
  af Blodet. Han gik derefter uden Grund over til at sige, at han vilde
  være Herre i sit Hus, og truede Marie, at hun skulde være saa lydig,
  saa lydig, han vilde ingen Raisonering høre paa, ikke et Kny, ikke
  eet; hvor højt han ogsaa havde hævet hende, saa blev hun dog altid
  hans Slave, hans lille Slave, lille, søde Slave, og nu blev han saa
  mild som en legende Los, græd og smiskede og trængte med hele en
  drukken Mands Ihærdighed ind paa hende med grove Kjærtegn og plumpe
  Elskovsord -- uundgaaelige, uafviselige.
  
         *       *       *       *       *
  
  Næste Dags Morgen vaagnede Marie længe før Ulrik Frederik.
  
  Det var næsten med Had, hun betragtede den sovende Skikkelse ved
  hendes Side. Hendes Haandled var hovnet op og var ganske ømt fra hans
  voldelige Velkomsthilsen igaaraftes. Der laa han med de kraftige Arme
  under den stærke, laadne Nakke; sorgløst, trodsigt, syntes det hende,
  aandede det brede Bryst, og der var et dorsk, mæt Smil paa de røde,
  fugtigt glindsende Læber.
  
  Hun blev bleg af Harme og rød af Undseelse, ved at se paa ham.
  Næsten fremmed for hende ved den lange Adskillelse, var han trængt
  ind, pukkende paa hendes Kjærlighed som sin Ret, overmodig vis paa
  hele hendes Sjæls Hengivenhed og Tilbøjelighed, som En er vis paa at
  finde sine Møbler staaende, hvor de stod, da En gik ud. Vis paa at
  være savnet, vis paa at Længsels Klager havde svunget sig fra hendes
  skjælvende Læber henimod ham i det Fjerne, vis paa at alle hendes
  Ønskers Maal var hans brede Favn --.
  
  Da Ulrik Frederik stod op, fandt han hende halvt siddende, halvt
  liggende paa en Løjbænk inde i den blaa Stue. Hun var bleg,
  Ansigtstrækkene slappe, Øjnene nedslagne, og den syge Haand laa mat
  ned i hendes Skjød, svøbt i et Kniplingslommetørklæde; han greb
  efter den, men hun rakte ham langsomt den venstre og heldte med et
  smerteligt Smil Hovedet tilbage.
  
  Ulrik Frederik kyssede smilende den fremrakte Haand, kom med nogle
  spøgefulde Bemærkninger om hans Tilstand igaaraftes og undskyldte
  sig med, at han, saalænge han var i Spanien, aldrig havde faaet en
  eneste god Rus, fordi Spanierne slet ingen Forstand havde paa at
  drikke, og han tilføjede, at naar han skulde være ærlig, saa drak han
  heller den uægte Alikant og Malagavin fra Johan Lehns Stue eller fra
  Bryhanskjælderen, end det ægte, søde Djævelskab, der vankede dernede.
  
  Marie tav.
  
  Frokostbordet stod dækket og Ulrik Frederik spurgte, om de ikke
  skulde spise.
  
  Marie skulde Ingenting have, hun bad ham undskylde, han maatte spise
  ene, hun havde ingen Madlyst, og hendes Haand gjorde saa ondt, han
  havde rent kvæstet den.
  
  Saa fik han da at vide, hvor skyldig han var, og han vilde endelig
  se den syge Haand og kysse den, men Marie skjulte den hurtigt i sin
  Kjoles Folder og saae paa ham, som han sagde, med et Blik som en
  Tigerinde, der forsvarer sit værgeløse Afkom. Han bad længe, men
  det hjalp ikke, saa satte han sig leende tilbords og spiste med en
  Appetit, der levende mishagede Marie. Roligt kunde han imidlertid
  ikke sidde, han maatte hvert Øjeblik løbe til Vinduet og se ud, for
  alle Gadens hjemlige Scener var ham saa nye og kurieuse, og han
  fik snart ved denne idelige Løben den halve Opdækning spredt rundt
  omkring i Stuen, hans Øl stod i det ene Vindue, Brødkniven laa i det
  andet, hans Serviet hang over Vasen paa den forgyldte Gueridon og en
  Kringle laa paa det lille Bord i Krogen.
  
  Endelig blev han færdig og satte sig hen ved Vinduet og sad længe og
  saae ud, snakkende til Marie, der henne fra sin Løjbænk kun svarede
  ham sjeldent eller slet ikke svarede.
  
  Omsider rejste hun sig og gik hen til Vinduet, hvor han sad. Hun
  sukkede og saae tungsindigt ud i Luften.
  
  Ulrik Frederik smilte og drejede med stor Ihærdighed sin Signetring
  rundt paa Fingeren.
  
  «Skal jeg puste paa den kranke Haand?» sagde han i en klagende,
  medlidende Tone.
  
  Marie rev Kniplingstørklædet af Haanden uden at sige et Ord og blev
  ved at se ud.
  
  «Den tager Kuld, den lille Stakkel,» sagde han og saae et Øjeblik op.
  
  Marie støttede, tilsyneladende tankeløst, den syge Haand mod
  Vindueskarmen og spillede med Fingrene, som paa et Klavikordium,
  frem og tilbage, ud af Solen og ind i Vinduespostens Skygge og ud af
  Skyggen og ind i Solen igjen, frem og tilbage.
  
  Ulrik Frederik saae med smilende Velbehag paa den smukke, blege
  Haand, der som et vevert, smidigt, lille Kattedyr leged og tumled i
  Karmen, krummed sig som til Spring, drejed og vendte sig, skød Ryg,
  tog Tilløb hen til Brødkniven, rullede med Skaftet, krøb tilbage,
  lagde sig fladt ned i Karmen, listed sig langsomt hen til Kniven
  igjen, snoede sig smidigt i Greb om Skaftet, løftede Bladet og lod
  det spille blankt i Solen, fløj saa op med Kniven ...
  
  I samme Nu lynede Kniven ned imod hans Bryst, men han værgede med
  Armen, og Klingen skar igjennem hans lange Kniplingsmansketter ned
  i Ærmet og han hugged den til Side ned paa Gulvet, sprang med et
  Forfærdelsesraab op, saa Stolen tumled tilbage, Altsammen i eet kort
  Sekund, ligesom med en eneste Bevægelse.
  
  Marie var dødbleg, hun klemte Hænderne op mod sit Bryst, hendes Blik
  var stivt og forfærdet, det stirrede hen paa den Plet, hvor Ulrik
  Frederik havde siddet, saa sænkede Øjelaagene sig, en skærende, død
  Latter trængte sig over hendes Læber, og hun sank om paa Gulvet,
  lydløst og ganske langsomt, som støttet af usynlige Hænder.
  
  Dengang hun legede med Kniven, havde hun pludselig lagt Mærke til, at
  Ulrik Frederiks Kniplingsskjorte stod aaben og blottede hans Bryst,
  og i samme Øjeblik var den meningsløse Drift opstaaet hos hende,
  at hugge det kolde, blinkende Blad ind i det hvide Bryst, og hun
  gjorde det; ikke fordi hun ønskede at dræbe eller blot at saare ham,
  maaske kun fordi Kniven var kold og Brystet varmt, eller mulig fordi
  hendes Haand var syg og svag og Brystet stærkt og sundt, men først
  og fremmest fordi hun ikke kunde lade være, fordi hendes Vilje ingen
  Magt havde over hendes Hjærne, eller hendes Hjærne ingen Magt over
  hendes Vilje.
  
  Ulrik Frederik stod bleg og støttede sig med Haandfladerne paa
  Frokostbordet, han skjælvede, saa Bordet rystede og Fadene klirrede
  mod hinanden. Frygt var ellers ikke blandt hans Egenskaber eller
  Mod blandt hans Mangler, men dette var kommet saa uanet, var saa
  vanvittig ubegribeligt, at han kun med Spøgelserædsel kunde tænke paa
  den Skikkelse, der laa livløs og stille paa Gulvet henne ved Vinduet.
  Burrhis Ord om Faren, der blinkede i en Kvindes Haand, klang for ham,
  han sank paa Knæ og bad; for al rimelig Sikkerhed, al forstandig
  Tryghed var vegen fra Jordelivet og al menneskelig Vished ogsaa, thi
  det var Himlen selv, der regjered, ukjendte Gejsters Indflydelse, der
  styred, overjordiske Magter og Tegn, der bestemte. Hvorfor skulde
  hun ellers ville dræbe ham, hvorfor, Gud, du Almægtigste, hvorfor,
  hvorfor? ... Fordi det skulde være. Skulde.
  
  Næsten stjaalent tog han Kniven op, brækkede Bladet over og kastede
  Stumperne ind i den tomme Kamin.
  
  Endnu rørte Marie sig ikke.
  
  Hun var da ikke saaret? nej, Kniven var jo blank, og der var ingen
  Blod paa hendes Mansketter, men hun laa saa stille, dødsens stille;
  han ilede hen til hende og løftede hende op i sine Arme.
  
  Marie sukkede, slog Øjnene op, saae stivt og dødt ud for sig, saae
  paa Ulrik Frederik, og hun slyngede sine Arme om ham, kyssede og
  kjærtegnede ham, men sagde ikke et Ord. Hun smilede vel saa lykkelig
  og glad, men der var en spørgende Angst i hendes Blik, hun saae henad
  Gulvet som om hun søgte Noget, greb saa pludselig Ulrik Frederik om
  Haandledet og følte paa hans Ærme, og da hun saae, at det var udrevet
  og Mansketten flænget, skreg hun i Forfærdelse.
  
  «Saa gjorde jeg det dog,» raabte hun fortvivlet, «aa Gud i din
  højeste Himmel, bevar min Forstand, saa mindelig jeg beder! -- Men
  hvorfor spørger du intet?» sagde hun til Ulrik Frederik, «hvorfor
  slænger du mig intet fra dig som en forgiftig Eddersnog! Alligevel,
  Gud skal vide, jeg intet har Skyld eller Andel i, hvad jeg gjorde;
  det kom saadan paa mig, der var _det_, der tvang mig, jeg svær' dig
  min højeste Helgens Ed, der var _det_, der styred' min Haand; men du
  tror det intet, hvor kan du ogsaa?» og hun græd og jamred.
  
  Men Ulrik Frederik troede hende ganske. Det var jo den fuldeste
  Bekræftelse af hans egne Tanker, og han trøstede hende med gode Ord
  og Kjærtegn, skjøndt han følte en hemmelig Rædsel for hende som den,
  der var et stakkels vanvittigt Redskab i arge Gejsters usalige Vold.
  Og han overvandt ikke denne Rædsel, uagtet Marie Dag for Dag opbød
  al en klog Kvindes Kløgt for at vinde hans Tillid. For havde hun hin
  første Morgen svoret i sit Hjærte, at Ulrik Frederik skulde faa Lov
  til at udfolde al sin Elskværdighed og bruge alt sit Taalmod for at
  vinde hende igjen, saa svor hendes Opførsel nu lige det Modsatte;
  hvert Blik var en Bøn, hvert Ord et ydmygt Løfte, og i tusinde
  Smaating, i Dragt og Lader, i snilde Overraskelser og sarte Hensyn
  tilstod hun ham, hver Time paa Dagen, sin inderlige, længselsfulde
  Kjærlighed, og havde hun kun havt Mindet om hin Formiddags Optrin at
  overvinde, da var Sejren ogsaa bleven hende vis.
  
  Men større Fjender stod hendes Sag imod.
  
  Ulrik Frederik var draget bort som fattig Prinds fra et Land, hvor
  den mægtige Adel ingenlunde betragtede en Konges uægte Børn som mere
  end sin Lige. Enevælden var endnu saa ung, og den Betragtning, at
  Kongen var en Mand, der kjøbte sin Magt ved at give sin Magt, saa
  saare gammel. Det Halvgudsskjær, der i senere Tider omstraalede den
  absolute Arveherre, om det end alt var tændt, det var dog endnu kun
  spagt og spædt og blændede Ingen, der ikke stod altfor nær.
  
  Fra dette Land drog Ulrik Frederik til Phillip den Fjerdes Hær
  og Hof, og her blev han overvældet med Gaver og Æresbevisninger,
  udnævntes til Grand d'Espagne og behandledes paa lige Fod med
  Don Juan d'Austria, thi de Spanskes Konge lod sig det være
  magtpaaliggende, i hans Person at hylde Frederik den Tredie og ved
  overvættes Gavmildhed og Naade at udtrykke sin Tilfredshed med
  Regjeringsforandringen i Danmark og sin Anerkjendelse af Kong
  Frederiks sejerkronede Bestræbelser for at indtræde i de absolute
  Herskeres Række.
  
  Løftet og beruset af al denne Hæder, som ganske forandrede hans
  Opfattelse af hans egen Betydning, saae Ulrik Frederik snart, at han
  havde handlet utilgivelig letsindigt i at gjøre en menig Adelsmands
  Datter til sin Gemalinde, og Tanker om at lade sin egen Ubesindighed
  gaa ud over hende, Tanker om at lade hende ophøje og om at lade sig
  skille fra hende, krydsede i broget Forvirring hinanden under hans
  Rejse hjem, og da nu den overtroiske Frygt for, at hans Liv var
  truet af hende, kom til, tog han den Beslutning, indtil han kunde
  skjønne, hvad der videre var at foretage, at behandle hende koldt
  og ceremonielt, og at afvise ethvert Forsøg paa at vække det gamle,
  idyliske Forhold tillive igjen.
  
  Frederik den Tredie, der ingenlunde var nogen ufin Iagttager,
  opdagede snart, at Ulrik Frederik ikke var vel fornøjet med sit
  Ægteskab og forstod ogsaa helt vel Grunden, og han benyttede derfor
  enhver Lejlighed til at fremdrage og udmærke Marie Grubbe, og
  overvældede hende med Tegn paa Gunst og Naade, og troede paa denne
  Vis at kunne hæve hende i Ulrik Frederiks Øjne og Yndest, men det
  hjalp ikke, det bidrog kun til at skabe en Hær af aarvaagne og
  misundelige Fjender rundt om den Udkaarne.
  
                 *       *       *
  
  Den Sommer, som saa ofte ellers, boede Kongefamilien paa
  Frederiksborg.
  
  Ulrik Frederik og Marie tog ogsaa derud, thi de skulde hjælpe med
  til at udfinde og optænke alle mulige Festligheder og Optog, som i
  September og Oktober skulde gaa for sig, naar Churfyrsten af Sachsen
  kom for at trolove sig med Prindsesse Anna Sofie.
  
  Foreløbig var Hofkredsen derude ganske lille, først i Slutningen af
  Avgust skulde den udvides, thi da skulde Prøverne paa Balletter og
  anden Lystbarhed begynde. Der var derfor meget stille, og de sled
  Tiden som de bedst kunde. Ulrik Frederik var næsten hver Dag paa
  lange Jagt- og Fisketoure, Kongen havde travlt med sit Drejelad
  og sit Laboratorium, som han havde ladet indrette i et af de smaa
  Taarne, og Dronningen og Prindsesserne baldyrede til den forestaaende
  Fest.
  
         *       *       *       *       *
  
  I den Allee, som fra Skoven fører op mod Laagen til lille Dyrehave,
  plejede Marie Grubbe at gaa sin Morgengang.
  
  Hun var der ogsaa idag.
  
  Højt oppe i Alleen lyste hendes kraprøde Robe skarpt mod den
  muldsorte Gang og det grønne Løv.
  
  Langsomt kom hun nærmere.
  
  Den sirlige, sorte Filthat, uden andet Smykke end en smal Perlelidse
  og en blinkende, sølvindfattet Solitaire paa den opkrammede
  Sideskygge, sad let paa det i tunge Lokker opsatte Haar. Robelivet
  sad stramt og glat, Ærmerne var snevre til ned imod Albuen, der blev
  de dybt opslidsede, hængende, agrafferede over Slidsen med Perlemoder
  og forede med ansigtsfarvet Silke. En tætvævet Kniplingsbredde
  skjulte de nøgne Arme. Robeskjørtet, der bagtil slæbte en Smule,
  var paa Siderne højt ophæftet og faldt i rundede Folder kortelig af
  foran, og lod et sort og hvidt skraastribet Silkeskjørt tilsyne, saa
  langt, at Foden med de sortsviklede Strømper og perlespændte Sko
  netop kunde sees. I Haanden havde hun en Vifte af Svanefjer og Fjer
  af Ravne.
  
  Tæt ved Laagen standsede hun, aandede i sin hule Haand og holdt den
  først for det ene, saa for det andet Øje, saa rev hun en Kvist af og
  lagde de kjølige Blade paa de hede Øjelaag, men det kunde alligevel
  sees, at hun havde grædt. Saa gik hun ind ad Laagen, op mod Slottet,
  vendte tilbage igjen og slog ind paa en Sidegang.
  
  Neppe var hun forsvunden mellem de mørkegrønne Buksbomhække, før der
  oppe i Alleen viste sig et sælsomt, skrøbeligt Par: et Mandfolk, der
  gik langsomt og vaklende som En, der nys var kommen op af en haard
  Sygdom, støttede sig til et Fruentimmer i en gammeldags Stoffes Kaabe
  og med en stor, grøn Skjærm for Øjnene. Manden vilde gaa hurtigere
  til, end han ret vel kunde aarke, og Fruentimmeret holdt igjen og
  trippede smaaskjændende med.
  
  «Naa, naa!» sagde hun, «bi at tage dine Ben med, du flyver jo til som
  et vindt Hjul i en skjæv Vej, kranke Lemmer skal krankelig bæres.
  Gaa nu stille! sagde hun ikke det, den kloge Kone i Lynge. Er det at
  stolpre afsted paa Ben, som der intet er mere Støtte og Stivelse i,
  end som i gammel Sime!»
  
  «Herregud, da ogsaa for Ben det er!» klynkede den Syge og standsede,
  da Knæene rystede under ham, «nu er hun helt af Syne,» og han saae
  langeligt op imod Laagen, «helt af Syne! og der bliver ingen Lystfart
  i Dag, har Foureren sagt, og der er saa længe til imorgen!»
  
  «Ja, ja, den Tid gaar nok, lille Daniel, og saa kan du hvile idag,
  saa er du saameget des stærkere imorgen, saa følger vi hende hele
  Skoven igjennem, fluks ned til Laagen, ja vi gjør, og nu gaar vi
  hjem, og saa skal du ligge paa den bløde Løjbænk og have et godt Krus
  Øl, og saa spiller vi Verkehring og saa kommer Reinholdt Vinskjænk,
  naar det høje Herskab har spiset af, og saa spørger du Nyt og vi faar
  os en god, trofast Lanter til Sol gaar i Bjerge, ja, vi gjør, lille
  Daniel, ja, vi gjør!»
  
  «Ja, vi gjør, ja, vi gjør!» vrængede Daniel, «du med din Lanter og
  Spil og Verkehring! naar det brænder i min Hjærne som Løbebly og min
  Forstand er i vilden Vaade og -- hjælp mig hen til Vejkanten, at jeg
  kan sætte mig lidt -- saa, saa ... er jeg klog, Magnille? er jeg? --
  jeg er galen som en Flue i en Flaske, hvad? Hille Kors og Sakrament!
  det er klog Mands Fart for en vanbaaren Vanbyrdig, ussel, ussel,
  rygbraaden Stakkarl, at æde sig op af højgalen Elskov til en Prindses
  Hustru, det er klogt, Magnille, at længes Øjnene ud af Hovedet efter
  hende, at gispe som en landsmidt Fisk efter at se kuns et Glimt af
  hendes Gestalt, at minde med sin Mund det Støv, hun har traadt, det
  er klogt, siger jeg! -- aa, var der intet de Drømme, Magnille, hvor
  hun bøjer sig over mig og lægger sin hvide Haand paa mit pinefulde
  Bryst eller ligger saa stille og aander saa sagte og er saa kold
  og forladt og har Ingen til at værge sig, uden som mig ... eller
  hvirvler forbi i et stakket Glimt, hvid, hvid som en nøgen Lilie! --
  men det er nichtige Drømmer, Røg og Tant kuns og fattige Luftblaser.»
  
  De gik igjen.
  
  Ved Laagen standsede de.
  
  Daniel støttede sig med Armene paa den og stirrede op imellem Hækkene.
  
  «Derinde!» sagde han.
  
  Stille og lys laa Dyrehaven med Sol i Luft og Sol i Løv. Kisel
  og Smaaskaar nede i Gangen kasted Lyset tilbage i dirrende
  Straalebundter, flyvende Edderkoppespind blinked gjennem Luften og
  tørre Knopblade dalede vrikkende ned fra Bøgenes Grene, mens højt
  oppe mod den blaa Himmel Slottets hvide Duer tumlede sig med Solguld
  over de hurtige Vinger.
  
  Fra en fjern Luth klang en lystig Dandsemelodi dæmpet derned.
  
  «Saadan en Nar!» mumlede Daniel. «Skulde En tro det, Magnille, at
  En, der har Indialands dyrbareste Demantsperle, vilde agte den ringe
  og løbe efter Skjærver af malet Glas! Marie Grubbe og -- Karen Fiol!
  er _han_ klog? og nu tænker de, han jagter, tænker de, fordi han
  lader Vildtskytten skyde til sig og kommer hjem med Horsgummer og
  Tredækkere i Bundter og Par, og imens saa stimer og fjaser han nede
  i Lynge med en Kjøbemø, en Carnaille -- tvi, tvi, i Helvedes Hav for
  skidden Commerce! -- og han er saa iversyg paa den Majmaanedskilling,
  at han knap tør vende sine Øjne fra hende en Dag tilende, mens ...»
  
  Det rasled i Løvet, og Marie Grubbe stod lige foran ham indenfor
  Laagen.
  
  Dengang hun drejede af ned i Haven, var hun nemlig gaaet ned til
  Indhegningen, hvor Elsdyrene og de Esrom-Kameler nu holdtes, og var
  derfra søgt hen til et Lysthus, lige tæt op mod Laagen. Her havde hun
  hørt Daniels Ord til Magnille og nu:
  
  «Hvem er I?» spurgte hun, «og var de sande, de Ord, I sagde?»
  
  Daniel havde ondt ved at holde sig opret ved Laagen, saadan rystede
  han.
  
  «Daniel Knopf, velbaarne Madame, den galne Daniel,» svarede han,
  «bryd Jer intet om hans Snak, det løber ham saadan af Tungen, Redt
  og Uredt mellem hinanden, Hjærneavner og Tungetærsken, Tungetærsken
  og intet Andet.»
  
  «I lyver, Daniel.»
  
  «Ja, ja, Herregud! vist lyver jeg saa, det er troligt nok, for her,
  velbaarne Madame,» og han pegede paa sin Pande, «her er det som en
  Jerusalems Forstyrrelse -- nej dig, Magnille, nej dig høvisk og
  sig den velbaarne Madame Gyldenleu, hvor galen jeg er bleven, --
  vær intet undseendes! Herregud, vi har jo alle vores smaa Bræk og
  Skrøbeligheder! sig det kuns, Magnille, vi er jo ligegodt dog kuns
  saa galne, som Vorherre han gjør os.»
  
  «Er han virkelig ret galen?» spurgte Marie Magnille.
  
  Magnille dyppede sig forvirret, greb efter Maries Kjoleflig ind
  mellem Laagens Tremmer og kyssede paa den og saae ganske forskrækket
  ud: «Aa nej, nej, er han intet, Gud have Lov.»
  
  «Hun er ogsaa ...» og Daniel slog med Haanden en Kreds i Luften, «vi
  passer paa hinanden, vi to Galne, saa vel vi kan, det er intet for
  det Bedste, men Herregud, Galne se, Galne gaa, ved fælles Hjælp de
  Graven naa, men der bliver intet ringet over dem, det maa intet være.
  Ellers Tak for god Efterspørgsel, mange Tak, mange Tak og Gud i Vold.»
  
  «Bliv,» sagde Marie Grubbe, «I er intet mere galen, end I gjør Jer
  selv. I skal tale, Daniel; vil I, jeg skal tro saa laveligt om Jer,
  at I er Mellemmand mellem hende, I nævnte, og min Hr. Gemal? vil I
  det?»
  
  «En stakkels, galen Mand,» klynkede Daniel og slog undskyldende ud
  med Haanden.
  
  «Gud forlade Eder, Daniel, det er skjændigt Spil, I driver; jeg havde
  troet Eder saa meget, meget bedre!»
  
  «Er det sandt, er det sandfærdigen sandt,» raabte han ivrig og hans
  Øjne lyste af Glæde, «saa er jeg klog igjen, spørg mig kuns, bare
  spørg!»
  
  «Var de sande, de Ord ...»
  
  «Som Evangelium, men ...»
  
  «Er I vis derpaa? I fejler intet?»
  
  Daniel smilte.
  
  «Er ... han der idag?»
  
  «Er han paa Jagt?»
  
  «Ja.»
  
  «Saa ja.»
  
  «Hvad er --,» begyndte Marie igjen efter en lille Pavse, «hvad er hun
  for Slags Person, om I veed det?»
  
  «Lille, velbaarne Madame, ret lille, rød og rund som et Løgæble,
  gesvadsig og munter, med leendes Mund og væver Tunge.»
  
  «Men af hvad Folk er hun kommen?»
  
  «For to Aar siden, eller halvtredie, var hun gift med en fransøsk
  Valet de chambre, som forløb Landet og lod hende blive siddendes, men
  hun sad intet ret længe, førend som hun, i Ledtog med en forgjældet
  Harpenist, satte ud for Paris og _der_ og til Bryssel har hun været,
  til hun kom her tillands igjen iaar ved Pindsedagstide. Hun har
  ellers et naturligt oplyst Hoved og angenemme Manerer, undtagen naar
  som er, at hun er drukken; det er nu al den Videnskab, jeg haver.»
  
  «Daniel,» sagde hun og standsede uvis.
  
  «Daniel,» svarede denne med et fint Smil, «er Eder nu og evindelig
  saa tro som Eders højre Haand.»
  
  «Vil I da være mig til Hjælp? -- Kan I komme over ... over en Vogn og
  en Agesvend, der er til at lide paa, saa fluks jeg giver Jer Varsel?»
  
  «Ja, jeg kan, det kan jeg, en maadelig Time efter skal der holde en
  Vogn i Herman Blytækkers Vænge, op imod det gamle Fjælleskur. Lid I
  kuns paa det, velbaarne Madame.»
  
  Marie stod et Øjeblik, som om hun betænkte sig. «Vi tales ved igjen,»
  sagde hun saa, nikkede venligt til Magnille og gik.
  
  «Er hun nu intet al Dejligheds Tresor, Magnille!» udbrød Daniel og
  stirrede henrykt opad Gangen, ad hvilken hun var forsvunden. «Og saa
  ædelig stolt,» tilføjede han triumferende, «aa, hun vilde sparke
  mig bort, ret foragtendes sætte sin Hæl paa min Nakke og træde mig
  sagtelig ned i det ringeste Støv, om hun vidste, hvor djærvelig
  Daniel drømmer om hendes Person. -- Saa brændendes skjøn og herlig!
  det sved mig i Hjærtet for hende, hun maatte fortro sig til mig, til
  mig! nedbøje sin Stoltheds majestætiske Palme ... men der er Fryd i
  den Sentiment, Magnille, Himmerigs Fryd, Magnilleke!»
  
  Saa stavrede de af med hinanden.
  
         *       *       *       *       *
  
  At Daniel og hans Søster var komne til Frederiksborg, var gaaet
  saaledes til: den arme Livsens Korthed havde efter Scenen i
  Statafkroen fattet en afsindig Kjærlighed til Marie Grubbe. En
  fattig, fantastisk Kjærlighed, der Intet haabede, fordrede eller
  ventede andet end golde Drømme. Ikke mere. Og den Smule Virkelighed,
  der krævedes til at farve Drømmene med et svagt Skjær af Liv, fandt
  han i rigt Maal ved nu og da at se hende saadan som Lejligheden
  faldt, glimtvis nærved eller dragende forbi i det Fjerne. Men da
  nu Gyldenløve rejste bort og Marie aldrig tog ud, da voksede hans
  Længsel og steg og steg, til den var ved at gjøre ham vanvittig, og
  kastede ham omsider paa Sygelejet.
  
  Da han svækket og ødelagt rejste sig igjen, var Gyldenløve kommen
  hjem, og af en af Maries Piger, som han havde i sin Sold, erfarede
  han, at Forholdet mellem Marie og hendes Gemal ikke var det Bedste,
  og denne Efterretning gav hans umulige Lidenskab ny Næring og ny
  Vækst, Fantasteriets overnaturlig frodige Vækst. Inden han endnu
  havde forvundet sin Sygdom saameget, at han ret kunde staa og støtte,
  rejste Marie til Frederiksborg. Han maatte følge efter, bie kunde
  han ikke. Han sagde, han vilde tage til den kloge Kone i Lynge for
  at blive fuldstændig helbredet, og hans Søster Magnille skulde følge
  ham, saa kunde hun med det Samme faa Raad for sine daarlige Øjne.
  Det fandt Venner og Bekjendte rimeligt og afsted kjørte de Daniel og
  Magnille til Lynge. Her opdagede han Gyldenløves Forhold til Karen
  Fiol, og her fortroede han sig fuldstændig til Magnille, sagde hende
  sin besynderlige Elskov, sagde hende, at der for ham kun var Lys og
  Livsens Aande, hvor Marie Grubbe var, og besvor hende at følge ham
  til Frederiksborgby, for at han kunde være den nær, der saa ganske
  fyldte hans Hu.
  
  Magnille føjede ham, de lejede sig ind i Frederiksborg og havde nu
  alt i mange Dage fra det Fjerne fulgt Marie Grubbe paa hendes ensomme
  Morgengange.
  
  Og saa var det, de mødtes.
  
  
  
  
  XI.
  
  
  Et Par Dage efter ud paa Formiddagen var Ulrik Frederik i Lynge.
  
  Han laa paa alle Fire ude i den lille Have foran Huset, hvor Karen
  Fiol boede, med en Krands af Roser i den ene Haand, medens han med
  den anden søgte, snart at lokke, snart at trække en lille, hvid
  Fruerhund frem under Hasselbuskene i Hjørnet.
  
  «Boncoeur! petit petit Boncoeur! Boncoeur, kom saa da, din lille
  Skalk, aa, saa kom da, din Narrifas -- aa, dit Bæst, Boncoeur, lille
  Hund! -- forbandede, stædige Tingest ...»
  
  Karen stod i Vinduet og lo.
  
  Hunden kom ikke, og Ulrik Frederik lokkede og bandede.
  
      "Amy des morceaux delicats,"
  
  sang Karen og vinkede med en fyldt Vinpokal.
  
      "Et de la debauche polie
      Viens noyer dans nos Vins Muscats
      Ta soif et ta melancolie!"
  
  Hun var meget oprømt, meget hed, og somme af Sangens Toner gik
  højere, end de egenlig skulde.
  
  Endelig fangede Ulrik Frederik Hunden.
  
  Triumferende bar han den hen for Vinduet, trykkede den Rosenkrandsen
  ned over Ørerne og rakte den knælende op mod Karen.
  
  «Adorable Venus, reine des coeurs, je vous prie accepter de ton
  humble esclave cet petit agneau innocente, couronné des fleurs ...»
  
  I det Samme aabnede Marie Grubbe Havelaagen. Hun blev bleg, da hun
  saae Ulrik Frederik paa Knæ række en Rosenkrands, eller hvad det var,
  op mod det røde, leende Kvindfolk, og hun bukkede sig ned, tog en
  Sten og kastede den af al Magt efter hende, men den ramte paa Kanten
  af det aabne Vindu, saa Ruderne klirrende regnede ned paa Jorden.
  
  Karen styrtede skrigende bort. Ulrik Frederik saa ængsteligt ind
  efter hende, tabte i Overraskelsen Hunden, men beholdt Krandsen, og
  stod nu forbavset, vred og forlegen og drejede den rundt mellem sine
  Hænder.
  
  «Bi kuns, bi kuns,» raabte Marie, «jeg traf dig intet, men jeg
  skal nok, jeg skal nok,» og hun trak en lang, svær Staalnaal med
  rubinforsiret Hoved ud af sit Haar, den holdt hun saa op for sig som
  en Dolk og ilede i et underligt smaatrinet, næsten hoppende Løb op
  imod Huset; det var ligesom hun ikke kunde se, for hun løb ikke lige
  paa, men i sælsomme, usikre Bugter op efter Husets Dør.
  
  Der standsede Ulrik Frederik hende.
  
  «Gaa tilside,» sagde hun næsten klynkende, «du med din Krands.»
  
  «Saadan En,» vedblev hun, medens hun vendte sig fra den ene Side til
  den anden for at smutte ind, og stadigt holdt Øjnene fæstede paa
  Døraabningen, «saadan En binder du Krandse til, Rosenkrandse, ja--a,
  her er du den kjælne Hyrde; har du intet en Skalmeje ogsaa? har du
  ingen Skalmeje?» gjentog hun og snappede i det Samme Krandsen ud
  af hans Hænder, kastede den paa Jorden og trampede paa den, «og en
  Hyrdestav, Amaryllis? med en Silkesløjfe?»
  
  «Lad mig komme frem, siger jeg,» truede hun og løftede Naaledolken
  mod ham.
  
  Han greb hende om begge Haandled og holde hende fast; «vil du stinge
  igjen?» sagde han skarpt.
  
  Marie saae op paa ham.
  
  «Ulrik Frederik,» sagde hun ganske sagte, «_jeg_ er din Hustru for
  Gud og Mennesker. Hvorfor elsker du mig intet mere? Følg med, lad
  hende derinde være den, hun er og følg med. Følg med, Ulrik Frederik,
  du veed intet, hvad brændendes Elsk jeg bær' til dig, hvor bitterligt
  jeg længes og sørger. Følg med, hører du, følg med!»
  
  Ulrik Frederik svarede ikke, han bød hende Armen og fulgte hende ud
  af Haven, hen til hendes Vogn, der holdt ikke langt derfra. Han hjalp
  hende op, gik forom Hestene og saae paa Seletøjet, spændte et Spænde
  om og kaldte Kusken ned, som for at lade ham rette ved Koblerne, og
  hviskede saa til ham, da de stod der foran:
  
  «Saasnart du er i Sædet saa kjør til, alt hvad Øgene strække kan, og
  stop aldrig et Minut, før I er hjemme, det siger jeg, og du kjender
  mig vel!»
  
  Kusken var oppe, Ulrik Frederik tog i Siden af Vognen, som for at
  stige op ogsaa, Pidsken susede ned over Hestene, han sprang tilbage
  og Vognen foer afsted.
  
  Et Øjeblik tænkte Marie paa at faa Kusken til at standse, paa at
  gribe Tøjlerne, paa at springe ud, men der kom en Afmagts Ro over
  hende med Et, og en uendelig dyb, navnløs Væmmelse, en kvalmende
  Lede, og hun blev siddende rolig og stille, stirrende ud for sig,
  uden at lægge Mærke til Vognens rasende Fart.
  
  Og Ulrik Frederik var atter hos Karen Fiol.
  
         *       *       *       *       *
  
  Om Aftenen, da Ulrik Frederik vendte hjem, var han egenlig en
  lille Smule beklemt, ikke just ængstelig var han, men betaget af
  den Spænding, som lister sig over Folk, naar de har den bestemte
  Overbevisning, at de gaar en hel Række af Fortrædeligheder og
  Ubehageligheder imøde, og som ikke kan undgaaes, som man skal
  igjennem.
  
  Marie havde naturligvis klaget til Kongen, og denne vilde nu gjøre
  ham kjedsommelige Bebrejdelser, som maatte høres til Ende; Marie
  vilde hylle sig i den krænkede Dydefuldheds majestætiske Tavshed,
  hvad han saa skulde gjøre sig den Ubelejlighed at ignorere.
  Stemningen deroppe vilde være yderst trykkende, Dronningen vilde se
  træt og lidende ud, fornemt lidende, og Hofdamerne, der Ingenting
  vidste, men Alting anede, vilde sidde tavse, nu og da sagte sukkende
  løfte deres Hoveder og se mildt bebrejdende paa ham med store,
  tilgivende Øjne, aa, han kjendte det Hele lige til den Glorie af
  højhjertet Trofasthed og heroisk Selvopoffrelse, hvormed Dronningens
  stakkels Kammerjunker vilde søge at omgive sit smalle Hoved, ved
  med komisk Modighed at stille sig ved hans, Ulrik Frederiks, Side,
  overvældende ham med Høflighed og ærbødigt trøstende Dumheder, medens
  hans smaa, vandblaa Øjne og hele hans spinkle Skikkelse, tydeligt som
  klare Ord, talte og sagde: se, alle vende ham Ryggen, men jeg ikke,
  med Fare for kongelig Vrede, for Dronningens Mishag, trøster jeg den
  Forladte! Jeg sætter mit trofaste Bryst mod ... aa, hvor han kjendte
  det godt, Altsammen, Alting, det Hele.
  
  Han tog fejl.
  
  Kongen modtog ham med et latinsk Sprichwort, hvad der var et
  ubedrageligt Kjendetegn paa, at han var glad stemt, og Marie rejste
  sig og gav ham Haanden som sædvanlig, lidt koldere maaske, lidt mere
  afmaalt, men ialtfald helt anderledes, end han havde ventet det.
  
  Heller ikke da de blev alene, hentydede hun saameget som med et Ord
  til deres Møde i Lynge, og Ulrik Frederik undrede sig mistroisk
  derover; han vidste ikke ret, hvad Tanke han skulde gjøre sig om
  denne besynderlige Tavshed.
  
  Han vilde næsten hellere, hun havde talt!
  
  Skulde han lokke hende til at tale, takke hende, fordi hun havde
  tiet, give sig Anger og Bod i Vold og lege den Leg, at de bleve
  forsonede igjen?
  
  Han turde ikke ret prøve derpaa, for han havde lagt Mærke til, at hun
  nu og da saae hen paa ham i Smug, med saadan et sælsomt Udtryk i sine
  Øjne, et roligt, maalende, gjennemtrængende Blik, fuldt af stille
  Undren og af kjølig, næsten haanende Nysgjerrighed. Ikke et Glimt af
  Hævn eller Had, ikke en Skygge af Sorg eller Klage, ikke et sittrende
  Blink af tilbagetrængt Vemod! Intet saadant, slet intet!
  
  Derfor turde han ikke, og der blev Ingenting sagt.
  
  Engang imellem i de paafølgende Dage, kunde hans Tanker dvæle uroligt
  derved, og en feberagtig Lyst til at faa det klaret, opstaa hos ham.
  
  Men det skete ikke, og han kunde ikke lade være med at tænke sig,
  at hine uudtalte Bebrejdelser, de laa nu som Lindorme ligger i deres
  mørke Hule, rugende over skumle Skatte, der voksede alt som Øglerne
  vokste, blodrød Karfunkel løftende sig frem paa guldrød Stilk og bleg
  Opal langsomt bredende sig i Løg ved Løg, svulmende og ynglende,
  medens Ormenes Kroppe stille, men ustandset voksende, gled ud i Bugt
  paa Bugt, løfted sig i Ring paa Ring over Skattens frodige Mylder.
  
  Ja, hun maatte hade ham, maatte gaa og gjemme paa Hævntanker, thi
  en saadan Forhaanelse som den, han havde tilføjet hende, kunde ikke
  glemmes, og han satte denne formodede Hævnlyst i Forbindelse med det
  sælsomme Optrin, da hun løftede sin Haand mod ham, og med Burrhis
  varslende Ord, og han undgik hende endnu mere end før, og ønskede
  endnu ivrigere, at deres Veje maatte blive skilte.
  
  Men Marie tænkte ikke paa Hævn, hun havde glemt baade ham og Karen
  Fiol; thi i hint Minut af navnløs Lede var hendes Kjærlighed bleven
  udslettet, sporløst udslettet, som en straalende Boble, der brister
  i Støv og ikke er mere. Og dens Glands er heller ikke mere, og de
  flyvende Farver, den laante hvert lille Billed, den afspejlede i sig,
  ikke heller de er mere. De er det ikke, og Blikket, som den fængslede
  ved sin Pragt og urolige Skjønhed, er nu frit, skuer frit omkring og
  ser vidt udover Verden, den Verden, som i farvede Billeder spejledes
  i Boblens Glar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Paa Slottet var Dag for Dag Antallet af de Fremmede vokset.
  Balletprøverne vare allerede i fuld Gang og Dandsemestere og
  Akteurer, Pilloy og Kobbereau, var beordrede herud, dels for at
  instruere, dels for at overtage de vanskeligste eller utaknemmeligste
  Roller.
  
  Ogsaa Marie Grubbe skulde optræde i Balletten og tog med Iver Del i
  Øvelserne. Hun var siden Dagen i Lynge bleven langt mere virksom og
  selskabelig, saa at sige mere vaagen.
  
  Før var hendes Samliv med hendes Omgivelser temmelig udvortes; naar
  der ikke just var Noget, der ligesom kaldte paa hende, vakte hendes
  Opmærksomhed eller Interesse, saa smuttede hun straks ned i sin egen
  lille Verden og saae derfra ligegyldigt ud paa de Udenforstaaende.
  
  Nu derimod levede hun med; og havde hendes Omgangskreds ikke været
  saa optaget af alle hine Dages mangfoldige Nyheder og Afvekslinger,
  vilde de med Forbavselse have seet, hvor forandret hendes Væsen var
  blevet. Der var kommen en rolig Sikkerhed over hendes Bevægelser, en
  næsten fjendtlig Finhed i hendes Tale og en klog Agtpaagivenhed i
  hendes Miner.
  
  Men det var der Ingen, der mærkede, kun Ulrik Frederik greb sig
  enkelte Gange i at beundre hende som en fremmed, ham ubekjendt
  Person.
  
  Blandt de Fremmede, Augustmaaned bragte, var der ogsaa en af Maries
  Slægtninge, Sti Høg, hendes Søsters Mand.
  
  Ud paa Eftermiddagen, et Par Dage efter hans Ankomst, stod de med
  hinanden paa en Bakke i Skoven, hvorfra man saae ud over Byen og det
  flade, solsvedne Land bagved den.
  
  Store, langsomt glidende Regnskyer samlede sig oppe paa Himlen, og
  fra Jorden steg der en bitter, vissen Duft, som var det de matte,
  halvtudgaaede Urters Suk efter Livsens Væde.
  
  Den svage Luftning, der næppe var stærk nok til at holde Møllen
  dernede ved Korsvejen i Gang, susede mismodigt i Trætoppene, saa det
  lød, som klagede Skoven forknyt over Soleglød og Sommerbrynde, -- og
  som Tiggeren, der blotter sit medynksvækkende Saar, saaledes syntes
  de gule, fortørrede Græsmarker at lægge deres golde Jammer aaben for
  Himlens Blikke.
  
  Tættere og tættere samlede Skyerne sig, og enkelte store Regndraaber,
  ganske enkelte, faldt med et Slag paa Blade eller Straa, som saa et
  Øjeblik svingede til Siden, rystede og pludselig blev stille igjen.
  Svalerne strøg lavt langs med Jorden, og den blaalige Nadverrøg slog
  slørende ned over de sorte Straatage i den nære By.
  
  En Vogn skumpede besværligt henad Vejen, og nede fra Gange og Stier
  rundt om Højens Fod hørtes dæmpet Latter og munter Tale, Raslen af
  Vifter og Silke, Bjæffen af smaa Skjødehunde og Lyden af tørre Grene,
  der knagede og knækkedes.
  
  Det var Hoffet paa dets Eftermiddagspromenade.
  
  Marie og Sti Høg havde skilt sig fra de Andre og var gaaet op ad
  Bakken, nu stod de tavse og saae ud, stakaandede af saa hurtigt at
  have besteget den bratte Skraaning.
  
  Sti Høg var den Gang et Par Aar over de Tredive, han var en høj
  Mand, høj og mager, rødhaaret og med et langt, smalt Ansigt. Han var
  bleg og fregnet, og hans tynde, hvidgule Øjenbryn buede højt op over
  hans blanke, lysgraa Øjne, der fik et træt, lyssky Udtryk ved at
  Øjelaagene var ganske rosenrøde, og derved at han, naar han blinkede,
  blinkede langsommere, eller bedre: lod Øjet længere være lukket
  end andre Mennesker. Hans Pande var høj og over Tindingen var den
  stærkt rundet og blank. Næsen, smal og langsomt krummet, var lidt for
  lang og Hagen baade for lang og spids, medens Munden var fuldkommen
  smuk, Læbernes Farve saa frisk, deres Linier saa rene og Tænderne
  smaa og hvide. Men det var dog ikke det, der gjorde denne Mund saa
  ejendommelig, det var det, at han havde dette underlig sørgmodige,
  grusomme Smil, som undertiden findes hos store Vellystninge, dette
  Smil, der er higende Begjær og foragtende Træthed paa een Gang, paa
  een Gang ømt og længselssygt som søde Toner og grumt og blodlystent
  som den dæmpede Tilfredsstillelsens Knurren, der trænger sig ud af
  Rovdyrets Strube, naar dets Tænder slide i det bævrende Bytte.
  
  Saadan saae Sti Høg ud.
  
  Dengang.
  
  «Madame,» sagde han, «har I ingentid ønsket Jer, I sad vel og godt
  forvaret inden et Klosters Porte, saadan som de har dem i Italien og
  de Steder der?»
  
  «Ih nej, Gud frels mig vel! hvor skulde jeg komme paa slige katoliske
  Tanker?»
  
  «I er da meget lykkelig, min dyrebare Frænke? Livsens Drik er for
  Eder da skær og frisk, den smager sødt paa Eders Tunge, gjør den,
  varmer Eders Blod op og rasker Eders Tanker? Er det Sanden! aldrig
  bærmebedsk, doven og forfulet? aldrig blakket som af Edderdyr og
  Orme, der mimrer og kravler omkring ...? Saa har jeg taget Fejl af
  Eders Øjesyn da?»
  
  «Ja, kunde I faa mig til at skrifte paa den Vis!» sagde Marie og lo
  ham lige op i Øjnene.
  
  Sti Høg smilte, førte hende hen til en lille Græsbrink deroppe, og de
  satte sig ned.
  
  Han saae forskende op paa hende.
  
  «Veed I intet,» sagde han langsomt, tilsyneladende forlegen og
  uvis paa, om han skulde tie eller tale, «veed I intet, Madame, at
  der her i Verden er en gehejm Societet, som En kunde kalde for de
  Melankoliskes Kompagnie? Det er Folk, som fra Fødselen af er givne en
  anden Natur og Beskaffelse, end som Andre, de har et større Hjærte og
  fortere Blod, de higer og attraar mere, begjærer stærkere, og deres
  Forlængsel er vildere og mere brændendes, end den er hos den gemene
  Adelhob. De er fluks som Søndagsbørn, deres Øjne er mere aabne, alle
  deres Sandser er subtilere i deres Fornemmelser. Livsens Glædskab og
  Lyst, den drikker de med deres Hjærterødder, imens de Andre de kuns
  griber dem med deres grove Hænder.»
  
  Han standsede lidt, tog sin Hat i Haanden og lod Fingrene legende
  glide hen over den fyldige Fjerbusk.
  
  «Men,» vedblev han med mere dæmpet Stemme og ligesom for sig selv,
  «Vellyst i Dejlighed, Vellyst i Pragt, i alle de Dele, som nævnes
  kan, Vellyst i Gemyttets inderste Rørelser, Vellyst i de lønlige
  Drifter og Tanker, Mennesken selv aldrig ret kan begribe, alt Dette,
  som for Andre tjener dem, naar de er ørkesløse, til stakket Kortvil
  eller fult Slemmeri, det er for deres Sjæle som Lægedom og kostelig
  Balsam. Det er Livsens eneste honningdraabendes Blomster, hvoraf de
  dier deres daglige Føde, og derfor søge de ogsaa paa Livsens Træ
  Blomster op, hvor hine aldrig vilde tro de fandtes, under mørke Blade
  og paa tørre Grene, men de, de Andre, kjender de til Vellyst i Sorg
  eller i Fortvivlelse?»
  
  Han smilte haanligt og tav.
  
  «Men hvorfor», spurgte Marie og saae ligegyldigt bort fra ham,
  «hvorfor kalder I dem Melankoliske, medens det jo kun er Verdens
  Glædskab og Lyst, de har i Tanker, og hverken hvad tungt er eller
  travrigt heller?»
  
  Sti Høg trak paa Skuldrene og gjorde Mine til at rejse sig, som om
  han var træt af at dvæle længer ved dette Emne og vilde afbryde
  Samtalen.
  
  «Men hvorfor da?» gjentog Marie.
  
  «Hvorfor?» udbrød han utaalmodig og med en foragtelig Betoning,
  «fordi al Jorderigs Fryd er saa stakket og forkrænkelig, saa falsk
  og ufuldkommen, fordi hver Vellyst den Stund den blusser op som
  rigen Rose, løves af som Træ i Høst, fordi hver Livsens prægtig Lyst
  straalendes i Dejlighed og i sin Velmagts frugtbareste Flor, fluks
  som den favner dig med sunde Arme, eddres af Dødens Kræft, saa du
  just som den minder din Mund, mærker den rystes af Forkrænkelighedens
  Kramper. Er det vel frydefuldt? maa intet den Tanke æde sig ind som
  røden Rust paa hver en lykkeglimrendes Time, ja ligesom skadelig Rim
  fryse død hver frodig Sjælens Sentiment, ned til dens dybeste Rod?»
  
  Han sprang op fra Brinken og talte med hæftige Gebærder ned imod
  hende.
  
  «Saa I spørger, hvorfor de nævnes de Melankoliske, naar al Vellyst,
  som den gribes, skyder Ham og vorder Lede, naar al Jubel kun er
  Glædskabens sidste vaandefulde Aandedrag, naar al Dejlighed er
  Dejlighed, der svinder, og al Lykke er Lykke, der brister!»
  
  Han gav sig til at gaa frem og tilbage foran hende.
  
  «Det er da det, der bringer _Eder_ paa Klostertanker?» sagde Marie og
  saae smilende ned.
  
  «Det er saa, Madame; mangen en Stund er den, da jeg stiller mig fore,
  at jeg her stænget inde paa et enligt Klosterkammer eller holdes
  fangen i et højt Taarn, hvor jeg ensom sidder ved min Rude og vogter,
  hvor Lyset rinder hen og Mørket vælder ud, mens Ensomheden, tavs og
  stilt, men stærk og frodigen, ranker sig op om min Sjæl og gyder sine
  Dvaledruers Safter i mit Blod. -- Aa, men jeg veed hel vel, at det er
  Digt og Bedrag; aldrig vilde Ensomheden faa Magt over mig, jeg vilde
  længes som Brand og røden Lue, længes ud af Vid og Samling efter
  Livet igjen og hvad Livets er ... men I forstaar intet Alt det, jeg
  her præker. Lad os gaa, ma chere! det vil snarligen regne, nu Vinden
  saa helt har lagt sig.»
  
  «Men det letter jo! se, hvor lyst det er den hele Himmelsrand rundt!»
  
  «Ja vel, det letter og tætter.»
  
  «Jeg mener: nej,» sagde Marie og rejste sig.
  
  «Jeg bander: jo, med Eders gunstige Forlov.»
  
  Marie løb nedad Bakken.
  
  «Mands Villie er Mands Himmerig!» raabte hun tilbage, «kom I nu ned
  i Eders!»
  
  Da de vare nede, drejede Marie af, bort fra Slottet, og Sti Høg
  fulgte med ved hendes Side.
  
  Han lod tankefuld og gjorde ikke Mine til at optage den afbrudte
  Samtale.
  
  «Hør nu!» sagde saa Marie, «I har saa egenlig gode Tanker om mig, Sti
  Høg, Vejr har jeg ingen Forstand paa, og hvad Folk taler til mig,
  forstaar jeg ikke heller.»
  
  «Aa jo!»
  
  «Men intet, hvad I talte til mig.»
  
  «Nej.»
  
  «Nu bander jeg: jo.»
  
  «Bande bider intet Øje ud, veed I, uden Næve følger efter.»
  
  «Nu da, tro det, om I vil, men jeg kjender grant nok, veed Vorherre,
  den svære, stille Bedrøvelse, der kommer over En, uden En veed
  hvorfor. Hr. Jens han sagde immer, det var Hjemsygen efter Himmerigs
  Rige, hvor hver Kristensjæls rette Hjemland er, men jeg tror det
  knap. En længes og trænges og veed ikke levendes Haab at trøste
  sig med; nej, nej, for den stride Graad, det har kostet mig tidt!
  Det kommer saa urandsagelig tungt og tærendes paa, saa En sygner
  i sit Hjærte og kjender sig saa træt af sine Tanker og ønsker, En
  aldrig var fød. Men det har ingentid været Lykkens eller Verdens
  Forkrænkelighed, der har ligget mig tungt i Tanker, at det var
  det, jeg sørgede for, nej, aldrig! Det var helt en anden Vej, det
  var ... ja, det er nu saa plat umuligen at give den Sorrig Navn,
  men det kommer mig for, at det stundom var mest lig en Sorg for en
  fordækket Brøst ved Ens Natur, en indvendig Skade paa Ens Sjæl, som
  gjorde En hel anderledes end andre Folk; ringere i alle Maader ...
  nej, det er nu saa overhaands svært, at faa det fundet i Ord, just
  i den rette Mening! Se, Livet, Verden, den syntes mig saa usigelig
  prægtig og skjøn, det maatte være saa stolt og lystelig over al
  Maade, at være med deri; om i Sorg eller Lykke, det skjællede Intet,
  blot jeg led eller glædtes ret rigtigen, ikke paa Skrømt som i en
  Mummenskands eller Fastnachtsspil. Jeg vilde, at Livet skulde tage
  mig saa stærkt at jeg nedbøjedes eller opløftedes, saa der intet
  var Tankerum i mit Sind for Andet end som det, der løftede mig op,
  eller det, som der bøjed' mig ned; jeg vilde smelte ud i min Kummer
  eller brænde sammen med min Glæde. Ak, I fatter det aldrig! -- om
  jeg blev som en af det romerske Landeriges Feltherrer, der førtes i
  Triumfvogn gjennem Gaderne, da vilde jeg være det saadan, at Sejren
  og Jubileringen det var mig, og Stoltheden og Folkets Frydeskrig og
  Basunernes Lyd, Magten og Æren, Altsammen i een skingrendes Klang,
  saadan vilde jeg være det, men intet som den, der i usselig Æresyge
  og koldt Hovmod, medens Vognen ruller frem, tænker i sit Hjærte paa,
  hvor stolt han straaler i Hobens avindsyge Øjne, og hvor afmægtigt
  Misundelsens Bølger slikker efter hans Fødder, mens han med Velbehag
  føler Purpuret blødt om sin Skulder og Krandsen kjølig om sin Pande.
  -- Forstaar I, Sti Høg, _det_ tror jeg er at leve til, det er det
  Liv, jeg tørstede efter, men jeg vidste med mig selv, at saadan kunde
  det aldrig blive for mig, og det bares mig for, at jeg var selv Skyld
  deri paa en eller anden ubegribelig Vis, at jeg havde forsyndet mig
  mod mig selv eller ledet mig selv vild; jeg veed intet, men det
  syntes mig, som vældede derudaf min bitre Kummer, at jeg havde rørt
  ved en Stræng, der intet maatte tone, og ved dens Klingen var der
  Noget revet sønder i mig, der ingentid vilde læges, saa jeg aldrig
  vilde fange den Førlighed igjen, at jeg kunde tvinge Livets Dør
  aaben, men maatte staa derudenfor og lytte til Festens Toner, ubuden
  og usøgt, som en vanfør Terne.»
  
  «I!» udbrød Sti Høg som forbavset, saa forandredes hans Miner
  pludseligt og han sagde med et helt andet Stemmelag, «nej, nej, nu
  ser jeg, hvad det er,» og han rystede paa Hovedet ad hende, «Herre
  du Godeste, hvad et Menneske har nemt ved at bedrage sig selv i de
  Materier. Det er saa sjeldent, vore Tanker er den Vej vendte, at
  vi kjender der hverken Stente eller Sti, men vi løber saa bus til,
  gladelig hen, blot vi øjner den Ting, der kan lignes ved et Spor,
  og er rede til at sværge det er Adelkongevej. Eller har jeg Uret,
  ma chere? Er vi intet begge to, en for sig og hver for en, der vi
  søgte en Aarsage til vor Melankolie, gaaet hen og har kejset den
  gjenneste den bedste Tanke, vi traf at træffe paa, til den eneste
  sandfærdige Forklaring. Skulde En intet efter det, vi hver har sagt,
  tænke, at jeg gik omkring, svarlig betynget af Tanken om Verdens
  Forkrænkelighed og om de Ting, der er i Verden, deres Ustadighed
  og Forgængelighed, og at I, min hjærte Frænke, var helt igjennem
  overbeviset om, at I var en Sølle-Sidse, for hvem Døren er lukt og
  Lyset slukt, og som knap har Mod til Haab? -- Men det har Alt kuns
  lidet paa sig, for naar vi komme paa det Kapitel at tale, saa drikkes
  vi saa lettelig drukne af vore egne Ord og vi rider saa haardelig til
  paa hver Tanke, vi kuns kan faa Grime paa!»
  
  Nede i Gangen kom det øvrige Selskab, og de fulgtes med dem ad
  Slottet til.
  
                 *       *       *
  
  Klokken var halvgaaen otte om Aftenen den seksogtyvende September,
  da Knaldet af Kanoner og en festlig Marsches skingrende Trompettoner
  gav tilkjende, at begge Majestæterne, ledsagede af hans kurfyrstelige
  Højhed Prinds Johan Georg af Sachsen og hans fyrstelige Fru Moder, i
  Spidsen for Landets fornemste Mænd og Kvinder, fra Slottet begav sig
  ned igjennem Haven for at overvære den Ballet, der nu der skulde tage
  sin Begyndelse.
  
  En Række af Begblus kastede et brandrødt Skjær over Havefacadens
  røde Mure, lod Taks og Buksbom rødme med en Glands af Bronze og alle
  Kinder lue med kraftig Sundheds dunkelstærke Lød.
  
  Se, skarlagenrøde Drabanter i dobbelt Række holde blomsteromvundne
  Kjærter op i den mørke Luft, Lyskroner og Ildpotter, Fyrboller og
  kunstige Lampetter, lavt med Jorden og højt mellem Træernes gulnende
  Blade, tvinge Mørket tilside og holde en straalende Sti aaben for det
  prægtige Tog.
  
  Og Lyset gnistrer i Guld og gyldne Traade, spejler sig blankt i
  Sølv og Staal og glider i glandsfulde Strimer nedad Silkeslag og
  Silkeslæb. Saa blødt som rødlig Dug er det aandet hen over det dunkle
  Fløjel, og sprudende hvidt sætter det sig som Stjerner paa Rubiner og
  Diamanter, og røde Farver bryste sig med Gule, det klare Himmelblaa
  lukker for det Brune, blandt Hvidt og Violblaat skjærer Søgrønt sig
  lysende frem, Koralrødt synker mellem Sort og Lilla, og Gulbrunt
  og Rosa, Staalgraat og Purpur hvirvles imellem hinanden, lyst og
  dunkelt, Lød paa Lød i broget Bølgen.
  
  Forbi -- nede i Gangen nikke endnu de buskede Fjer hvidt, hvidt i den
  dæmrende Luft ...
  
  Den Ballet eller Masqverada, der nu ageres, hedder «Die Waldlust».
  
  Scenen er en Skov.
  
  Kronprinds Christian som Jæger tolker sin Glæde over det frejdige
  Jægerliv under de løvrige Kroner, spadserende Damer nynne om
  Violernes Duft, Børn lege Skjul mellem Stammerne og plukke Bær i
  nydelige, smaa Kurve, og muntre Borgermænd jubilere over den rene
  Luft og den klare Drue, mens to naragtige, gamle Kjærlinger med
  forelskede Fagter forfølge en smuk Bondeknøs.
  
  Saa svæver Skovgudinden frem, den jomfruelige Diana, hendes kongelige
  Højhed Prindsesse Anne Sofie.
  
  Henrykt rejser Kurprindsen sig og tilkaster hende Fingerkys med begge
  Hænder, mens hele Hoffet jubler.
  
  Og Skovgudinden deklamerer, og hendes fyrstelige Bejler fører i
  overstrømmende glad Taknemmelighed de høje Forældres Hænder til sine
  Læber.
  
  Næppe er Gudinden forsvunden, før Bondemand og Bondekone træde frem
  og synge en Duet om Kjærligheds Lykke.
  
  Nu følge lystige Scener Slag i Slag, tre unge Herrer pynte og glæde
  sig i det Grønne, fire Officerer er glade, to Bondekarle komme
  veltilmode fra Marked, en Gartnerdreng synger og en Poet synger og
  endelig seks Personer, der paa allehaande kaade Instrumenter opføre
  en meget overgiven Musik.
  
  Nu Slutningsscenen.
  
  Det er elleve Schæferinder, nemlig deres kongelige Højheder
  Prindsesserne Anne Sofie, Friderica Amalie og Vilhelmina Ernestina,
  Madame Gyldenløve og syv skjønne, adelige Jomfruer.
  
  De dandse nu med stor Kunstfærdighed en landlig Dands, hvori det
  forestilles, at Madame Gyldenløve af de Andre drilles og gjækkes,
  fordi hun er hensunken i Elskovstanker og ikke vil deltage i deres
  lystige Menuette, og de spotte hende, fordi hun har givet Afkald paa
  sin Frihed og bøjet sin Nakke under Elskovens Aag; men da triner
  hun frem og i en sirlig Pas de deux, som hun dandser med Prindsesse
  Anne Sofie, udtrykker hun for denne Kjærligheds rige Henrykkelse og
  Salighed, og saa dandse de Alle glade frem, slyngende sig imellem
  hverandre i vanskelige Toure, medens et usynligt Chor bagved Scenen,
  ledsaget af en skjønne Strygemusik, synger til deres Pris:
  
      "Ihr Nümphen hochberühmt, ihr sterblichen Göttinnen,
      Durch deren Treff'ligkeit sich lassen Heldensinnen
      Ja auch die Götter selbst bezwingen für und für,
      Last nun durch diesen Tantz erblicken eure Zier
      Der Glieder Hurtigkeit, die euch darum gegeben
      So schön und prächtig sind, und zu den End erheben
      Was an euch göttlich ist, auff dass je mehr und mehr
      Man preisen mög an euch des Schöpfers Macht und Ehr."
  
  Dermed var saa Balletten forbi, og man spredte sig i Haven og
  lystvandrede mellem de oplyste Bosquetter, eller hvilte sig i skjønt
  indrettede Grotter, medens Ædelknaberne, udstafferede som italieniske
  eller spaniolske Frugtsælgere, bøde Vin og Bagværk og Konfiturer
  omkring i flettede Kurve, som de bar paa deres Hoveder.
  
  De Agerende blande sig nu ogsaa i Selskabet og modtage
  Komplimenteringer for deres store Kunstfærdighed og Adræthed, men
  Alle er enige om, at næst Kronprindsen og Prindsesse Anne Sofie
  havde Ingen ageret sin Part saa vel som Madame Gyldenløve, og baade
  Majestæterne saa vel som Kurfyrstinden gave hende stort Lov, og
  Kongen sagde, at selv Mademoiselle La Barre havde intet kunne føre
  den Rolle ud med større Gratie eller med livagtigere Gebærder.
  
  Til langt ud paa Natten blev nu Festen ved i de oplyste Gange og i de
  mod Haven vendende Sale, hvor Fioler og Fløjter lokkede til Dands og
  bugnende Borde til Drik og Pokulats. Selv ud paa Søen strakte Festen
  sig, og munter Latter klang ind over Haven fra lampebehængte Gondoler
  derude.
  
  Overalt var der Folk; flest hvor Lyset straalte og Tonerne legte,
  færre hvor Lyset var fjernt, men selv hvor Mørket herskede alene
  og Tonerne halvt gik under i Løvets Hvisken, vandrede der lystige
  Rækker og stumme Par. Ja, om det saa var den fjerne Grotte længst
  mod Øst, havde her en enlig Gjæst skikket sig til Sæde. Men han var
  travrig tilmode; den lille Lampet oppe i Grottens Løvhang kastede
  sit flimrende Lys paa bedrøvede Miner og mismodige Bryn.
  
  Hvidgule Bryn.
  
  Det var Sti Høg.
  
      "...... È di persona
      Anzi grande, che no; di vista allegra,
      Di bionda chioma, e colorita alquanto."
  
  hviskede han for sig selv.
  
  Han havde ikke ustraffet i de sidste fire, fem Uger stadig været
  sammen med Marie Grubbe. Hun havde aldeles bedaaret ham. Han længtes
  kun hende, drømte kun hende, hun var hans Haab og hans Fortvivlelse.
  Han havde elsket før, men aldrig saaledes, aldrig saa vegt og blødt
  og modløst. Det var ikke det, at hun var Ulrik Frederiks Gemalinde,
  ikke heller det, at han var gift med hendes Søster, der betog ham
  Haabet. Men det var nu denne hans Kjærligheds Væsen at være modløs,
  hans Pogekjærlighed, som han bittert kaldte den. Den havde i sig saa
  liden Begjær, saa megen Frygt og Beundring, og dog paa en anden Vis
  saa megen Begjær. En feberbrændende, vemodig Længsel ind imod hende,
  en sygelig Smægten efter at leve med hende i hendes Minder, drømme
  med i hendes Drømme, lide hendes Sorger og dele hendes modige Tanker,
  ikke mere, ikke mindre. Hun havde været saa smuk i Dansene, men
  endnu mere fremmed, endnu mere fjern; de runde, blændende Skuldre,
  den rige Barm og de slanke Lemmer, det gjorde ham rentud bange; al
  denne Legemspragt, som gjorde hende endnu rigere og fuldkomnere, han
  frygtede for den, den bragte ham til at skjælve og betyngede ham hans
  Aandedræt, han vovede ikke at lade sig betage deraf, han frygtede for
  sin Lidenskab, for den svælgende, himmelbrændende Brand, der ulmed
  derinde; thi denne Arm om hans Nakke, disse Læber trykkede mod hans,
  det var Vanvid, taabelige Vanvidsdrømme; denne Mund ...
  
      "Paragon di dolcezza!
      ..............
      ... bocca beata,
      ... bocca gentil, che può ben dirsi
      Conca d'Indo odorata
      Di perle orientali e pellegrine;
      E la porte, che chiude
      Ed apre il bel tesoro,
      Con dolcissimo mel porpora mista."
  
  Han løftede sig et Øjeblik fra Bænken som i Smerte; nej, nej! og han
  klyngede sig igjen til sin ydmyge Kjærlighedslængsel, han slængte
  sig i Tanken i Støvet for hendes Fødder, hagede sig fast til sin
  Kjærligheds Haabløshed, holdt Billedet af hendes Ligegyldighed op
  for sine Øjne, da -- stod Marie Grubbe for ham i Grottens hvælvede
  Aabning, lys imod Mørket derude.
  
  Hun havde den hele Aften været i en sælsom lyksalig Stemning; hun
  følte sig saa tryg og sund og mægtig; Festens Pragt og Toner,
  Mændenes Hyldest og Beundring, hun skred hen derover som var det
  et Skarlagenstæppe, bredt ud for hendes Fod at træde paa. Thi hun
  var saa helt betaget, helt beruset af sin egen Skjønhed. Det var,
  som skød sig Blodet i rige, funklende Straaler ud fra hendes Hjærte
  og blev til Skjønhedssmil paa hendes Læber, til Straaleglands i
  hendes Øje og Vellydsklang i hendes Stemme. Der var en jubelmættet
  Ro i hendes Sind, en skyløs Klarhed over hendes Tanker, en frodig
  Folden-ud i hendes Sjæl, en salig Følelse af Magt og Harmoni.
  
  Aldrig havde hun været saa dejlig som nu, med Lykkens overmodige Smil
  paa sine Læber, og i Blik og Miner en Dronnings stolte Ro, og saadan
  stod hun nu i Grottens hvælvede Aabning, lys imod Mørket derude.
  Hun saae ned paa Sti Høg og mødte hans haabløst beundrende Blik, og
  hun bøjede sig ned imod ham, lagde medlidsfuldt sin hvide Haand paa
  hans Haar og kyssede ham. Ikke i Elskov, nej, nej! Som en Konge, der
  skjænker en trofast Vasal en kostelig Ring til Tegn paa sin kongelige
  Yndest og Naade, saaledes gav hun ham sit Kys i rolig Gavmildhed.
  
  Men saa! saa veg et Øjeblik Sikkerheden fra hende, hun rødmede og
  slog Øjnene ned.
  
  Havde nu Sti Høg grebet til, havde han taget det Kys som mer end
  en fyrstelig Gave, han havde mistet hende for bestandig. Men han
  knælede tavs ned for hende, trykkede taknemmelig hendes Haand til
  sine Læber, veg saa ærbødigt til Side og hilste hende dybt og
  ærefrygtsfuldt med blottet Hoved og bøjet Nakke. Og hun skred stolt
  forbi, bort fra Grotten, bort i Mørket.
  
  
  
  
  XII.
  
  
  I Januar seksten hundrede og fire og treds udnævntes Ulrik Frederik
  til Statholder i Norge, og i de første Dage af April samme Aar rejste
  han derop.
  
  Marie Grubbe fulgte ham.
  
  Forholdet mellem dem havde senere ikke forbedret sig synderligt, blot
  at deres Mangel paa indbyrdes Forstaaelse og indbyrdes Kjærlighed
  ligesom var bleven anerkjendt af begge Parter som en uforanderlig
  Kjendsgjerning og havde fundet sit Udtryk i den yderst ceremonielle
  Maade, paa hvilken de omgikkes med hinanden.
  
  Det første Aarstid, eller halvandet, efter at de havde taget Bolig
  paa Aggershus, levede de saaledes, og Marie ønskede heri for sit
  Vedkommende ingen Forandring. Men med Ulrik Frederik forholdt det sig
  anderledes: han var nemlig igjen bleven forelsket i sin Gemalinde.
  
  Og nu var det en Vintereftermiddag, henimod Skumringen, at Marie
  Grubbe sad alene i den lille Stue, der fra gammel Tid førte Navn af:
  Daasen.
  
  Det var raat og blæsende Vejr, graat og mørkt. De tunge Tøsneflokke
  klinede sig op i Hjørnet af de smaa Ruder og dækkede fast det halve
  af det grønlige Glas. Regnkolde Vindpust, som hvirvledes ned mellem
  de høje Mure, ligesom tabte Besindelsen og kastede sig blindt frem
  og dundred paa Porte og Døre og foer saa pludselig lige op i Luften
  med en hæs og hundeagtig Tuden. Mægtige Vindpust kom hujende ned over
  Taget derovre og kasted sig plat imod Ruder og Mur med et Slag som
  en Bølges, og blev borte med det Samme. Og der var andre Vindpust,
  der brølede ned i Kaminen, saa Flammen dukkede sig af Angst og den
  hvidlige Brænderøg forskrækket krummede sig som en Bølgekam henimod
  Kaminaabningen, parat til at kaste sig ud i Stuen, men saa i næste Nu
  hvirvled den tynd og let og blaa op igjennem Skorstenen, og Flammerne
  raabte efter den, hopped og sprang og sendte den spragende Gnister
  i Haandfuldvis lige i Hælene. Og saa begyndte Ilden først rigtig at
  brænde, lagde sig med brummende Velbehag bredt over Gløder og Aske
  og Emmer, kogte og syded af Fryd i det hvide Birkeveds inderste
  Marv, snurred og spandt som en brandrød Kat og strøg saa med Luer
  og Flammer polidsk og fornøjet om Næsen paa sortladne Knuder og
  hedhovede Favnestykker.
  
  Rød og lun og lysende strømmede den lystige Ilds Aande ud i den
  lille Stue. I en flimrende Lysvifte spilled den hen over det tavlede
  Gulv og jog det fredsommelige Skumringsmørke foran sig, saa det
  bange gjemte sig som zittrende Skygger tilhøjre og tilvenstre bag de
  snirklede Stoleben, eller trykked sig ind i Krogene, gjorde sig langt
  og tyndt i Skjul bag fremspringende Lister eller lagde sig plat ned
  under den store Dragkiste.
  
  Saa med Eet ligesom sugede Kaminen Lyset og Varmen buldrende til sig
  igjen, og Mørket bredte sig frejdigt over hele Gulvet, paa hver en
  Tavle og hvert et Brædt, helt henimod Ilden, men saa kom Ildskjæret
  jagende henover Gulvet igjen, saa Skumringsmulmet fløj til alle
  Sider, og Skjæret efter det, opad Vægge og opad Døre, helt op over
  den blanke Messingklinke, -- ingensteds var det sikkert; ja, der sad
  Mørket og klemte sig ind til Mur og Loft som en Kat i et Træ, og
  Skjæret sprang omkring dernede, hen og frem, hoppende og jagende som
  Hunden ved Træets Rod. Ikke engang mellem Glas og Pokaler højt oppe
  paa Dragkistens Tag kunde Mørket være i Fred, for de røde Rubinglas,
  de blaa Pokaler og grønne Rømere, alle saa tændte de brogede Fyr og
  hjalp Skjæret at finde det frem.
  
  Og Blæsten blev ved derude og Mørket tog til, men derinde, der luede
  der Ild og der dandsed der Lys, og Marie Grubbe hun sang. Snart sang
  hun Ordene lige som hun kunde huske dem, snart nynnede hun blot
  Melodien; hun havde sin Luth i Haanden, men hun spillede ikke, hun
  blot nu og da greb i Strængene og fremlokkede et Par klare, længe
  klingende Toner.
  
  Det var en af disse hyggelige, smaa, vemodige Sange, som gjør
  Ens Hynde blødere og Ens Stue lunere, en af disse sagteligt
  bølgende Melodier, der ligesom synger sig selv i deres magelige
  Sørgmodighed og med det Samme lader Ens Stemme lyde saa fornøjeligt
  fyldig, saa svulmende og saa rund. Marie sad lige i Skjæret fra
  Kaminen, omspillet af det rødlige Lys, og hun sang saa tankeløst
  velbehageligt, ligesom kjærtegnende sig selv med sin egen Røst.
  
  Da aabnedes den lave Dør, og Ulrik Frederiks høje Skikkelse dukkede
  ind ad den.
  
  Marie holdt straks op med at synge.
  
  «Ah, Madame!» udbrød Ulrik Frederik i en mildt bebrejdende Tone, idet
  han med bønfaldende Gebærde traadte hen imod hende, «havde jeg vidst,
  I vilde lade Eder incommodere af min Nærværelse ...!»
  
  «Aa nej, jeg sang ikkun for at holde mine Drømme vaagne.»
  
  «Aimable Drømme?» spurgte han og bøjede sig ned over Varmebukken
  foran Kaminen og varmede sine Hænder paa dens blanke, røde
  Kobberkugler.
  
  «Ungdomsdrømme,» svarede Marie og løb med Haanden over Luthens
  Strenge.
  
  «Ja, immer er Alderdommen sig selv lig!» og han saae smilende paa
  hende.
  
  Marie tav lidt, saa sagde hun pludseligt:
  
  «En kan være ret ung og have gamle Drømme endda.»
  
  «Hvad her er for en skjønne Desmerlugt herinde! -- men er ellers min
  Ringhed med i _de_ gamle Drømme, Madame? -- om En tør spørge.»
  
  «Ak nej!»
  
  «Der var dog en Tid ...»
  
  «Blandt alle andre Tider.»
  
  «Ja, Madame, blandt alle andre Tider var der en Gang en underskjønne
  Tid, hvor jeg var Eder saare, saare kjær. Kan I kuns mindes en
  Mørkningstime, Ottesdagen efter vort Bilager eller ved det Lav? Det
  var en Blæst og Sne ...»
  
  «Ret som nu.»
  
  «I sad foran Kaminen ...»
  
  «Ret som nu.»
  
  «Ja, og jeg laa ved Eders Fødder, og Eders kjære Hænder legte I mit
  Haar.»
  
  «Ja, den Gang elskede I mig!»
  
  «O, ret som nu! -- og I -- I bøjede Eder ned over mig, I græd, saa
  Taarerne randt Jer ned ad Kinderne, og I kyssede mig og saae saa ømt
  og bevæget paa mig, som om I bad en Bøn for mig i Eders Hjærte, og
  saa paa een Gang, -- kan I mindes? -- saa bed i mig i Halsen.»
  
  «Ja, Gud du Godeste, hvor jeg dog elskede Jer, min Hr. Gemal! Naar
  jeg hørte Eders Sporer klingre paa Trappen, saa ringede mit Blod for
  mine Øren, jeg zittrede fra Hoved og til Fod og mine Hænder blev saa
  kolde som en Is. Og naar I saa kom ind og trykkede mig i Eders Arme
  ...»
  
  «De grace, Madame!»
  
  «Aa, det er jo kuns døde Minder om en Amour, som længst er slukket
  ud.»
  
  «Ak, slukket ud, Madame! den ulmer dog hedere end før.»
  
  «Nej, den er dækket til med altfor mange Dages kolde Aske.»
  
  «Men den rejser sig af Asken som den Fugl Fønix, skjønnere og
  fyrigere end før -- sig, gjør den intet?»
  
  «Nej, Elskov er som en fin Blomst; om en frostig Nats Kulde forvisner
  dens Hjærte, saa gaar den ud fra Top til Rod.»
  
  «Nej, Elskov er som den Urt, der kaldes for Jerichos Rose; om Tørken
  kommer, saa tørres den bort og krymper sig sammen, men bliver det saa
  en mild og liflig Nat med frodig Dug, saa slaar den alle sine Blade
  ud igjen og er saa grøn og frisk som ingen Tid før.»
  
  «Kan hænde! der er vel mange Slags Elskov til.»
  
  «Det er der, -- ja, og vor var just saadan Elskov.»
  
  «At Eders var det, det siger I mig nu, men min, aldrig var den det,
  aldrig.»
  
  «Saa har I aldrig elsket.»
  
  «Elsket ikke! nu skal jeg fortælle Jer, hvor jeg har elsket -- Det
  var paa Frederiksborg ...»
  
  «O, Madame, I er uden Skaansel!»
  
  «Nej, nej, det er slet intet det. -- Det var paa Frederiksborg. Ak,
  I veed kuns lidet, hvad jeg der led. Jeg saae, at Eders Kjærlighed
  til mig var intet nær som før. Ak, som en Moder vaager over sit
  kranke Barn og giver Agt paa hvert et lille Tegn, saaledes fulgte
  jeg med Angst og Bævelse Eders Kjærlighed. Og da jeg saae i Eders
  kolde Blikke, hvor bleg den blev, og følte i Eders Kys, hvor svagt
  dens Pulse slog, da var det som skulde jeg forgaas i Kval og i Pine.
  Jeg græd for denne Kjærlighed i lange Nætter, jeg bad for den som
  for et Hjærtens dyrebart Barn, der dør og dør, Time for Time. Og
  jeg spejdede efter Hjælp og efter Raad i min Kvide, efter Lægedom
  for Eders kranke Kjærlighed og hvad gehejme Midler, som kom mig for
  Øre, af Elskovsdrikke at være, dem blandede jeg med tvivlendes Haab
  i Eders Morgendrikke og Aftenvin. Jeg lagde Eders Brystdug ud for
  trende voksende Maaner og læste Bryllupspsalmen derover, og paa Eders
  Sengefjæl, der malte jeg forinden med mit eget Blod tretten Hjærter
  i Kors, men uden Gavn, min Hr. Gemal, for Eders Kjærlighed var krank
  til Døden. -- Se, saadan var I elsket!»
  
  «O nej, Marie, min Kjærlighed er ikke død, den er opstanden. Hør mig,
  Hjærte! hør mig, for jeg har været slagen med Blindhed, med daarlig
  Vanvittighedssot, men nu, Marie, knæler jeg ned for Eders Fødder,
  og se, jeg bejler igjen, med Tryglen og med Bøn. Ak, min Elskov har
  været som et vægelsindet Barn, men nu er den vokset op til Mand, o,
  giv Jer trygt hen i dens Arme og jeg sværger Jer ved Korsens Træ og
  Mands Honneur, at de skal ingensinde slippe Jer igjen.»
  
  «Ti, ti, hvad kan det hjælpe!»
  
  «O, tro mig dog, Marie!»
  
  «Ved Gud den Levendes! jeg tror Jer, der er ikke Trevl eller Traad af
  Tvivl i mit Sind, jeg tror Jer fuldt, jeg tror, at Eders Kjærlighed
  er stor og stærk, men _min_! den har I kvalt med egne Hænder, den
  er et Lig, og hvor højt saa Eders Hjærte raaber, saa vil det aldrig
  vække den op igjen.»
  
  «O jo, Marie! I af Eders Kjøn ... jeg veed, at der er dem iblandt
  Jer, som naar de elsker en Mand, saa om han støder dem bort med sin
  Fod, de kommer dog igjen, evindelig igjen, for deres Kjærlighed er
  fast mod alle Saar.»
  
  «Ja, det er ret, min Hr. Gemal, og jeg -- jeg er et saadant
  Kvindfolk, skal I vide, men I -- er intet af de rette Mænd.»
  
                 *       *       *
  
    «Gud holde sin beskjærmendes Haand over dig, min hjærtens
    allerkjæreste Søster, og være dig en god og rund Givere af hvad
    som ønskværdig er, baade til Liv og Sjæl, det ønsker jeg dig af
    Hjærte.
  
    Hjærtens allerkjæreste Søster, som er min eneste velmenendes Ven
    fra Børnetid, vil jeg nu beskrive, hvad skjønne Frugter jeg har
    af min Ophøjelsesstand, som skal være forbandet fra den Dag, den
    begyndte; thi den har, som Gud veed, ikkuns ført mig Fortræd og
    Tribulats i fulde Skaale.
  
    Ja, var det mig intet en rette Ophøjelse paa bagvendt Vis, som
    allerkjæreste Søster nu skal høre, og som vel hende allerede i
    mange Stykker er bevidst; thi det kan intet fejle, at Søster jo
    af hendes kjære Mand har fornummet at det, allerede mens vi var
    paa Sjælland at bo, stod ganske koldsindigt til imellem mig og
    min fine Hr. Gemal; og her til Aggershus var det paa nogen Tid
    ikke anderledes, thi han har ført sig saaledes op imod mig som
    mestendels er utroligen at fortælle, men som nok stod til ventendes
    af slig en smukke Junkere. Men jeg bryder mig kuns fejl om hans
    skidne Galanterier, thi de gaa mig i Ingenting an, saasom jeg bær'
    til ham for længe siden saa ringe Kjærlighed, at det jo intet
    skulde være nok til at holde en kranker Ælling ved Live, og kan han
    for mig løbe Runsk efter Rakkerens Kvind, om det skulde være hans
    Ønske, kuns han i Ingenting kommer mig for nær at fægte, som han
    just netop gjør, og i saa Manering, at man skulde undres paa, om
    han er optændt af Galenskab heller Djævelen har besættet ham, og
    det har deraf sin Begyndelse, at han kom til mig en Dag med fine
    Ord og strunke Løfter og vilde, Alting skulde være godt igjen os
    imellem, mens han er af mig saa afskyet og foragt', hvad jeg ham
    og fortalte i de Ord, at jeg holdt mig ham altfor god at være; men
    da var det, det ret gik an, thi wenn's de Düwel friert, plejer
    man sige, macht er sein Hölle glühn, og tændte han mig fluks en
    Helvedes Badstue op, i saa Maade, at han kjørte herind paa Slottet
    i Hobevis af løse Kvindfolk og Skarns Skjøger, og beværtede paa
    dem med Mad og Drikke i store Stykker, ja med dyrebar Snemos og
    bekostlige Schauessen, som til nogen fyrstelig Banquete, og der
    skulde mine kunstig vævede Damaskes Duge, som jeg har i Arv efter
    vor sal. Moder, være lagt frem, og mine Silkeshynder med Fryndserne
    om ligedan, men blev der Intet af, som jeg slog det bag Laas
    tilhobe, saa han maatte laane i Staden baade til Borde og Bænke at
    brede.
  
    Min hjærtens allerkjæreste Søster, jeg vil nu intet trætte hende
    længer med saadan garstig Kompagnie, men er det intet forsmædeligt,
    at saadant Skjøgepak, som, om dem skete deres Ret, skulde have
    deres Hud strøgen brav af ved Stadens Kag, skal sidde paa
    Stadsebænk i kongelig Majestæts Statholderes Stue; jeg mener, det
    er saa uerhørt og bespotteligen, at om det kom kongelig Majestæt
    til Gehør, som jeg ønsker af ganske Hjærte, Liv og Sjæl, da vilde
    han tale min guten Ulrik Friederich saadan til, som han kuns lidet
    skulde forlystes at høre paa. Den artigste af hans Streger imod
    mig har jeg endnu intet fortalt; den er og hel ny, som den skete
    forgangen Dag, der jeg lod sende efter en Kræmmere, at han skulde
    komme op med nogle brabandtiske Silkes-Agramaner, som jeg vilde
    have forneden en Trøje; men han lod svare, om jeg vilde skikke
    Pengene ned, skulde Varerne vel komme, men Statholderen havde
    forbøden ham at sælge mig Noget paa Borg, og ligedan Bud kom der
    fra Hattestaffereren, som der var sendt efter, saa jeg formener,
    han har gjort mig ubetroet over det ganske Sted, mens jeg har ført
    i hans Bo for mange tusinde Rigsdaler og tusinder til. Nu intet
    mere for denne Gang. Gud være alting befalet, og han sende mig
    altid gode Bud fra dig.
  
      af Aggershus Slot, 12 Decembris 1665.
  
                                          Din fuldtro Søster altid
                                               _Marie Grubbe_.
  
    Velbyrdige Frue, Fru Ane Marie Grubbe, Styge Høeghs, Landsdommere
      paa Laaland, min hjærte kjære Søster huldeligen tilhaande.»
  
    «GUD have hende i sin Forvaring, min allerkjæreste Søster, nu og
    altid, det vil jeg ønske hende af et oprigtig Hjærte, og vil jeg
    bede for hende den Bøn, at hun maa fatte et oprejset Sind og intet
    lade sig plat nedtrykke, thi hver har sin Jammerslod tildelet, og
    vi svømme og bade i idel Elendighed.
  
    Hendes Skrivelse M. A. K. S. er kommen mig tilhaande, uskadt og
    ubrudt i alle Maader, og fornemmer jeg deraf med synkendes Hjærte
    den Spot og Beskæmmelse, hendes Gemal fører hende paa, som er en
    store Uret af kongelig Majestæts Statholdere at gjøre, som han
    gjør. Men vær dog ikke for hastig, min Høne, thi hun har Aarsage
    til Taalmod, som hende er saa høj en Plads anviset, som ikke var
    god at gaa Forlis af, og som vel er det værd med Uro at bevare,
    thi om hendes Gemal sværmer hen og spilder meget Gods, saa er det
    af hans eget, han forøder, mens min Slemmere til Mand har sat Veje
    for baade hans og mit, som er en Ynk, at en Mand, der skulde holde
    sammen paa, hvad af GUD os er fortroet, i den Sted splitter og øder
    det aldeles. Vilde kuns GUD skille mig vel ved ham, om det blev saa
    heller saa, da var der derudi stor Almisse mod mig arme Kvinde, og
    som ikke nok var at takke for, og kunde det ligesaavel ske, som vi
    det sidste Aar aldeles ikke have været tilsammens, som GUD have Lov
    og Tak for, om det maatte vare ved, saa M. A. K. S. kan skjønne,
    at ikke heller min Seng er aldeles med Silke bredt, men M. A. K. S.
    maa tænke, at hendes Gemal stiller sig nok og kommer til Fornuft
    igjen, at han ikke sætter alting paa ublu Skjøger og Skarns-Folk,
    og som hans Embed giver ham stor Indtægt, skal hun ikke lade sit
    kjære Hjærte foruroes af hans bespottelige Ødselhed eller af hans
    Uhuldhed heller. GUD vil det bedre, det tror jeg forvist. Gjør nu
    vel, min Høne, og have hun mange tusind gode Nætter fra mig,
  
                                hendes tro Søster, mens jeg lever,
                                       _Ane Marie Grubbe_.
  
      af Vang, 6 Februari 1666.
  
    A Madame
      Madame Gyldenleu, min gode Ven og Søster, venligen tilskreven.»
  
    «Gud holde sin beskjærmendes Haand over dig, min hjærtens
    allerkjæreste Søster, og være dig en god og rund Givere af hvad som
    ønskværdigt er i alle Maader til Liv og Sjæl, det ønsker jeg dig af
    ganske Hjærte.
  
    Hjærtens allerkjæreste Søster, man siger vel af Gammelt, at Ingen
    er saa rasendes galen, den jo helmer et Blink mellem St. Hans og
    Paulinus[7], men det vil her ingen Skik have, thi min galne Hr.
    Gemal er intet kommen til sin Vittighed endnu, ja, han er ti, ja
    tusindfold galnere end tilforn, thi hvad som før jeg skrev om, det
    er kuns for Børneværk at regne mod det, som nu gaar an, som er
    over al Maade; at vide, allerkjæreste Søster, han har været til
    Kjøbenhavn og, o, utænkelig Spot og Beskæmmelse, havde med sig
    hertil en af hans gamle Karnaillekvinder, navnlig Karen, som han
    fluks lod tage bestandig Lossemente her paa Slottet og som er over
    alle Ting og regjerer i alle Maader, mens jeg er sat bag Døren at
    staa; men, hjærte kjære Søster, hun maa nu gjøre mig den Villighed,
    at hun forhører sig om vor kjære Fader vilde tage sig min Sag an,
    om jeg rømmede herfra, som han jo nok vil, thi Ingen kan uden stor
    Medlidenhed min ulykkelige Stilling anse, og det som byltes mig
    paa, er saa ulideligen, at jeg tænker, jeg kan kuns gjøre Ret, om
    jeg kaster det af. Det er intet længer end som nu, dyre vor Frue
    Dag[8], jeg var gangen ned i vores Abildhave, og den Tid, jeg kom
    ind igjen, da var Slaaen for mit Sengekammer skudt for indvendig
    fra, og der jeg spurgte, hvad den Streg skulde læses for, svartes
    mig, at den Kammer og den næstved, dem vilde hun, Karen, have,
    og var min Seng flyttet op i den vestre Stue, som er saa kold som
    en Kirke, naar Blæsten staar paa, og fuld af Trækvinde, og Gulvet
    aldeles frønnet og her og der med ganske store Huller. Men skulde
    jeg tilfulde beskrive al den Haanhed, mig her overgaar, da blev det
    saa lang som nogen Fasteprædiken, og om det paa den Vis farer fort,
    da tror jeg knap, mit Hoved skal holde. Gud være alting befalet og
    han sende mig altid gode Bud fra dig,
  
     [7] Mellem St. Hans og Paulinus = fra 24 til 23 Juni.
  
     [8] Frue Dag = 15 August.
  
                                          din fuldtro Søster altid
                                               _Marie Grubbe_.
  
      af Aggershus Slot, 2 Septembris 1666.
  
    Velbyrdige Frue, Fru Ane Marie Grubbe, Sti Høeghs, Landsdommere
      paa Laaland, min hjærte kjære Søster huldeligen tilhaande.»
  
  Ulrik Frederik var egenlig ligesaa kjed af Tilstanden paa Slottet,
  som Marie Grubbe var det.
  
  Han var bedre vant i Retning af Udsvævelser. Det var kun tarvelige
  Svirebrødre, disse fattige, simple Officerer der i Norge, og deres
  Soldaterskjøger var heller ikke til at holde det ud med ret længe.
  Karen Fiol var den eneste, der ikke var idel Raahed og Plumphed, men
  selv hende sagde han hellere Farvel idag end imorgen.
  
  Det var i Ærgrelse over Marie Grubbes Afslag, at han havde gjort
  disse Folk til sit Selskab; saa havde det en Stund moret ham, men
  ikke længe, og da det Hele nu begyndte at blive ham mat og næsten
  ubehageligt, og der ligesom var kommen en svag Fornemmelse af Anger
  over ham, saa trængte han til at bilde sig selv ind, at det havde
  været nødvendigt, og kom virkelig ogsaa til at tro, at det var det,
  og at han havde havt en Plan med det altsammen, den nemlig, at bringe
  Marie Grubbe til at fortryde sin Opførsel og føre hende angrende
  tilbage. Men da det nu ikke syntes, at Fortrydelsen vilde komme, saa
  tog han haardere fat, i det Haab, at han ved at gjøre hende Livet saa
  ubehageligt som muligt, nok skulde overvinde hendes Stædighed; for
  at hun ikke elskede ham mere, det troede han ikke paa, han følte sig
  overbevist om, at hun i sit Hjærte længtes efter at kaste sig i hans
  Arme, men at hun, da hun mærkede, at hans Kjærlighed var kaldt til
  Live igjen, saae, at hun kunde faa Hævn over ham for hans Frafald ...
  og han undte hende denne Hævn, han kunde godt lide, hun vilde hævne
  sig, men hun trak det for længe ud, det blev ham altfor langvarigt
  her i dette barbariske Norge.
  
  Alligevel, han var dog ikke rigtig sikker paa, om han ikke havde
  gjort bedst i at lade Karen Fiol blive i Kjøbenhavn, men paa den
  ene Side kunde han ikke holde det ud mere med de Andre, og paa den
  anden var Skinsyge en mægtig Allieret, og Marie Grubbe _havde_ været
  skinsyg paa Karen, det vidste han.
  
  Marie Grubbe kom nu imidlertid stadig ikke, og han begyndte at tvivle
  paa, at hun nogensinde vilde komme, og hans Kjærlighed voksede med
  hans Tvivl.
  
  Der kom nu noget af et Spils eller en Jagts Spænding over Forholdet.
  
  Det var med ængsteligt Sind, med beregnende Frygt, at han voldte
  Marie Grubbe den ene Tort efter den anden og han ventede spændt paa
  et Tegn, blot et lille Tegn paa, at han drev sit Vildt paa den rette
  Vej, men der skete intet.
  
  Jo endelig.
  
  Endelig skete der Noget, og han var vis paa, at det var Tegnet, just
  det Tegn, han ventede. Marie Grubbe tog nemlig en Dag, Karen havde
  tilføjet hende en usædvanlig nærgaaende Fornærmelse, en god, stærk
  Lædertømme i sin Haand, gik gjennem Huset hen til det Kammer, hvor
  Karen just sov sin Middagssøvn, lukkede Dørene til indenfra og gav
  den forfærdede Skjøge et godt Livfuld Hug af den tunge Tømme og
  gik saa roligt tilbage til det vestre Kammer, midt imellem alle de
  maalløse Tjenestefolk, som Karens Skrigen havde kaldt til.
  
  Ulrik Frederik var nede i Byen, da det skete; Karen sendte ham straks
  Bud, men han forhastede sig ikke med at komme, først langt ud paa
  Eftermiddagen hørte den ventende Karen hans Hest i Gaarden.
  
  Hun løb ned imod ham, men han skød hende lempeligt, men bestemt til
  Side, og gik lige op til Marie Grubbe.
  
  Døren stod paa Klem -- saa var hun vel ikke derinde.
  
  Han stak Hovedet ind, vis paa at finde Stuen tom, men hun var der,
  hun sad ved Vinduet og sov. Saa traadte han forsigtigt ind, saa
  forsigtigt, han kunde, for han var ikke aldeles ædru.
  
  I en gul og gylden Strøm stod Lyset fra den synkende Septembersol
  ind i Kammeret og hæved de fattige Farver derinde til Glands og
  Herlighed; de kalkede Vægge fik Svaners Hvidhed, det brunede Træloft
  Malmens Glød, og det falmende Sengeomhæng blev vinrøde Folder og
  purpurne Læg. Der var blændende lyst; selv det, der var i Skygge, det
  lysned endda, det var som skimted det frem af en Taage af løvgult
  Lys. Om Marie Grubbes Hoved spandt det en Glories Guld og kyssed
  hendes hvide Pande; men at Øjne og Mund var dybt i Skygge, det voldte
  et gulnende Æbletræ, der holdt sine abbildrødmende Grene fristende op
  for Ruden.
  
  Men hun sov, sad paa en Stol og sov, med Hænderne foldede i Skjødet.
  
  Paa Taaspidsen listede Ulrik Frederik sig hen til Marie, og Glorien
  svandt, da han stillede sig mellem Vinduet og hende.
  
  Han betragtede hende nøje.
  
  Hun var blegere end før. Hun saae saa god og blid ud som hun sad der,
  med Hovedet bøjet tilbage, med letadskilte Læber og med den hvide
  Strube bar og blottet; han kunde se, hvor Pulsen banked paa Siden af
  Halsen, lige under det brune, lille Modermærke. Han fulgte Skulderens
  faste Runding under den stramme Silke og den slanke Arm, til den
  hvide, hvilende Haand. -- Og den var hans. -- Han saae, hvordan den
  knyttede de trinde Fingre om den brune Tømme, og hvordan Armen i dens
  hvide, aareløbne Former blev fast og blank, blev slap med mattet
  Glands i Slaget, som den slog paa Karens arme Krop. Han saae, hvordan
  hendes skinsyge Blik det tindrede tilfreds, og hvordan hendes vrede
  Læber smilte grusomt ved Tanken om at hun slettede Kys paa Kys med
  Tømmesvøben. -- Og hun var hans. -- Han havde været ond og stræng og
  grusom, han havde ladet disse kjære Hænder vride sig i Kvide og disse
  røde Læber aabne sig i Klage.
  
  Hans Øjne fik en fugtig Glands imens han tænkte saa, og han følte sig
  gjennemtrængt af hele en drukken Mands letvakte, bløde Medlidenhed,
  og han blev ved at staa og stirre i dorsk og drukken Følsomhed, til
  Solens rige Lysstrøm var tæret ind til en tynd, lille, blinkende
  Traad, højt mellem Loftets mørke Bjælker.
  
  Da vaagnede Marie Grubbe.
  
  «Jer!» næsten skreg hun, idet hun foer op og kasted sig tilbage, saa
  Stolen tumlede henad Gulvet.
  
  «Marie!» sagde Ulrik Frederik saa ømt, som han formaaede, og strakte
  bønfaldende Hænderne ud imod hende.
  
  «Hvad vil I? -- I vil vel klage for de Hug, Eders Skjøge bekom?»
  
  «Nej, nej, Marie, lad os være Venner, gode Venner!»
  
  «I er drukken,» sagde hun koldt og vendte sig fra ham.
  
  «Ja, Marie, af Kjærlighed til dig er jeg drukken, jeg er svimlendes
  drukken af din Dejlighed, min Hjærtens Dukke.»
  
  «Ja, saa drukken, at Eders Syn har slaaet Jer fejl, og I har taget
  Andre for mig.»
  
  «Marie, Marie, vær nu intet iversyg!»
  
  Hun gjorde en haanlig afvisende Bevægelse.
  
  «Jo, Marie! du varst iversyg; du har forraad dig selv, nu du tog den
  Ridetømme, du veed ... men lad nu hele det skidne Slæng være glemt og
  dødt og Djævelen i Vare; kom, kom! leg nu intet mere den Uhulde med
  mig, som jeg har leget den troløse Gast med dig, med al denne Slemmen
  og Bolen paa Skrømt. Vi gjør jo kuns hinanden en Helvedes Kule deraf,
  for det kunde være en Himmerigs Sal. -- Du skal faa din Villie i hvad
  du vil; vil du svæve i Silke, saa tykt som Camelot, vil du have
  Perler i Strænge, saa lange som dit Haar, du skal faa det, og Ringe
  og Gyldenstyksstoffer i hele Væve, og Fjer og Stene, hvad du kuns
  vil, der er Ingenting for dyr'bart til at slides af dig.»
  
  Han vilde lægge sin Arm om hendes Liv, men hun greb ham om
  Haandleddet og holdt ham ud fra sig.
  
  «Ulrik Frederik,» sagde hun, «skal jeg sige dig en Ting? -- Om du
  kunde svøbe din Kjærlighed i Sindal og Maar, om du kunde klæde den i
  Zobel og krone den med Guld, ja give den Sko af den skære Demant, jeg
  vilde kaste den fra mig som Skarn og Dræk, for jeg agter den ringer'
  end den Jord, som jeg træder med min Fod. Der er intet en Dryp af
  mit Blod, der er dig god, intet en Trævl af mit Kjød, den jo støder
  dig væk, -- hører du! der er intet en Vraa i min Sjæl, du jo kaldes
  med Navne. -- Forstaa mig kuns ret! om jeg kunde løse din Krop af en
  Helsots Pine eller din Sjæl af Helvedes Nød ved at blive som Din, jeg
  gjorde det intet.»
  
  «Jo, du gjorde det, Kvind, og saa sig ikke saa!»
  
  «Nej og nej og mer' end nej!»
  
  «Saa ud, ud! bort fra mit Øjesyn i Helvedes forbandede Navn.»
  
  Han var hvid som en Væg og rystede paa alle Lemmer. Mælet var hæst og
  ukjendeligt og han fægtede med Armene i Luften som en vanvittig Mand.
  
  «Tag din Fod af min Vej! tag din -- tag din -- tag din Fod af min
  Vej, eller jeg flækker din Stjærn, der er Dræbningsblod oppe og rødt
  for mit Syn. -- Ud, ud af Norges Land og Rige og Helvedes Brand til
  Gefährt[9]! Ud ...»
  
   [9] Gefährt = Kjøretøj.
  
  Marie saae en Stund forfærdet paa ham, saa løb hun, hvad hun kunde,
  ud af Stuen, bort fra Slottet.
  
  Som hun slog Døren til, greb Ulrik Frederik Stolen, hun havde siddet
  i, da han kom, og rendte den ud af Vinduet, flængede det møre Omhæng
  af Sengestedet og rev det i Pjalter og Taver, mens han flakkede frem
  og tilbage i Værelset; saa sank han ned paa Gulvet og krøb omkring
  paa sine Knæ, hvæsende som et vildt Dyr og hamrende sine Knoer
  tilblods. Omsider trættedes han, krøb hen til Sengen og kastede sig i
  den med Ansigtet ned i Puderne, og raabte paa Marie med ømme Navne og
  græd og hulkede og forbandede hende, og talte saa igjen, som kjælede
  han for hende, med blid og sagte Røst.
  
  Samme Nat fik Marie Grubbe en Skipper til for gode Ord og stor
  Betaling at sejle sig til Danmark.
  
  Næste Dag jog Ulrik Frederik Karen Fiol bort af Slottet, og faa Dage
  efter rejste han til Kjøbenhavn.
  
  
  
  
  XIII.
  
  
  En skjønne Dag overraskedes Erik Grubbe ved at se Madame Gyldenløve
  kjøre ind paa Tjele.
  
  Han skjønnede straks, at der var noget Galt paafærde, som hun saadan
  kom agende uden Tjenerskab og nogen Ting, og da han fik at vide,
  hvordan det egenlig forholdt sig, var det ikke noget varmt Velkommen,
  han bød hende, for han blev saa vred, at han gik sin Vej, smeldende
  Døren i efter sig og viste sig ikke mere den Dag.
  
  Men da han fik sovet paa det, blev han mere omgængelig, ja han
  behandlede endog sin Datter med en næsten respektfuld Kjærlighed, og
  der kom noget af en gammel Hofmands stive Pyntelighed i hans Tale.
  Han var nemlig kommen i Tanker om, at endnu var der jo egenlig ingen
  Ulykke skeet; der havde vel været en lille Uenighed mellem de unge
  Ægtefolk, men Marie var endnu Madame Gyldenløve, og Sagen maatte uden
  stor Vanskelighed kunne bringes i den gamle Skure igjen.
  
  Rigtignok raabte Marie paa Skilsmisse og vilde ikke høre et Ord om
  Forsoning, men det vilde næsten være urimeligt at vente andet, lige
  i den første Hedes friske Forbittrelse, nu mens alle Minder vare
  ømme Vunder og gabende Saar, saa det lagde han ingen Vægt paa; der
  vilde Tiden hjælpe, det var han overbevist om.
  
  Der var desuden en Omstændighed af hvilken han lovede sig en ikke
  ringe Bistand. Marie var jo kommen næsten nøgen fra Aggershus uden
  Klæder og Klenodier, og hun vilde snart savne den Pragt, hun havde
  lært at anse for dagligdags, og selv den jævne Kost paa Tjele, den
  ringe Betjening og hele det daglige Livs Tarvelighed vilde faa hende
  til at længes efter det, hun havde forladt. Paa den anden Side kunde
  Ulrik Frederik, han være nu saa vred han vilde, vanskelig tænke
  paa Skilsmisse. Hans Pengesager var ikke i den Orden, at han kunde
  skilles ved Maries Medgift, thi tolv tusind Daler var mange rede
  Penge, og Guld og Jordegods og anden Herlighed var ogsaa haardt at
  komme af med, naar man nu endelig en Gang havde faaet det.
  
  Et Halvaarstid gik Alting godt paa Tjele. Marie befandt sig vel
  paa den stille Gaard. Den dybe Fred, der herskede der, Dagenes
  Ensformighed og deres fuldstændige Mangel paa Begivenheder var noget
  Nyt for hende, og hun nød det med et drømmende, passivt Velbehag.
  
  Naar hun tænkte paa Fortiden, kom den hende for som en trættende
  Kæmpen og Bryden, en rastløs Trængen sig frem uden Maal, lysnet af et
  skærende, stikkende Lys og gjennemlarmet af en utaalelig, bedøvende
  Tummel, og der kom en frydelig Fornemmelse over hende af Tryghed
  og Ro, af uforstyrret Hvile i velgjørende Skygge, i sød og venlig
  Tavshed; og hun yndede at forhøje sit Tilflugtssteds Fred ved at
  tænke sig, at i Verden derude der larmede og stredes og trængtes de
  endnu, mens hun havde listet sig bort ligesom bagom Livet og truffet
  en tryg lille Plet, hvor Ingen kunde finde hende og bringe Uro i
  hendes yndigt dunkle Ensomhed.
  
  Men alt som Tiden led, blev Stilheden tung og Freden død og Skyggen
  mørk, og hun begyndte nu ligesom at lytte efter en levende Lyd fra
  Livet derude. Det var hende derfor ikke uvelkomment, at Erik Grubbe
  foreslog en Forandring. Han vilde nemlig have, at hun skulde tage
  hen og bo paa sin Gemals Slot, Kalø, og han udviklede for hende,
  at da hendes Gemal havde hele hendes Medgift i Besiddelse og dog
  Intet sendte til hendes Underhold, saa var det rimeligt, hun lod sig
  underholde af Kalø Gods, og der kunde hun saa leve som Blommen i et
  Æg, holde stort Tjenerskab og føre sig op med Pragt og Bekostning,
  langt anderledes end her paa Tjele, som var altfor tarveligt til
  hende, der var saa meget bedre vant. Desuden var der i Kongens
  Morgengavebrev til hende, hvori der tilsikredes hende tusinde Tønder
  Hartkorn, ifald Ulrik Frederik skulde dø fra hende, aabenbarlig tænkt
  paa Kalø Gods, som netop var de tusinde Tønder og som tilskjødedes
  Ulrik Frederik et Halvaarstid efter Bryllupet. Dersom nu de ikke
  skulde blive forligte igjen, saa var det ikke usandsynligt, at Ulrik
  Frederik kom til at afstaa hende det hende som Enkesæde tiltænkte
  Gods, og det var derfor tjenligt, baade at hun lærte det at kjende og
  at Ulrik Frederik vænnede sig til at vide det i hendes Besiddelse,
  desto lettere vilde han maaske afstaa det.
  
  Erik Grubbes Mening med denne Ordning var den, at blive fri for de
  Bekostninger, han sattes i ved Maries Ophold paa Tjele, og saa i
  Folks Øjne at gjøre Bruddet mellem Ulrik Frederik og hans Gemalinde
  mindre end det var; desuden var det jo altid en Tilnærmelse, og man
  vidste aldrig, hvad den kunde føre til.
  
  Marie rejste da til Kalø, men kom ikke til at leve der som hun havde
  tænkt sig det, for Ulrik Frederik havde givet sin Ridefoged Johan
  Utrecht Ordre til, vel at modtage og underholde Madame Gyldenløve,
  men ikke at lade hende faa Hvid eller Skilling i rede Penge. Paa Kalø
  var der nu desuden, om muligt, endnu kjedsommeligere end paa Tjele,
  saa Marie var neppe blevet der længe, hvis hun ikke havde faaet en
  Gjæst, der snart skulde blive hende mere end en Gjæst.
  
  Hans Navn var Sti Høg.
  
  Siden Festen i Frederiksborg Slotshave havde Marie Grubbe ofte
  tænkt paa denne sin Svoger og altid med en Følelse af inderlig
  Taknemmelighed, og mangen den Gang, naar hun paa Aggershus var
  bleven krænket eller saaret særlig føleligt, havde det været hende en
  Trøst at mindes Stis ærbødige, tavs tilbedende Hyldest. Og hans Væsen
  var det samme nu, hun var forglemt og forladt, som i hine hendes
  Herligheds Dage; der var den samme smigrende Haabløshed i hans Miner,
  den samme ydmyge Beundring i hans Blik.
  
  Mere end to--tre Dage ad Gangen blev han aldrig paa Kalø, saa tog
  han en otte Dages Tid paa Besøg i Omegnen, og Marie lærte at længes
  efter, at han skulde komme, og at sukke, naar han drog bort, thi
  han var saa godt som hendes eneste Omgang, og de blev derfor meget
  fortrolige, og det var kun lidet, de skjulte for hinanden.
  
  «Madame!» spurgte Sti Høg en Dag, «er det Eders Agt at vende tilbage
  til Hans Exellence, om han gjør Eder fuld og rundelig Afbigt?»
  
  «Om han saa kom krybendes hertil paa sine Knæ,» svarede hun, «vilde
  jeg støde ham bort. Jeg har for ham kuns Afsky og Foragt i Hjærte,
  for der er intet een trofast Sentiment i hans Sind, intet een ærlig,
  varm Blodsdraabe i hans Legem'; han er en Skjøge, ret en forfulet,
  forbandet Skjøge, og intet en Mand; han har en Skjøges tomme, troløse
  Øjne og en Skjøges sjælløse, klamme Begjær. Aldrigen har en ærlig,
  blodsvarm Passion reven ham hen, aldrigen har et hjærtebaaret Ord
  raabet fra hans Læber. Jeg hader ham, Sti, for jeg føler mig som
  besudlet af hans listende Hænder og hans skjøgeagtige Ord.»
  
  «I vil da andrage paa Separation, Madame?»
  
  Marie svarede, hun vilde det, og om det ellers havde været hendes
  Fader med, vilde den Sag sikkert alt være vidt fremmet, men han
  forhastede sig ikke, saasom han havde den Tro, at Alt endnu vilde gaa
  i Lave, men det vilde det aldrig.
  
  De talte saa om, hvad hun kunde vente at faa til sit Underhold efter
  Skilsmissen, og Marie mente, at Erik Grubbe paa hendes Vegne navnlig
  vilde gjøre Fordring paa Kalø.
  
  Det syntes Sti Høg var ilde betænkt. Han havde i sine Tanker viist
  hende et andet Liv ud end det at sidde Enke i en afsides Krog af
  Jylland og saa maaske tilsidst blive gift med en menig Adelsmand, thi
  højere vilde hun ikke naa her; ved Hoffet var hendes Rolle udspillet,
  for der var Ulrik Frederik for vel anskreven til at han ikke skulde
  kunne holde hende borte fra det og det fra hende. Nej, han havde nu
  den Mening, at hun skulde faa sin Medgift udbetalt i rede Penge og
  saa forrejse Landet og aldrig sætte sine Fødder der mere; thi med
  hendes Skjønhed og Anstand kunde hun i Frankrig vinde en anderledes
  fager Skjæbne end her i dette usselige Land med dets bondeagtige Adel
  og fattige Kontrafej af et Hof.
  
  Det sagde han, og det tarvelige Liv i Kaløs Ensomhed var saa god en
  Baggrund for de bedaarende Billeder, han udkastede af Ludvig den
  Fjortendes rige og prægtige Hof, at Marie fuldstændig fængsledes
  deraf og i den nærmest følgende Tid gjorde Frankrig til Skuepladsen
  for alle sine Drømme.
  
  Sti Høg var endnu lige saa betagen af Kjærlighed til Marie Grubbe
  som før, og han talte ofte til hende om denne sin Lidenskab, ikke
  bedende eller bønfaldende, nej, ikke engang i Haab eller i Klage,
  tvertimod, fuldstændig haabløst, altid forudsættende Umuligheden af,
  at hun kunde gjengjælde den eller komme til at gjengjælde den. I
  Begyndelsen hørte Marie disse Yttringer med en ængstelig Forbavselse,
  men efterhaanden begyndte det at interessere hende at lytte til disse
  haabløse Reflektioner over en Kjærlighed, hvis Kilde hun selv var,
  og det var ikke uden en vis berusende Magtfølelse, at hun hørte sig
  gjort til Livs og Døds Herre over en saa forunderlig Natur som Sti
  Høgs. Alligevel varede det ikke længe, inden det Modløse i Stis Ord
  vakte en Følelse af Irritation hos hende, og hans Opgivelse af Kamp,
  fordi Kampens Maal syntes uopnaaeligt, hans tamme Slaaen sig til Ro
  ved at for højt var for højt, bragte hende til at tvivle, just ikke
  om, at der virkelig var Lidenskab bag Stis forunderlige Ord eller
  Sorg bag hans tungsindige Miner, men om han ikke talte stærkere end
  han følte, thi denne haabløse Lidenskab, som ikke trodsigt lukkede
  Øjnene i for, at der intet Haab var, og blindt stormede frem, den
  forstod hun ikke, den kunde hun ikke tro paa, og hun dannede sig
  et Billede af Sti Høg som en overspændt Natur, der, ved ligesom
  evindeligen at gaa og overbeføle sig selv, var kommen til at tro
  sig rigere og større og meget betydeligere, end han var, og som nu,
  da ingen Virkelighed bekræftede denne Forestilling, gik og løj sig
  ind i store Stemninger og stærke Lidenskaber, der kun var fødte i
  fantastisk Svangerskab af hans sygeligt travle Hjærne. Og de sidste
  Ord, hun nu for længere Tid hørte af hans Mund, hun tog nemlig paa
  sin Faders Opfordring tilbage til Tjele, hvor Sti ikke turde komme,
  tjente kun til at befæste hende i den Tro, at Billedet var ham i
  Alting ligt.
  
  Det var nemlig, da han havde budet hende Farvel og stod med Haanden
  paa Klinken, at han vendte sig om mod hende og sagde: «det er en sort
  Side af min Levnetsbog, der nu vendes op, Madame, nu eders Kalødage
  er forbi, og jeg vil længes i Kval og i Pine og sørge som En, der
  har tabt det, der var al hans Jorderigs Lykke, al hans Haab og
  Forlængsel, og dog, Madame, om det en Gang skulde times, at der var
  skjællig Aarsag til at tro, at I havde mig kjær og jeg troede derpaa,
  da veed kuns Gud allene, hvad det vilde gjøre mig til. Kan hænde
  det vækked op i mig de Krafter, jeg aldrig endnu fik til at bruge
  deres Vældigheds Vinger, saa den Part af mit Sind, der er tørstig
  for Daad og brændendes af Haab, vilde vinde Overhaand og gjøre mit
  Navn berømmeligt og herligt. Men det er lige let at tænke, at slig
  unævnelig Lykke vilde spænde af hver højspændt Stræng, tage Mælet fra
  hvert raabendes Krav og døve hvert lyttendes Haab, saa min Lykkes
  Land blev mine Krafter og Evner et slapvorent Capua ...»
  
  Det var rimeligt, Marie tænkte, som hun tænkte, og hun indsaae, at
  det var bedst saaledes, men dog sukkede hun derved.
  
  Nu var det, hun tog til Tjele. Erik Grubbe ønskede denne Venden
  tilbage, fordi han var bange for, at Sti Høg skulde faa hende til at
  tage Forholdsregler, der ikke stemmede med hans Planer, og desuden
  vilde han prøve, om det ikke nu var muligt, ved Overtalelser at
  gjøre hende villig til at gaa ind paa en Ordning af Sagen, hvorved
  Ægteskabet blev staaende ved Magt.
  
  Dette viste sig imidlertid at være frugtesløst, men ikke desto mindre
  vedblev Erik Grubbe ved Breve at opfordre Ulrik Frederik til at tage
  Marie til sig igjen. Ulrik Frederik svarede aldrig, han ønskede at
  holde det hen i det Uvisse, saalænge det var muligt, thi enhver af
  Skilsmissen nødvendig følgende Formuesafstaaelse var ham særdeles
  ubelejlig, og paa Svigerfaderens Forsikkringer om Maries Forsonlighed
  troede han ikke. Hr. Erik Grubbes Usandfærdighed var altfor vel
  bekjendt.
  
  Tonen i Erik Grubbes Breve blev imidlertid mere og mere truende, og
  der begyndte at blive Tale om en personlig Henvendelse til Kongen.
  Ulrik Frederik indsaae, at det ikke kunde blive saaledes ved længe,
  og han skrev nu fra Kjøbenhavn til sin Ridefoged paa Kalø, Johan
  Utrecht et Brev, hvori han paabød ham i al Hemmelighed at forvisse
  sig om, hvorvidt Madame Gyldenløve vilde mødes med ham paa Kalø Slot,
  uden at Erik Grubbe fik Noget at vide derom. Dette Brev blev skrevet
  i Marts, Niogtreds.
  
  Ulrik Frederik haabede ved den heri foreslaaede Sammenkomst at erfare
  Marie Grubbes sande Sindelag, og ifald han fandt hende forsonlig,
  vilde han straks tage hende med sig til Aggershus, men hvis ikke, da
  ventede han ved Løftet om at virke for en øjeblikkelig Separation, at
  skaffe sig saa blide Skilsmissekaar som muligt.
  
  Men Marie Grubbe afviste Mødet, og Ulrik Frederik rejste med
  uforrettet Sag til Norge.
  
  Erik Grubbe fortsatte endnu en Tid sit unyttige Skriveri, men saa
  var det, i Februar, Halvfjerds, at Budskabet kom om Frederik den
  Tredies Død, og nu mente Erik Grubbe, det var Tid til at handle;
  thi Kong Frederik havde altid sat sin Søn Ulrik Frederik saa højt
  og havt en saa blind Kjærlighed til ham, at han i en Sag som denne
  vilde fundet al Skyld hos Modparten, men med Kong Christian var det
  at vente, at det vilde være anderledes, thi vel var han og Ulrik
  Frederik Hjærtensvenner og meget sammenlevede Selskabsbrødre, men
  det var dog muligt der var en lille Skygge af Misundelse hos Kongen,
  thi han var i Faderens Tid saa ofte bleven sat i Skygge af den mere
  begavede og langt anseeligere Halvbroder, desuden holdt unge Fyrster
  af at vise deres Upartiskhed og var da ikke sjælden i deres iltre
  Retfærdighedsfølelse uretfærdige imod dem, Almenheden kunde tro, de
  netop vilde tage under deres Beskjærmelse. Det blev da nu derfor
  bestemt, at de, saasnart Foraaret kom, begge to skulde tage til
  Kjøbenhavn, og Marie skulde se ad i Mellemtiden at faa tohundrede
  Rigsdaler af Johan Utrecht til at kjøbe Sørgeklæder for, at hun kunde
  vise sig med Anstand for den nye Konge; men Ridefogeden turde ingen
  Penge levere fra sig uden Ulrik Frederiks Ordre, og Marie kom til at
  rejse uden Sørgeklæder, thi hendes Fader vilde ingen betale og mente
  desuden, at denne Mangel saameget bedre viste hendes Elendighed.
  
  Sidst i Maj kom de til Kjøbenhavn, og da et Møde mellem Fader og
  Svigersøn intet Resultat bragte, skrev Erik Grubbe til Kongen, at
  han ikke noksom i al Underdanighed kunde beskrive, med hvad Spot,
  Beskæmmelse og Vanære hans Exellence Gyldenleu for nogle Aar siden
  havde udskikket sin Hustru, Marie Grubbe af Aggershus og givet hende
  til Pris for Vejr og Vind og Kapere, som den Gang heftig grasserede
  i Søen, eftersom der da var en brændendes Fejde mellem Holland og
  England. Gud havde imidlertid naadig bevaret hende for ovenskrevne
  Livsfare, og hun var kommen til hans Hus med Liv og Helbred. Men
  det var en uhørt Beskæmmelse, der var overgaaet hende, og han havde
  nu mange Gange med Skrivelser, Bøn og grædendes Taarer besøgt sin
  høje, højtærede Søn, velbaarne hans Exellence, om, at han dog i den
  Sag vilde sig betænke og enten bevise Marie hendes Sag paa hende,
  hvorfor Ægteskabet maatte skilles ad, eller ogsaa tage hende til sig
  igjen, hvilket imidlertid Altsammen Intet havde frugtet. Marie havde
  ført i hans Bo mange tusinde Rigsdaler, men ikke desto mindre havde
  hun ikke kunnet faa saa meget som to hundrede Daler til at kjøbe
  Sørgeklæder for; in summa: hendes Elendighed var altfor vidtløftig
  at beskrive, og derfor indflyede de til hans kongelige Majestæt,
  deres allernaadigste Arveherre og Konges medfødte Naade og Mildhed
  med deres allerunderdanigste Bøn og Supplicering om, at hans Majestæt
  for Guds Skyld vilde forbarme sig over ham, Erik Grubbe, for hans
  høje Alders Skyld, som var syvogtredsindstyve Aar, og over hende for
  hendes store Elendigheds og Beskæmmelses Skyld og naadigst lade sig
  behage at befale hans Exellence Gyldenleu, at han enten beviste Marie
  hendes Sag paa hende, hvorfor Kristus siger, at Ægtefolk maa skilles
  ad, hvad han aldrig skulde kunne gjøre, eller ogsaa tog hende til sig
  igjen, hvorved fremmedes Guds Ære, idet Ægteskab holdtes udi den Agt,
  som Gud det selver udi har sat, stor Forargelse forhindredes, store
  Synder bortjagedes, og en Sjæl befriedes fra Fordømmelse.
  
  Marie vilde først aldeles ikke sætte sit Navn under denne Supplike,
  da hun paa ingen Maade vilde leve sammen med Ulrik Frederik, hvordan
  det saa end skulde gaa. Men Faderen forsikkrede hende, at det var
  kun Formaliteter med det Forlangende, at Ulrik Frederik skulde tage
  hende til sig igjen, thi han _vilde_ nu have Skilsmisse for enhver
  Pris, og den Maade, Bønskriftet var affattet paa, tvang ham til at
  begjære det, og det vilde sætte hendes Sag i et bedre Lys og skaffe
  hende bedre Vilkaar. Saa gav Marie da efter, ja hun føjede endog paa
  Faderens Opfordring og efter hans Udkast følgende Efterskrift til
  Suppliken:
  
    «Jeg vilde gjerne talt med Eders kongelige Majestæt, men jeg
    Elendige har ikke de Klæder, jeg kan komme iblandt Folk med.
    Forbarm Eder over mig, allernaadigste Arveherre og Konge, og hjælp
    mig Elendige til Rette. Gud vil det belønne.
  
                                                  _Marie Grubbe_.»
  
  Men da hun ikke stolede altfor vel paa Erik Grubbes Ord, fik hun,
  ved en af sine gamle Hofvenners Mellemkomst, Kongen en ganske privat
  Skrivelse i Hænde, i hvilken hun uforblommet udtalte, hvor stærkt hun
  afskyede Ulrik Frederik, hvor ivrigt hun længtes efter Skilsmisse og
  hvor nødigt hun vilde, at hun ved Ordningen af Formuespørgsmaalet
  skulde komme til at have selv den fjerneste Forbindelse med ham.
  
  Erik Grubbe havde nu imidlertid denne ene Gang sagt Sandhed. Ulrik
  Frederik _vilde_ skilles. Hans Stilling ved Hoffet var en anden som
  Kongens Halvbroder end som Kongens Yndlingssøn. Det var nu ikke nok
  at stole paa faderlig Godhed, han maatte ligefrem kappes med andre
  Hoffets Mænd om Ære og Løn. At have en Sag som den foreliggende
  verserende bidrog kun lidet til at styrke hans Anseelse, det vilde
  være langt tjenligere at faa den endt saa hurtigt som muligt og i et
  nyt og bedre betænkt Ægteskab at søge Erstatning for det, Skilsmissen
  kunde koste baade af Ry og Gods. Han anvendte derfor den Indflydelse,
  han havde, til at naa dette Maal.
  
  Kongen lod straks Sagen forelægge Konsistorium, at det derover kunde
  afgive sin Betænkning, og denne var saaledes, at Ægteskabet ved
  Højesteretsdom af fjortende Oktober seksten hundrede og halvfjerds
  erklæredes for ophævet, saaledes at begge Parter havde Lov til at
  gifte sig igjen. Marie Grubbe fik de tolv tusind Rigsdaler og al
  den øvrige Medgift af Klenodier og Jordegods tilbage, og saasnart
  hun havde faaet Pengene udbetalt, beredte hun sig trods Faderens
  Forestillinger til at rejse ud af Landet. Hvad Ulrik Frederik angaar,
  tilskrev han straks sin Halvsøster, Kurfyrste Johan Georg af Sachsens
  Gemalinde, om sit Ægteskabs Opløsning og spurgte hende, om hun vilde
  vise ham saamegen søsterlig Kjærlighed, at han turde hengive sig
  til det smigrende Haab at modtage en Gemalinde af hendes fyrstelige
  Hænder.
  
  
  
  
  XIV.
  
  
  Marie Grubbe havde aldrig før havt Penge at raade over, og derfor
  syntes det hende, nu hun havde faaet saa stor en Sum i Hænde, at
  hendes Magt og Evne var uden Grændser. Ja, det var hende, som om
  selve Vidunderlighedens Ønskekvist var lagt i hendes Haand, og hun
  længtes som et Barn efter at svinge den Sving i Sving og kalde alle
  Jordens Herligheder hen for sine Fødder.
  
  Hendes nærmeste Ønske var at være langt borte fra Kjøbenhavns Taarne
  og Tjeles Enge, fra Erik Grubbe og Faster Rigitze, og saa svang hun
  da Kvisten første Gang, og paa Hjul og Kjøl over Vand og Vej førtes
  hun bort fra Sjælland, ned gjennem Jylland og Slesvig til Lübecks
  By. Hendes hele Følge var Kammerpigen Lucie, som hun havde faaet sin
  Faster til at overlade sig, og saa en Kjøbmandskusk fra Aarhus, thi
  først i Lübeck skulde de egenlige Rejseforberedelser træffes.
  
  Det var Sti Høg, der havde bragt hende paa den Tanke at rejse, og den
  Gang havde han sagt, at han ogsaa vilde forlade Landet og søge sin
  Lykke ude og havde tilbudt sig at være hendes Rejsemarskalk. Han kom
  nu ogsaa, hidkaldt ved et Brev fra Kjøbenhavn, til Lübeck en fjorten
  Dages Tid efter Maries Ankomst dertil og begyndte straks paa at gjøre
  sig nyttig ved at træffe de Foranstaltninger, en saa lang Rejse
  gjorde nødvendig.
  
  I sit stille Sind havde Marie egenlig tænkt at være en Velgjører
  for den stakkels Sti Høg, ved med sine rige Midler at lette ham
  Bekostningerne ved Rejsen og ved Opholdet i Frankrig, indtil det
  skulde vise sig, om en anden Kilde vilde vælde for ham. Hun blev
  derfor, da den stakkels Sti Høg kom, forbavset ved at finde ham klædt
  med megen Pragt, udmærket bereden og ledsaget af tvende statelige
  Ridesvende, i det Hele med alle mulige Tegn paa, at hans Pung
  ingenlunde trængte til at fylde sig rund med hendes Guld. Men endnu
  mere forbavsedes hun ved det Omslag, der syntes at være foregaaet i
  hans Sind, han var livlig og næsten munter, og mens han før saae ud,
  som om han med statelige Fjed fulgte sig selv til Jorden, saa traadte
  han nu i Gulvet som en Mand, der ejed den halve Verden og havde den
  anden Halvdel i Vente. Der havde været Noget af en plukket Fugl ved
  ham før, nu ligned han mest en Ørn med brusende Fjer og skarpe Øjne,
  der talte om endnu skarpere Klør.
  
  Marie tænkte først, at det var Glæden over at kunne kaste alle
  Fortidens Bekymringer bagved sig og Haabet om at vinde en Fremtid,
  der var værd at vare, som havde bevirket denne Forandring; men da
  han havde været der i nogle Dage uden at aabne sin Mund for hine
  elskovssyge, modløse Ord, hun kjendte saa godt, begyndte hun at
  tro, han havde faaet Bugt med sin Lidenskab og nu, i Følelsen af
  sejersstolt at kunne sætte sin Hæl paa Elskovsdragens Hoved, kjendte
  sig fri og stærk og sin Skjæbnes Herre, og hun blev ganske nysgjærrig
  efter at faa at vide, om hun havde gjættet ret, og hun tænkte ved sig
  selv, lidt fortrydelig med det Samme, at jo mere hun saae til Sti
  Høg, jo mindre kjendte hun ham.
  
  En Samtale, hun havde med Lucie, kunde ikke Andet end bestyrke hende
  i denne hendes Formodning.
  
  Det var en Formiddag, de begge to gik frem og tilbage i det store
  Portrum, der fandtes i alle Lübeckerhuse og som baade var Gang
  og Dagligstue, Tumleplads for Børnene og Scenen for de fleste
  Haandgjerningsarbejder, undertiden ogsaa Spisestue og Grøntkammer.
  Det Rum, de gik i, blev imidlertid nærmest kun brugt i de mildere
  Aarstider, derfor var der nu blot et langt, hvidtskuret Bord, nogle
  tunge Træstole og et gammelt Skab derinde, bagerst var der slaaet
  lange Fjælhylder op, hvor Hvidkaal laa i grønne Rader over røde
  Dynger af Gulerødder og strittende Peberrodsbundter.
  
  Porten stod paa vidt Gab ud til den vædeblanke Gade, hvor Regnen
  plaskede ned i blinkende Strømme.
  
  Baade Marie Grubbe og Lucie var klædte paa til at gaa ud, den Ene
  i en skindbræmmet Klædeskaabe, den Anden i et Slag af brungraat
  Hvergarn; de gik og ventede paa, at Regnen skulde holde op og
  skrede hurtigt frem og tilbage over det røde Murstensgulv, med smaa
  trampende Trin, som om de havde ondt ved at holde Fødderne varme.
  
  «Skulde det nu ogsaa være en rigtig sikker Ledsagere, I tror?»
  spurgte Lucie.
  
  «Sti Høg? -- ja, ja er han da saa, skulde jeg tænke. Hvad mener du
  med det?»
  
  «Aa, kuns om han intet bliver siddendes i det paa Veien.»
  
  «Hvad!»
  
  «Jo, de tydske Jomfruer eller da de hollandske med ... I veed,
  han har det Ord paa sig, at hans Hjærte er gjort af saa glødendes
  Materie, at det slaar i lysendes Brand, saasnart der kuns er et
  Skjørt, der vifter til.»
  
  «Hvem har holdt Tossemarked for dig med de Parabler?»
  
  «Men Herregud, har I da aldrig hørt _det_ før? Jeres egen Svoger! --
  Hvem kunde tvivle paa[10], at det var Nyt; jeg kunde da ligesaa godt
  være falden paa at fortælle Jer, at der er syv Dage i en Uge.»
  
   [10] Tvivle paa: i Betydningen: tro.
  
  «Hvad mon der har seet dig idag, du primer som havde du faaet spansk
  Vin til Morgenkost?»
  
  «Ja, een af os, lader det til. -- Sig mig: Ermegaard Lynow, har I
  aldrig hørt det Navn før?»
  
  «Nej!»
  
  «Saa spørg Sti Høg, om han skulde hændes at kjende det, og nævn saa
  med det Samme Jydte Krag og Christence Rud og Edele Hansdatter, og
  Lene Poppings om I vil, det var jo tænkeligen, han kunde træffe til
  at vide nogle Parabler, som I kalder det, om dem alle tilhobe.»
  
  Marie standsede i sin Gang ved den aabne Port og saae længe vist ud
  paa Regnvejret. «Veed du kanhænde», sagde hun saa og begyndte at gaa
  igjen, «veed du kanhænde ogsaa om nogle af de Parabler at sige?»
  
  «Det skulde En næsten vente sig.»
  
  «Om Ermegaard Lynow?»
  
  «Jo besynderlig om hende.»
  
  «Hvad da?»
  
  «Aa det var med en af de Høger, Sti tror jeg han hed, en høj,
  rødhaaret, bleg ....»
  
  «Tak, det veed jeg nu just saa lige.»
  
  «Veed I ogsaa det med Forgiften?»
  
  «Nej, nej!»
  
  «Eller Brevet da?»
  
  «Naa, fortæl!»
  
  «Hu, det er saa en grimme Fortælling den.»
  
  «Naa!»
  
  «Jo, den Høg han var nok gode Venner, det var da førend som han blev
  gift, ja han var de allerbedste Venner med Ermegaard Lynow; hun havde
  det længste Haar nogen Jomfru kunde have, for hun kunde fast træde
  i det, og hun var saa hvid og rød, ret en Dejligheds Dukkebarn var
  hun, men han var saa haard og bøs mod hende, sagde de, som var hun
  en opsætsig Myndehund og intet den blide Skabning hun var, men jo
  slemmer' han var, jo mer holdt hun af ham, han kunde have slaaet
  hende blaa og grøn, om han intet gjorde det, hun vilde have kysset
  ham for det, huha, det er ligeud grim at tænke paa, som en Mennesk'
  kan være, naar den ret har sat sit Sind til en Anden. Men saa blev
  han kjed af hende og saae aldrig den Vej hun var, for det han havde
  faaet en Anden i Tanker, og Jomfru Ermegaard hun græmmed' sig og
  sørged' og var ved at gaa til af ene Jammer og Elendighed, men hun
  leved' endda, det Liv det var. Saa kunde hun intet holde det længer
  ud, Jomfruen; de siger, hun havde seet Sti Høg ride Gaarden forbi og
  var rendt ud efter ham og havde løbet en Mil Side om Side med hans
  Hest, uden at han skulde saameget som standse et Trin eller skulde
  ville høre paa hendes Bønner og Begrædelser, men bare red haardt til
  og bort fra hende. Det kunde hun intet bære og saa tog hun dræbendes
  Forgift ind og skrev saa til Sti Høg, at det havde hun gjort for
  hans Skyld, nu skulde hun aldrig være ham til Hinder mere, blot hun
  maatte se ham engang inden hun døde.»
  
  «Og saa?»
  
  «Ja Gud veed om det ogsaa er som Folk siger, for saa er han da den
  ledeste Krop og Sjæl som nogen Helvedes Pine kan vente paa; -- saa
  skrev han tilbages -- ja, saadan var det, han skrev tilbages, at
  den Modgift, som bedst kunde gjøre hende frisk igjen, det var hans
  Kjærlighed, men den stod det intet i hans Magt at give hende, men han
  havde hørt at Melk og Hvidløg skulde ogsaa være godt, og det vilde
  han raade hende til at tage ind. Se, det svared' han; hvad tænker I?
  kan der nu være Noget mer skammeligt til end som det?»
  
  «Og Jomfru Ermegaard?»
  
  «Jomfru Ermegaard?»
  
  «Ja vist.»
  
  «Ja, det var intet hans Skyld, men hun havde intet taget Forgift nok
  til at dø af, men hun blev saa krank og ilde, at hun nær aldrig var
  kommen til Helsen igjen.»
  
  «Det bitte Lam,» sagde Marie og lo.
  
         *       *       *       *       *
  
  Næsten hver Dag i den nu paafølgende Tid hidførte en eller anden
  lille Forandring i Marie Grubbes Opfattelse af Sti Høg og derved
  ogsaa i den Maade paa hvilken de omgikkes med hinanden.
  
  Det var saa let at se, at Sti ikke var nogen Drømmer, af den Omsigt
  og Raadsnarhed hvormed han fjernede alle de utallige Hindringer og
  Vanskeligheder, Rejsen frembød, og det var ligeledes let at blive
  klog paa, at han baade i Manerer og Begavelse stod langt over selv de
  ypperste af de Adelsmænd, de traf sammen med. Altid var hans Tale ny
  og interessant og ulig alle Andres, det var som havde han en egen,
  kun af ham kjendt Vej, til Forstaaelse af Mennesker og Ting, og det
  var med en frejdig Haan, syntes Marie, at han bekjendte sin Tro paa,
  hvor stærkt Dyret i Mennesket var, eller hvor lidt Guld, der skjulte
  sig i dets Naturs Slakker, og den kolde, lidenskabelige Veltalenhed
  hvormed han beviste hende, hvor ringe Sammenhæng der var i Menneskets
  Væsen, hvor uforstaaet og uforstandig, hvor leddeløs og famlende og
  ganske i Tilfældets Vold det, der var ædelt og det, der var lavt,
  brødes i Ens Sjæl, den Veltalenhed, hvormed han søgte at gjøre hende
  dette klart, syntes hende stor og betagende, og hun begyndte at tro
  at sjældnere Gaver og mægtigere Kræfter vare blevne ham til Del end
  der ellers faldt i Dødeliges Lod, og hun bøjede sig i Beundring, ja
  næsten i Tilbedelse for den Vældigheds Magt hun anede; men dog var
  der med alt dette i hendes Sjæl en stille, lurende, stadigt hviskende
  Tvivl, der aldrig fik Mæle i udtænkte Tanker, men kun i dunkel,
  instinktmæssig Følelse rørtes af Frygt for at Magten var en Magt, der
  trued og rased, der ønsked og higed, men aldrig slog ned, aldrig
  greb til.
  
                 *       *       *
  
  I Lohendorf en tre Mil fra Vechta laa der, lige ved Landevejen, et
  gammelt Krosted, og her var Marie og hendes Følge, et Par Timer efter
  at Solen var gaaet ned, taget ind.
  
  Ud paa Aftenen, da Kusk og Ridesvende var gaaet til Hvile i Udhusene,
  sad Sti Høg, Marie og et Par bondeagtigt udseende, oldenborgske
  Adelsmænd i en ret fortrolig Samtale, ved et lille rødmalet Bord
  foran den store Bilæggerovn i Kroens Skjænkestue.
  
  Ved det lange Bord henne under Vinduerne, med Ryggen støttet mod
  Bordpladens Kant, sad Lucie paa Enden af en Bænk og strikkede og saae
  til.
  
  Paa Herskabsbordet stod der et Tællelys i en gul Leerstage og spredte
  sit søvnige Skjær over Ansigterne derhenne og spejlede sig fidtet
  i den Række Tintallerkener, som fandtes over Ovnen. Marie havde en
  lille Tinkande med varm Vin foran sig, Sti Høg en større, medens de
  to Oldenborgere vare fælles om en mægtig Træstob med Øl, der stadig
  tømtes og ligesaa stadig fyldtes af en pjudskhaaret Karl, som laa og
  drev paa en Gaasebænk inderst i Stuen.
  
  Baade Marie og Sti Høg havde helst trukket sig tilbage til deres
  Kamre, thi de to Landadelsmænd var ikke noget muntert Selskab; og de
  havde ogsaa gjort det, havde Kamrene ikke været saa isnende kolde og
  Ulemperne ved at opvarme dem endnu værre end Kulden, hvad de havde
  erfaret da Verten bragte dem Kakkelovnspotter derind; Tørvene var
  nemlig der paa Egnen saa svovlede, at kun Folk, der var vante til
  dem, kunde faa deres Vejr, hvor de var i Glød.
  
  Oldenborgerne var ikke muntre, for de skjønnede nok de var i fint
  Selskab og gjorde sig derfor Umag for at udtrykke sig saa belevent
  som det stod i deres Magt, men efterhaanden som Øllet fik mere og
  mere Magt over dem, blev ogsaa det Baand, de havde lagt paa sig selv,
  slappere og slappere, ja, ganske løst. Deres Sprog fik et endnu
  mere lokalt Anstrøg end før, deres Skjæmt blev massivere og deres
  Spørgsmaal nok saa nærgaaende.
  
  Som nu Spøgen voksede i Plumphed og Uhøviskhed, begyndte Marie at
  blive urolig i Sædet, og Sti Høgs Øjne spurgte over Bordet om de
  skulde gaa bort. Da kom just den lyseste af de Fremmede med en vel
  grov Hentydning, som fik Sti til at rynke Brynene og se truende paa
  ham, men dette æggede ham kun, og han gjentog sin skidne Skjæmt i
  endnu kraftigere Udtryk, hvad der fik Sti til at love ham, han skulde
  finde Tinkruset i sin Pande hvis han voved et Ord mer af samme Slags.
  
  Netop i det Øjeblik nærmede Lucie sig Bordet med sit Strikketøj for
  at se at finde en Maske, hun havde tabt, og heraf benyttede den anden
  Oldenborger sig; han tog hende om Livet, tvang hende ned paa sit
  Skjød og trykkede et forsvarligt Smækkys paa hendes Læber.
  
  Denne Frejdighed opildnede den Lyse, og han slog sin Arm om Marie
  Grubbes Hals.
  
  I samme Nu sad Stis Krus ham i Panden saa kraftigt og sikkert, at han
  sank over mod Bilæggeren med et dybt Grynt.
  
  I næste Sekund var Sti og den Mørke ude midt paa Gulvet, og Marie og
  hendes Pige flygtet hen i et Hjørne.
  
  Karlen paa Gaasebænken sprang op, gav et Brøl fra sig ud ad Stuens
  ene Dør, løb selv hen til den anden og gav sig til at stænge den
  med en alenlang Jernbom, samtidig hørtes en Slaa smække for Husets
  Bagdør. Det var nemlig Skik der i Kroen, saasnart der var Slagsmaal,
  at stænge saadan, at Ingen, der var udenfor, kunde komme til at tage
  Del i Striden og saaledes give den større Udstrækning end nødvendigt,
  men det var ogsaa deres eneste Indblanden, og naar Stængselen var
  besørget, listede de straks til deres Senge; for den, der Ingenting
  saae, kunde heller Ingenting forklare.
  
  Der var ingen af de Kæmpende, der havde Vaaben hos sig, saa de havde
  kun Næverne at jævne Sagen med. Og der stod de, Sti og den Mørke og
  bandte og brødes. De trak hinanden fra Plet til Plet, drejed sig i
  sejge, modstridende Vendinger og tørned hinanden opad Døre og Vægge;
  de fanged hinandens Arme, fried sig af hinandens Tag, bøjed og vred
  sig, frem og tilbage med Hagerne trykket i hinandens Skuldre. Endelig
  tumled de om paa Gulvet; Sti var øverst og havde lige et Par Gange
  hugget sin Modstanders Hoved tungt mod det kolde Lergulv, da han
  følte to kraftige Hænder i Greb om sin Hals. Det var den Lyse, der
  var kommen til sig selv igjen.
  
  Sti var ved at kvæles, Luften ralled i hans Strube, det sortned for
  hans Øjne, og hans Lemmer lammedes. Den Mørke slog sine Ben om ham og
  trak ham i Skulderen nedefter, den Lyse havde Hænderne om hans Hals
  og Knæene i hans Sider.
  
  Marie skreg og vilde ile til Hjælp, men Lucie havde slynget sine Arme
  om hende i et næsten krampagtigt Tag, saa hun ikke kunde flytte sig.
  
  Da, just som Sti var ved at miste sin Samling, huggede han sig med
  en sidste Kraftanstrængelse forover, saa den Mørkes Baghoved hamrede
  ned mod Jorden og den Lyse glippede lidt i sit Greb og aabned Vej
  for en Kjende Luft. I et smidigt, kraftigt Kast rev Sti sig bort til
  Siden, kasted sig ind paa den Lyse, saa han vælted til Jorden, bøjed
  sig dernæst rasende frem over den Faldne, men ramtes af et Spark i
  Hjærtekulen, saa han næsten segned; men saa greb han med den ene
  Haand om Anklen den Fod, der havde ramt ham, og med den anden Haand
  fik han Hold i Støvleskaftet lige neden til Knæet, løftede saaledes
  Benet i Vejret og hug det ned mod sit fremspændte Laar, saa Knoglerne
  brødes i Støvlen og den Lyse besvimet sank hen. Den Mørke, som laa
  og stirred, fortumlet af Slaget i Hovedet, udstødte, da han saae
  dette, et saa vaandefuldt Vræl, som havde det været ham selv, det gik
  udover, og kravled i Skjul under Bænken oppe ved Vinduet, og dermed
  var det Slagsmaal da forbi.
  
  Men den Vildskab, Sti Høg ved denne Lejlighed havde viist at der
  boede i hans Sind, havde en mægtig, forunderlig Indflydelse paa
  Marie; thi da hun den Nat lagde sit Hoved paa sin Pude, sagde hun til
  sig selv, at hun elskede ham, og da Sti Høg i de paafølgende Dage
  havde lagt Mærke til, at der var Noget i hendes Blik og Adfærd, der
  tydede paa, at der var skeet en stor Forandring til Gunst for ham i
  hendes Sind og han opmuntret heraf, bad om hendes Kjærlighed, fik han
  det Svar, han ønskede.
  
  
  
  
  XV.
  
  
  Nu i Paris.
  
  Der er gaaet saa meget som et Halvtaarstid, og den Kjærlighedspagt,
  der saa brat blev sluttet, var løsnet og braadnet en Stund forinden,
  og Marie Grubbe og Sti Høg er langsomt gledne fra hinanden.
  
  De veed det beggeto, men det er ikke blevet til Ord imellem dem;
  der er saamegen Bitterhed og Smerte, saa megen Nedværdigelse og
  Selvforagt gjemt i den Tilstaaelse, der truer, at der er Lindring i
  at tøve.
  
  I det er deres Sind ens.
  
  Men i deres Maade at bære deres Kummer paa er de yderst forskjellige.
  Thi mens Sti Høg i haabløs Kvide, sløvet af selve Smerten mod
  Smertens hvasseste Braad, sørger og sørger i magtløs Betagenhed,
  ligesom et fanget Rovdyr gaar frem og tilbage, frem og tilbage i sit
  snevre Bur, saa er Marie nærmere at ligne ved et Dyr, der har revet
  sig løs og flygter i ustandset Flugt, aldrig hvilemildnet Flugt,
  dreven fremad og fremad, i vanvittig Frygt, af Lænken, der klirrende
  slæber i dens Spor.
  
  Hun vilde glemme.
  
  Men Glemsel er som Lyngen, den gror kun af sig selv, og Alverdens
  Fredning og Omhu og Røgt lægger ikke en Tomme til dens Vækst.
  
  Hun øste ud af sit Guld med fulde Hænder og kjøbte sig Pragt; hun
  greb hver Nydelses Bæger, som Guld kunde kjøbe, som Aand og Skjønhed
  og Rang kunde kjøbe, men det var Alt forgjæves.
  
  Der var ingen Ende paa hendes Elendighed, og Intet, Intet kunde fri
  hende fra den. Havde det at skilles fra Sti Høg kunnet frembringe,
  ikke en Lettelse, men blot en Forandring i hendes Pine, det havde
  været gjort for længe siden, men det var ligegyldigt, ganske det
  Samme, om det skete eller ej, der var ikke en Gnist af Haab om
  Lindring i det, ligesaa godt følges ad som skilles, deri var der
  ingen Redning.
  
  Men de skiltes alligevel, og det var Sti Høg, der foreslog det.
  
  De havde ikke seet hinanden et Par Dage, da Sti traadte ind i det
  forreste af de pragtfulde Værelser, de havde lejet af Isabel Gilles,
  Værtinden i la croix de fer.
  
  Marie var der, og hun sad og græd.
  
  Sti rysted mismodigt paa Hovedet og tog Plads i den anden Ende af
  Stuen.
  
  Det var saa tungt at se hende græde og vide, at hvert trøstende Ord
  fra Ens Læber, hvert medlidende Suk og deltagende Blik kun vilde
  gjøre Sorgen mere bitter og Graaden stærkere.
  
  Han gik hen imod hende.
  
  «Marie,» sagde han sagte og tonløst, «lad os endnu en Gang ret
  rigtigen tales ved og saa skilles.»
  
  «Ja, hvad kan det nytte?»
  
  «Sig intet det, Marie, der venter paa dig endnu glade Dage i tykke
  Skarer.»
  
  «Ja Grædedage og Taarenætter i en hel og ubrydelig Kjæde.»
  
  «Marie, Marie, tag Vare paa de Ord, du siger, for jeg forstaar dem,
  som du aldrig vilde tro, jeg kunde forstaa dem, og saa saarer de saa
  smerteligen haardt.»
  
  «De Saar, der stinges med Ord til Od, dem agter jeg kuns ringe og har
  aldrig havt i Tanke at skaane dig for dem.»
  
  «Saa stød da til, hav intet Medlidenhed saameget som et Blink mere;
  sig mig, du kjender dig fornedret ved din Kjærlighed til mig,
  laveligt fornedret! Sig mig, du vilde give Aar af dit Liv for at
  vriste hvert eneste Minde om mig ud af din Sjæl! Og gjør mig saa til
  Hund og giv mig Hundenavne, kald mig det Forsmædeligste, du veed af
  at sige, og jeg skal lyde alle dine Navne og sige du har Ret, fordi
  du _har_ Ret, _har_ Ret, saa pinendes, som det er at sige. For hør,
  Marie, hør, og tro det om du kan: endog jeg veed, du ræddes, ved dig
  selv, for du har været min, og sygner i din Sjæl hver Gang du tænker
  derpaa og rynker din Pande i Afsky og Vaade, saa elsker jeg dig dog
  -- jo, jo, af al min Magt og Formue elsker jeg dig, Marie.»
  
  «Nej, fy for Skam Sti Høg, aa, skam dig dog, skam dig dog, du veed
  ej hvad du taler. Og dog, aa Gud forlad mig, dog er det sandt, saa
  ræddeligt det lyder. Aa, Sti, Sti! hvorfor er du den Bondesjæl du
  er, den krybendes Maddikeorm, som trædes og stinger dog intet? Om du
  vidste, hvor jeg troed' dig stor! stolt og stor og stærk, du som er
  saa svag. Men det voldte dine klingrendes Ord, som løj om en Magt,
  du aldrig ejed', som raabte om en Sjæl, der var Alt, hvad din aldrig
  var eller vilde blive. Sti, Sti, var det Ret, jeg fandt Klejnhed for
  Styrke, ussel Tvivl for frejdigt Haab, og Stolthed, Sti! hvor blev
  din Stolthed af?»
  
  «Ret og Retfærdighed er kuns ringe Naade, men jeg fortjener intet
  mere, thi jeg har været lidet bedre end en Falsknere imod dig. --
  Marie, jeg har aldrig troet paa din Kjærlighed til mig, nej, aldrig,
  end ikke hin Stund, da du svor mig den til, var der Tro i min Sjæl.
  Ak, som jeg gjerne vilde tro, men kunde intet. Jeg kunde intet tvinge
  Tvivlens mørke Hoved ned mod Jorden, den stirred' paa mig med de
  kolde Øjne og alle mine Drømmes rige, ranke Haab, dem blæste den
  bort med sin bedskelig smilendes Mund. Jeg kunde ikke tro du elskede
  mig, Marie, og dog greb jeg din Kjærligheds Skat med baade Hænder og
  al min Sjæl, og jeg fryded' mig ved den i Angst og bange Lykke, som
  en Røver kan fryde sig ved sit gyldent blinkende Rov, naar han veed
  den rette Ejersmand vil komme om en stakket Stund og rive ham det ud
  af hans kjært belastede Hænder. For _den_ vil komme en Gang, Marie,
  som er din Kjærlighed værd eller som du tror den værd, og han vil
  intet tvivle, intet trygle eller skjælve, han vil bøje dig som lødigt
  Guld i sin Haand og sætte sin Fod paa din Villie, og du vil være ham
  følgagtig i Ydmyghed og Glæde; men det er intet fordi han elsker dig
  mere end som jeg, for det kan intet være, men for han mer har Tro til
  sig selv og mindre Øje for dit uskaterlige Værd, Marie.»
  
  «Ak det er jo ret en Spaamandslektie, I der ramser op, Sti Høg, men
  det er som I plejer, immer vil Jer Tanke paa Langvejsfart. I er just
  som Børn, der faar et Spilleværk til Givendes; istedenfor at lege med
  det og fornøjes ved det, har de ingen Ro, før de faar seet hvad der
  er inden til og revet det ud af Led og Lave. I fik aldrig Tid til at
  holde og vare for at fange og gribe; I hugger al Livsens Tømmer op i
  Tankespaaner tilhobe.»
  
  «Farvel, Marie.»
  
  «Far vel, Sti Høg, det Bedste I kan.»
  
  «Tak -- Tak -- det maa saa være -- men jeg beder om en Ting.»
  
  «Nu.»
  
  «Naar I rejser herfra, lad saa Ingen vide den Vej I vil, at jeg intet
  skal faa det at høre, for ... for jeg svarer intet for, at jeg da fik
  Magt til at holde mig fra at følge Jer efter.»
  
  Marie trak utaalmodigt paa Skuldrene.
  
  «Vorherre velsigne Jer, Marie, nu og evindelig.»
  
  Saa gik han.
  
                 *       *       *
  
  En lys Novemberskumring, hvor Solens bronzebrune Lys tøvende trækker
  sig bort fra høje Gavles ensomt blinkende Ruder, dvæler paa Kirkens
  Tvillingtaarnes slanke Spir, funkler paa Kors og gyldne Krandse
  deroppe, løses i lysende Luft og svinder, mens Maanen alt har løftet
  sin runde, blanke Skive op over de fjerne, brune Højes langeligt
  rundede Liniers Drag.
  
  I gule, blaanende og violette Flager spejles Himlens svindende Farver
  i Flodens blanke, lydløst rindende Vande, og Blad fra Pil og Løn og
  Hyld og Rose løsner sig ud af det gule Løvhang, flagrer imod Vandet
  i dirrende Flugt, fanges af den blanke Flade og glider med langs
  ludende Mure og vaade Stentrapper, ind i Mørket under tunge, lave
  Broer, rundt om fugtsorte Træpæle, fanger et Glimt fra de glødende
  Kul i den rødtoplyste Smedie, hvirvles omkring af den rustrøde Strøm
  fra Sliberens Gaard, og svinder saa imellem Siv og lække Baade,
  imellem sænkede Kar og dyndede Risgjærders druknende Fletværk.
  
  En blaalig Dæmring breder sit gjennemsigtige Mørke over Torve og
  aabne Pladser, hvor Vandet sløret blinker, mens det strømmer fra
  vaade Slangesnuder og drypskjæggede Dragemunde i Vandspringenes
  fantastisk brudte Buer og mellem takliniede, slanke Fialer; det
  mumler blidt og risler koldt, det bobler dæmpet og drypper skarpt
  og danner hurtigt voksende Ringe paa det rigeligt overflydende
  Kummebassins mørke Spejl. Et sagte Vindpust suser over Pladsen, og
  rundt omkring fra dunkle Porte, fra sorte Ruder og fra skumle Gyder,
  stirrer et andet Mørke ud i Mørket.
  
  Saa kommer Maanen frem og kaster Sølvskjær over Tag og Tinder og
  deler Lys og Skygge af i skarpe Felter. Hvert Bjælkehoved, hvert et
  snørklet Skilt, hver kort Balustre i Svalernes lave Gelænder, bliver
  tegnet af paa Mur og Væg. Alt skjæres ud i skarpe, sorte Former, de
  kunstigt brudte Stenmønstre over Kirkernes Dørgab, St. Georg med
  hans Landse hist paa Husets Hjørne og Blomsten med dens Blade her i
  Vinduet. Og som den lyser i den brede Gade og som den spejler sig i
  Flodens Vand! Og der er ingen Skyer paa Himlen, en hvidlig Kreds, en
  Glorie om Maanen, og ellers Intet uden tusind Stjerner.
  
  En saadan Aften var det nu i Nürnberg, og i den stejle Gade op til
  Borgen og i den Gaard som kaldtes for v. Karndorfs, der var der Gilde
  denne samme Aften.
  
  De sad ved Bordet, og de var Alle mætte, lystige og drukne. Paa En
  nær var de alle ældre Folk, og denne Ene var kun atten Aar. Han havde
  ingen Paryk, han bar sit eget Haar, og det var stort nok til det,
  gyldent, langt og lokket. Hans Ansigt var saa dejligt som en Piges,
  hvidt og rødt, og Øjnene var store, blaa og stille.
  
  Den gyldne Remigius kaldte de Andre ham, og gylden ikke blot for hans
  Haars Skyld, men for hans store Rigdom, thi trods hans unge Aar var
  han den rigeste Adelsmand i hele bayrisch Wald, -- for bayrisch Wald
  der var han fra.
  
  De talte om Kvindeskjønhed, de lystige Herrer ved det gode Bord, og
  alle var de enige om, at den Gang de var unge, da vrimled Verden
  af Skjønheder med hvilke de, der nu bar Skjønheds Navn, slet ingen
  Sammenligning kunde taale.
  
  «Men hvem har seet Perlen for dem Alle tilhobe?» sagde en rødmusset
  Tyksak med smaa, bitte, funklende Øjne, «hvem har seet Dorothea v.
  Falkenstein af de Falkensteiner fra Harzen, hun var rød som en Rose
  og hvid som et Lam, hun kunde spænde med sine Hænder om sit Liv og en
  Tomme til, og hun kunde træde paa Lærkeæg uden de gik istykker, saa
  let var hendes Gang paa Jorden, men hun var ingen af Jeres Hejreben
  for det, hun var fyldig som en Svanefugl, der sejler paa en Dam og
  fast som nogen Raa, der springer i en Skov.»
  
  Saa drak de paa det.
  
  «Gud velsigne Jer allesammen saa graa som I er!» raabte en lang,
  gammel Knark for Enden af Bordet, «men Verden bliver grimmere Dag for
  Dag. Vi kan se det paa os selv,» og han saae rundt paa dem, «hvad
  for Karle vi dog var! men saa Fanden med det endda. Men hvor i al
  Verdens den drikkendes Navn, kan Nogen fortælle mig det? hvad? --
  kan der? -- hvem kan? -- kan Nogen fortælle mig det: hvor de trinde
  Værtinder med deres leendes Munde og spillendes Øjne og nette Fødder,
  og saa Krokonens Datter med det gule, gule Haar og med Øjne saa blaa,
  hvor er de bleven af? Hvad? Eller er det Løgn, kunde En komme i et
  Herberg, i en Landevejskro eller Gjæstgivergaard, hvad, kunde En
  komme der, uden de var der ogsaa? Aa, Jammerens Jammer og Elendighed,
  hvad er det for skrutryggede Døttre med Griseøjne og brede Hofter, de
  Værtshusfolk lægger sig til nu til Dags, hvad er det for tandløse,
  skalhovede Hekser, der nu faar Brev og Bevilling paa at skræmme Livet
  af sultne og tørstige Folk med deres rindendes Øjne og runkne Hænder?
  Uh, føj, jeg er saa bange for et Krosted som for klare Fanden, for
  jeg veed jo, det Ølskjænkerasen derinde er gift med Døden fra Lübeck
  i egen lede Gestalt, og naar som En først er bleven saa gammel som
  jeg, saa er der Noget i memento mori, En heller vil glemme end huskes
  paa.»
  
  Der sad en Mand midt for Bordet, kraftig bygget og ret fyldig i
  Ansigtet, der var gult som Voks, han havde graa og buskede Bryn og
  klare spejdende Øjne, han saae just ikke svagelig ud, men som om han
  havde lidt meget, lidt store legemlige Smerter, og der var et Træk
  ved hans Mund naar han smilte, som om han sank noget Bedskt med det
  Samme. Han sagde med en blød og dæmpet Stemme, lidt hæs var den:
  «den brune Euphemia af de Burtenbachers Stok, hun var stateligere
  end nogen Dronning, jeg har seet for mine Øjne. Hun kunde bære den
  stiveste Gyldenstykspragt, som var det den bekvemmeligste Husdragt,
  der var til, og Kjæder og Klenodier om Hals og Midie, paa Bryst og
  paa Haar, det hang og det sad, som var det de Krandse af vilde Bær,
  som Børn hænger paa sig, naar de leger i Skoven. Der var ingen, der
  var som hun; naar de andre unge Jomfruer de prunked i deres Stads som
  prægtige Relikviehuse med Snørkler af Guld, og med Lænker af Guld,
  med Roser af dyr'bare Stene, saa var hun at se til, saa festlig og
  fager og frisk og let som et Banner, der flyver for Vinden. Der var
  Ingen hendes Lige, hverken var eller er.»
  
  «Jo, jo, og hendes Overmand med!» raabte den unge Remigius og sprang
  op. Han bøjede sig ivrig frem over Bordet, støttet paa den ene Haand,
  medens han i den anden svingede en blank Pokal hvis gyldne Drue
  skvulpede over Randen og vædede hans Finger og hans Haandled, og
  dryppede i klare Draaber fra hans hvide, brusende Kniplingsmansket.
  Hans Kinder blussede af Vin, hans Øjne funkled, og han talte med
  usikker Stemme.
  
  «Dejlighed!» sagde han, «er I blinde allesammen, eller har der ingen
  af Jer seet den danske Frue, ikke saameget som seet Fru Marie? Hendes
  Haar er som naar Solen den skinner paa en Eng og Græsset staar i Aks,
  hendes Øje er mere blaat end som en Klinge, og hendes Læber er saa
  røde som en blødendes Drue. Hun gaar som en Stjerne, der gaar over
  Himlen, hun er rank som et Scepter og statelig som en Trone, aa,
  alle, alle Legemsdyder og Dejligheders Flok er i Blomster hos hende,
  som Rose ved Rose i florerendes Pragt. Men der er det ved hendes
  Dejlighed, som gjør, at naar En seer hende, bliver En tilsinds, som
  naar En om Højtidsmorgen hører dem blæse fra Domkirkens Taarne; En
  bliver saa stille, for hun er ligesom den hellige Smertens Moder paa
  den skjønne Billedtavle, der er saadan en Højhedens Sorg i hendes
  klare Øjne, og det samme haabløse Taalmodssmil om hendes Mund.»
  
  Han var helt bevæget og havde Taarer i Øjnene, han vilde tale, men
  kunde ikke, og blev staaende oprejst, kæmpende med sin Stemme, for
  at faa Ordene frem. Men saa slog en af hans Naboer ham venligt paa
  Skuldren, og fik ham til at sidde ned, og drak saa med ham Bæger paa
  Bæger, og saa blev Alting godt igjen, de Gamles Lystighed gik højt
  som før, og Alt blev Jubel, Sang og Latter.
  
         *       *       *       *       *
  
  Marie Grubbe var da i Nürnberg.
  
  Siden hun skiltes fra Sti Høg havde hun flakket om i det meste af et
  Aar, og havde nu endelig slaaet sig til Ro her.
  
  Hun havde forandret sig meget siden den Aften, hun tog Del i
  Balletten i Frederiksborg Slotshave. Ikke blot gik hun nu i sit
  tredivte Aar, men den ulykkelige Forbindelse med Sti havde gjort et
  mærkværdigt stærkt Indtryk paa hende. Hun havde skilt sig fra Ulrik
  Frederik, ledet og fremskyndet af tilfældige Omstændigheder, men
  fremfor Alt, i Kraft og Medfør af, at hun havde bevaret hine sin
  første Ungdoms Drømme om, at den, en Kvinde skulde følge, han skulde
  være hende som en Gud paa Jorden, at hun med Kjærlighed og ydmygt
  kunde tage af hans Hænder Godt og Ondt, alt som hans Villie var, og
  nu havde hun i et Øjebliks Forblindelse taget Sti for denne Gud, han,
  som ikke en Gang var en Mand. Det var hendes Tanker. Hver Svaghed,
  hver umandig Tvivl hos Sti, følte hun som en uafviskelig Skamplet paa
  sig selv. Hun væmmedes ved sig selv, for hin stakkede Kjærlighed, og
  gav den lave Skjændselsnavne. Disse Læber, som havde kysset ham, gid
  de maatte visne, disse Øjne, som havde smilt til ham, gid de maatte
  dummes, dette Hjærte, som havde elsket ham, gid det maatte briste.
  Hver Evne i hendes Sjæl, hun havde besudlet den ved denne Kjærlighed,
  hver Følelse, hun havde vanhelliget den. Hun havde mistet al Tillid
  til sig selv, al Tro paa sit eget Værd, og i Fremtiden -- der lyste
  intet Haab for hende i Fremtiden.
  
  Hendes Liv var afsluttet, hendes Levnets Løb fuldendt; en rolig Krog,
  hvor hun kunde lægge sit trætte Hoved til Hvile, for aldrig at løfte
  det mere, det var alle hendes Ønskers Maal.
  
  Saadan var hendes Sind, da hun kom til Nürnberg. Et Tilfælde førte
  hende sammen med den gyldne Remigius, og hans inderlige, men
  tilbageholdne Tilbedelse, den friske Ungdoms afgudiske Tilbedelse,
  hans jublende Tro paa hende, og hans Lykke ved hans Tro paa hende,
  har været som kjølig Dug for den nedtraadte Blomst, den rejser sig
  vel ikke, men den visner ikke heller, den folder endnu de fine,
  farverige Blade ud for Lyset, og dufter og straaler i tøvende
  Livskraft. Og saadan hun. For der var Lise i at se sig ren og skær
  og ubesmittet i en Andens Tanker, og der var halvt som Frelse i at
  vide, at En var den, der vakte i en Andens Sjæl en frejdig Tillid,
  Skjønhedshaab og ædle Længsler, som gjorde den, hos hvem de vaktes,
  rig. Og det var ogsaa blidt og dulmende, i vage Billeder og dunkle
  Ord at klage sine Sorgers Klage for en Sjæl, der selv uprøvet og fri
  for Kummer, med stille Vellyst led hver Lidelse af hendes, og var
  taknemmelig, fordi at den fik Lov at dele de Sorger, som den anede,
  men ikke forstod, og dog ligefuldt delte. Jo, det var blidt at klage,
  naar En saae Ens Sorger vakte Ærefrygt og ikke Medlidenhed, saa de
  blev som et mørkt og majestætisk Pragtgevandt om Ens Skuldre, et
  taarefunklende Diadem om Ens Pande.
  
  Saaledes begyndte Marie lidt efter lidt at forsones med sig selv, men
  saa hændte det en Dag, Remigius var redet ud, at hans Hest blev sky,
  kastede ham af Sadlen, og slæbte ham tildøde i Stigbøjlerne.
  
  Da Marie hørte dette, sank hun hen i en tung, sløv og taareløs Sorg.
  Hun sad i hele Timer og stirrede hen for sig med et træt, tankeløst
  Blik, tavs som En, hvem Mælet var røvet, og var ikke til at bevæge
  til at tage sig Nogetsomhelst for, ja hun vilde end ikke at der
  taltes til hende; gjorde Nogen det, afviste hun dem med en mat
  Bevægelse med Haanden og en stille Rysten paa Hovedet, ligesom om det
  voldte hende Smerte.
  
  Dette varede nu længe, men imidlertid var næsten alle hendes Penge
  opbrugte, og der var næppe saa mange tilbage, at de kunde rejse hjem
  for dem. Lucie blev ikke træt af at foreholde Marie dette, men det
  var først langt om længe at det fandt Gehør.
  
  Endelig rejste de da.
  
  Undervejs blev Marie syg, saa Rejsen blev meget forlænget, og Lucie
  maatte sælge den ene rige Dragt efter den anden, det ene kostbare
  Smykke efter det andet, for at de kunde komme Vejen frem.
  
  Da de naaede Aarhus, ejede Marie næppe mere end de Klæder, hun havde
  paa sig.
  
  Her skiltes de; Lucie tog tilbage til Fru Rigitze, Marie tog til
  Tjele.
  
  Det var i Foraaret Treoghalvfjerds.
  
  
  
  
  XVI.
  
  
  Efter at Fru Marie Grubbe var kommen til Tjele blev hun ved at bo
  der, sammen med sin Fader, indtil hun seksten hundrede og ni og
  halvfjerds lod sig vie til kongelig Majestæts Justitsraad Palle Dyre,
  og med ham levede hun saa i et, indtil seksten hundrede og ni og
  firs, aldeles begivenhedsløst Ægteskab.
  
  Det er et Tidsrum, der begynder med hendes tredivte Aar og ender med
  hendes seks og fyrretyvende, fulde seksten lange Aar.
  
  Fulde seksten lange Aar, levet i dagligdags Bekymringer, i smaalige
  Pligter og i sløvende Ensformighed, og intet Tillids- eller
  Fortrolighedsforhold til at give det Varme, ingen forsonende Hygge
  til at gjøre det lyst. Evindelige Trætter om Ingenting, larmende
  Skjænderi for ubetydelige Forglemmelser, knarvurne Udsættelser her og
  plumpe Spotterier hist, det var Alt hvad hendes Øren hørte. Og saa
  hver sollys Levnetsdag møntet ud i Daler, Ort og Hvid, hvert Suk, der
  lød, et Suk for Tab, hvert Ønske, der hørtes, et Ønske om Vinding,
  hvert Haab et Haab om Mere. Og luvslidt Karrighed paa alle Kanter,
  hyggefjendsk Travlhed i hver en Vraa, og Gjerrigheds altid spejdende
  Øje stirrende vaagent ud af hver en Time. Det var det Liv, hvori
  Marie Grubbe leved.
  
  I den første Tid hændtes det ofte, at hun midt i Travlheden og Larmen
  glemte Alt omkring sig, betagen af vaagne Skjønhedsdrømme, skiftende
  som Skyer, rige som Lyset.
  
  Men der var een især.
  
  Det var Drømmen om det slumrende Slot, som Roserne skjulte.
  
  Den stille Have, Slottets stille Have! Hvile i Luft og i Løv, og
  som en Nat uden Mørke, Tavsheden drømmende over det Hele. Der
  blunded Duften i Blomstens Klokker og Duggen paa det spæde Græsblads
  bøjelige Klinge. Der sov Violen med halvvejsaaben Mund under Bregnens
  krummede Spire, mens tusinde bristende Knopper var dysset i Søvn
  midt i Foraarets frodigste Tid paa de mosgrønne Træers Kviste. --
  Hun kom til Borgens Gaard: Rosernes tornede Ranker væltede lydløst
  den mægtige grønne Løvbølge ned over Mure og Tag og skummed tyst
  og blomsterblegt i Rosenmylder og Rosenstænk. Fra Marmorløvens
  aabne Grab stod den springende Vandstraale som et spindelvævsgrenet
  Krystaltræ, og blanke Heste spejled deres aandeløse Muler og lukkede
  Øjne i Porfyrkummens slumrende Vand, mens Pagen sovende gned Søvnen
  af sit Øje.
  
  Hun mættede sit Blik ved denne Skjønhedshvile i den tavse Gaard, hvor
  faldne Rosenblade laa i høje Driver op mod Mur og Dør og skjulte med
  deres rødmende Sne den brede Marmortrappes brede Trin.
  
  -- At kunne hvile! -- I salig Fred at lade Dagene dale ned over sig,
  Time efter Time, mens alle Minder, Haab og Tanker i vage, bløde
  Bølger randt bort af Ens Sjæl ..... det var den skjønneste Drøm, hun
  kjendte.
  
  Det var den første Tid; men Fantasien trættedes af evigt frugtesløst
  at flyve mod det samme Maal, som en indelukket Bi, der summer imod
  Ruden, og alle Evner trættedes med den.
  
  Som en skjøn og ædel Bygning i Barbarers Hænder forsømmes og
  fordærves, idet de dristige Spir trykkes ned til plumpe Kuppelhatte,
  de kniplingsfine Ornamenter brydes Led efter Led, og den rige
  Billedpragt dækkes Lag paa Lag med dødende Kalk, saaledes forsømtes
  og fordærvedes Marie Grubbe i disse seksten Aar.
  
  Faderen, Erik Grubbe, var bleven gammel og affældig, og det syntes
  at Alderen, ligesom den havde gjort hans Ansigt skarpere og mere
  frastødende, saaledes havde den ogsaa skærpet og fremhævet alle hans
  slette Egenskaber. Han var gnaven og umedgjørlig, paastaaelig indtil
  Barnagtighed, hidsig, i allerhøjeste Grad mistroisk, listig, uærlig
  og gjerrig. Han førte nu paa sine gamle Dage altid Gud i Munden,
  især naar der var Kreaturer syge eller Høsten var vanskelig, og han
  havde da en Hærskare af krybende, sledske Tilnavne af egen Opfindelse
  til Vorherre. Det var umuligt at Marie enten kunde elske eller ære
  ham, og hun bar nu oven i Kjøbet Nag til ham, fordi han ved aldrig
  opfyldte Løfter, ved Trudsler om at gjøre hende arveløs og om at jage
  hende fra Tjele og berøve hende al Understøttelse, havde formaaet
  hende til at gifte sig med Palle Dyre; skjøndt det, der mest havde
  tilskyndet hende til dette Skridt, var Haabet om at blive uafhængig
  af den faderlige Myndighed, hvilket Haab imidlertid ikke var blevet
  opfyldt, paa Grund af, at Palle Dyre og Erik Grubbe vare komne
  overens om at drive Tjele og Nørbækgaard, der betingelsesvis var
  given Marie i Medgift, i Fællesskab, og da Tjele var den største af
  Gaardene, og Erik Grubbe ikke kunde aarke at føre Tilsynet, medførte
  dette at de Nygifte tiere opholdt sig under Faderens Tag end under
  deres eget.
  
  Palle Dyre, Manden, en Søn af Oberst Clavs Dyre til Sandvig og
  Krogsdal, senere til Vinge, og hans Hustru Edele Pallesdatter
  Rodtsteen, var en førladen, korthalset, lille Mand med ret livlige
  Bevægelser og et determineret Ansigt, der imidlertid vansiredes noget
  af et Lungeslag, som bredte sig over hele den højre Kind.
  
  Marie foragtede ham.
  
  Han var ligesaa gjerrig og nøjeregnende som Erik Grubbe, men egenlig
  var han en dygtig Mand, klog, rask og modig, kun manglede han
  fuldstændigt Æresfølelse; han snød og bedrog, naar han kunde komme
  afsted med det, og skammede sig aldrig, naar det blev opdaget;
  han lod sig skjælde ud som en Hund, hvis det kunde bringe ham en
  Skillings Fortjeneste ikke at tage til Gjenmæle, og dersom en
  Bekjendt eller Slægtning overdrog ham at besørge et Kjøb eller Salg
  eller et andet Tillidshverv, tog han aldrig i Betænkning at bruge
  denne Tillid saaledes, at den bragte ham selv Fordel. Uagtet hans
  Ægteskab i Hovedsagen havde været ham en Forretning, var han dog
  stolt af at være gift med Statholderens fraskilte Kone, hvad der
  imidlertid ikke forhindrede ham fra at tiltale og behandle hende paa
  en Maade, der syntes uforenelig med hin anden Følelse; ikke at han
  paa nogen Vis var usædvanlig grov eller voldsom, ingenlunde, men
  han hørte til det Slags Mennesker, der i en stolt og selvtilfreds
  Bevidsthed om deres egen Ulastelighed, som i alle Maader korrekte og
  normale Hverdagsmennesker, ikke kunne afholde sig fra at lade Andre,
  i den Henseende mindre heldigt stillede, føle deres Overlegenhed,
  og med en ubehagelig Naivitet opstille sig selv som Mønstre til
  Efterfølgelse -- og Marie var jo nu ikke blandt de heldigt Stillede;
  baade hendes Skilsmisse fra Ulrik Frederik og Forødelsen af hendes
  Mødrenearv var kun altfor iøjnefaldende Uregelmæssigheder.
  
  Saadan var nu altsaa den Mand, der blev den Tredie i Livet paa Tjele,
  og der var ingen af hans Egenskaber, der kunde give Haab om, at han
  skulde evne at gjøre det lysere eller blidere, hvad han da heller
  ikke gjorde. Evindelig Strid og Uenighed, gjensidig Tværhed og
  indbyrdes Pukken paa hinanden, det var det, den ene Dag førte med sig
  efter den anden.
  
  Marie sløvedes derved, og Alt det blomsterfine, duftende og fagre,
  der hidtil i frodige, vistnok ustyrlige og tidt barokke Arabesker
  havde slynget sig gjennem hendes Liv, det visned bort og døde Døden.
  Raahed i Tanker som i Tale, en plump og trællesindet Tvivl om det
  Ædle og Store, og en fræk Foragt for sig selv, det havde disse
  seksten Tjeleaar bragt hende.
  
  Og Eet endnu.
  
  Der var kommet en tykblodet Sandselighed over hende, en higende
  Attraa efter Livets gode Ting, et kraftigt Velbehag ved Mad og
  Drikke, ved bløde Sæder og ved bløde Lejer, en vellystig Fryd
  ved bedøvende, krydrede Dufte og et hverken smagbehersket eller
  skjønhedsadlet Hang til Pragt. Altsammen Lyster, som hun kun
  tarveligen fik stillet -- men, det gjorde jo ikke hendes Attraa
  mindre stærk.
  
  Hun var bleven fyldig og bleg og der var en dvælende Ladhed over alle
  hendes Bevægelser. Hendes Blik var for det Meste forunderlig tomt og
  udtryksløst, men stundom sælsomt skinnende og hun var kommen i Vane
  med at stille sine Læber til et uforanderligt og intetsigende Smil.
  
  Saa skrives der seksten hundrede og ni og firs. -- Det er Nat, og
  Tjele Hestelade brænder.
  
  De flakkende Flammer flagrede frem gjennem den tykke, brandbrune
  Røg og lyste over hele den græssede Gaardsplads, hen paa de lave
  Udhuslænger, paa Hovedbygningens hvide Mure, lige til Havens sorte
  Trækroner, der løftede sig op over Taget. Karle og tilløbne Folk
  løb frem og tilbage mellem Brønden og Brandstedet med ildblankt
  blinkende Vand i Saaer og Spande. Palle Dyre foer et Steds fra og
  et andet Steds hen med Haaret flyvende om Ørerne og med en rødmalet
  Rive i Haanden, mens Erik Grubbe laa bedende over en gammel udbjerget
  Skjærekiste og fulgte med stigende Angst Ildens Fremskridt fra Spænde
  til Spænde og vaandede sig lydeligt hver Gang en Flamme fik Luft og
  triumferende svinged sin gnistomflagrede Hvirvel højt over Huset.
  
  Marie var ogsaa dernede, men hendes Blik havde andet Maal end Branden.
  
  Hun saae paa den nye Kudsk, som ledte de forskrækkede, ildsky Heste
  ud af den røgopfyldte Stald. Dørkarmen var stødt ud og Dørgabet
  udvidet over sin dobbelte Bredde, idet den svage Raastensmur var
  reven ned til begge Sider, og ud ad denne Aabning førte han Hestene,
  en ved hver Haand. De kraftige Dyr, som var helt forstyrrede af
  Røgen, stejlede og kastede sig voldsomt efter Siden, saasnart det
  skjærende, usikre Lys fra Flammerne mødte deres Øjne, og det saae ud
  som Kudsken skulde rives i Stykker eller trampes ned imellem dem, men
  han hverken slap eller faldt, han tvang dem Mulerne ned mod Jorden og
  jog med dem, halvt løbende eller springende, halvt slæbende, tværs
  over Gaarden og slap dem saa løs indad Haveporten.
  
  Der var mange Heste paa Tjele, og Marie Grubbe havde rig Lejlighed
  til at beundre den skjønne, kæmpemæssige Skikkelse, alt som den i
  vekslende Stillinger brødes med de vælige Dyr, nu næsten hængende i
  oprakt Arm, løftet i Vejret af en stejlende Hingst, nu kastende sig
  voldsomt tilbage paa jordstemte Fødder, nu atter hidsende dem frem i
  Spring og Sæt, og Alt med disse bløde, sejge, fjedrende Bevægelser,
  som er ejendommelige for alle overhaands stærke Folk.
  
  De korte Lærredsbenklæder og den graalige Blaargarnsskjorte, som
  Branden gav et gulligt Skjær og tegnede med skyggestærke Folder,
  fremhævede ypperligt de prægtige Former og stemmede skjønt og simpelt
  med det kraftigt farvede Ansigt, de fine blonde Dun om Mund og Hage
  og det store, lyse, brusende Haar.
  
  Søren Ladefoged kaldtes denne toogtyveaarige Kæmpe, egenlig hed han
  Søren Sørensen Møller, men havde faaet Tilnavnet efter sin Fader, der
  havde været Ladefoged paa en Hovedgaard i Hvornum.
  
  Hestene blev da bjergede, Laden brændte ned, Ilden i Grunden blev
  slukket, og Folkene gik hen at tage sig et lille Morgenblund ovenpaa
  den gjennemvaagede Nat.
  
  Marie Grubbe søgte ogsaa sin Seng, men hun sov ikke, hun laa og
  tænkte, og imellem rødmede hun over sine Tanker, imellem kastede hun
  sig uroligt, ligesom om hun blev bange for dem.
  
  Endelig stod hun op.
  
  Hun smilte haanligt medlidende ad sig selv, mens hun klædte sig
  paa. I Almindelighed plejede hun om Hverdagen at gaa skjødesløst,
  urenligt, næsten lurvet klædt, for saa ved Lejlighed at pynte sig saa
  meget desto stærkere paa en mere iøjnefaldende end smagfuld Maade;
  men i Dag var det anderledes; hun tog en gammel, men ren, mørkeblaa
  Hvergarnskjole paa, bandt et lille, højrødt Silketørklæde om sin Hals
  og tog en net, lille, simpel Hue frem; men saa betænkte hun sig og
  valgte en anden, der med sin ombøjede, gult- og bruntblomstrede Kant
  og sit Nakkeskjæg af uægte Sølvbrokade slet ikke passede til det
  Øvrige. Palle Dyre tænkte, hun vilde i Byen og snakke om Branden, men
  sagde til sig selv, at der blev ingen Heste til hende at kjøre med.
  Hun blev imidlertid hjemme, men Arbejdet vilde ikke rigtig gaa, der
  var saadan en Uro over hende, hun slap det Ene for det Andet, for at
  slippe det igjen. Omsider gik hun ud i Haven; hun sagde, det var for
  at rette ved det, Hestene havde lagt øde om Natten; men hun gjorde
  ikke megen Gavn derude, for hun sad det Meste af Tiden i Lysthuset
  med Hænderne i Skjødet og stirrede tankefuldt ud for sig.
  
  Den Uro, som var kommen over hende, fortog sig ikke, den blev snarere
  stærkere Dag for Dag, og hun havde faaet en pludselig Lyst til
  ensomme Vandringer over ad Fastruplund til eller i den nederste Del
  af Yderhaven. Baade hendes Mand og hendes Fader skjændte paa hende
  derfor; men hun var ligesom hun var døv og ikke saa meget som blot
  svarede dem, og saa tænkte de, det var bedst at lade hende raade sig
  selv en stakket Tid, saalænge Travlheden ikke var større. --
  
  En Ugestid efter Branden gik hun en Eftermiddag sin vante Gang over
  ad Fastrup til, og fulgte just Randen af et langstrakt, brysthøjt
  Krat af Egepurre og vilde Hybenroser, da hun pludselig saae Søren
  Ladefoged liggende, ligesaalang han var, i Kratbrynet, med lukkede
  Øjne ligesom om han sov. Der laa en Høle lidt fra ham, og Græsset var
  slaaet hvor hun stod og et langt Stykke opefter.
  
  Hun blev længe staaende, stirrende paa hans store, regelmæssige Træk,
  paa hans brede, kraftigt aandende Bryst og hans mørke, storaarede
  Hænder, som han havde foldet over sit Hoved; men Søren mere hvilte
  sig end sov, og slog pludseligt Øjnene op og saae lysvaagent op paa
  hende. Det gav et Sæt i ham af Forskrækkelse over at Herskabet havde
  truffet ham sovende i Stedet for i Færd med at meje; men han var
  bleven saa forbavset over Udtrykket i Maries Blik, at det var først
  da hun rødmende sagde Noget om Varmen og vendte sig for at gaa, først
  da var det, at han kom til Besindelse og sprang op, greb sin Le og
  sin Strygestikke og gav sig til at stryge Staalet saa det klingrede
  hen igjennem den varme, sitrende Luft.
  
  Og saa begyndte han at slaa, som det var Livet om at gjøre.
  
  Endelig da han saae Marie gaa over Stenten til Lunden, holdt han
  op og stod en Stund stirrende efter hende, med Armene støttede paa
  Leen. Saa kylede han med Et Leen langt fra sig og satte sig ned med
  skrævende Ben, med aaben Mund og med Hænderne fladt stemmede ned i
  Græsset ud til Siden, og saadan sad han i stille Forundring over sig
  selv og sine egne forunderlige Tanker.
  
  Han lignede ganske en Mand, der lige var faldet ned fra et Træ.
  
  Han syntes hans Hoved var saa fuldt, ligesom om han drømte. -- Om der
  nu ikke var Nogen, der havde gjort noget Trolddom ved ham? for saadan
  havde han aldrig været, det myldred paa og myldred paa inden i hans
  Hoved, det var just som om han kunde tænke paa syv Ting ad Gangen,
  og han havde slet ingen Styr paa det, det kom af sig selv og tog sig
  selv væk igjen, ligesom om han slet ikke havde med det at gjøre.
  -- Det var da mærkeligt, som hun havde seet paa ham, og hun havde
  Ingenting sagt om, at han laa og sov der midt paa Dagen. -- Lige
  ud af sine klare Øjne havde hun seet saa mildt og saa ... ligesom
  Jens Pedersens Trine, havde hun seet paa ham. Den naadige Frue. Den
  naadige Frue. Der var en Fortælling om en Frue paa Nørbækgaard, som
  var løbet bort med sin Skytte; om han nu ogsaa var bleven seet saadan
  paa, mens han laa og sov? -- Den naadige Frue! mon han kunde blive
  gode Venner med den naadige Frue, ligesom den Skytte blev det? Han
  forstod det ikke, mon han var syg? det brændte i en Plet paa hver
  af hans Kinder, hans Hjærte banked og var saa beklemt, og det var
  ilde nok han kunde faa sit Vejr ... Han gav sig til at rykke i en
  Egepurre; men kunde ikke faa den op, som han sad; saa rejste han sig
  og sled den løs, kastede den, greb sin Le og gav sig til at slaa saa
  Græsset røg af Skaaret.
  
  I de nærmeste Dage derefter traf det sig tidt, at Marie kom tæt om
  ved Søren Ladefoged, fordi han i den Tid mest havde Gaardarbejde,
  og han stirrede da altid paa hende med et ulykkeligt, forvirret og
  spørgende Blik, som om han vilde bede hende om Løsningen paa den
  forunderlige Gaade, hun havde kastet paa hans Vej; men Marie saae
  blot stjaalent hen paa ham og vendte Hovedet bort.
  
  Søren var ganske skamfuld over sig selv, og gik i en stadig Angst
  for, at hans Medtjenere skulde mærke, at det ikke var rigtig fat
  med ham. Han havde aldrig i sine Dage været betaget af nogen Følelse
  eller Længsel, der blot var det mindste fantastisk, før nu, og
  derfor gjorde det ham urolig og bange. Det kunde jo være, han var
  ved at blive sær eller forrykt. En vidste jo aldrigen, hvordan sligt
  kom Folk paa, og han lovede sig selv, han vilde aldrig tænke paa
  det mere; men et Øjeblik efter var hans Tanker der, hvor han vilde
  stænge dem fra at komme. Netop det, at han ikke kunde slippe for
  disse Tanker, hvad han saa gjorde, forknyttede ham mest, for han
  sammenlignede det med, hvad han havde hørt om Cyprianus, med at En
  kunde brænde den og drukne den, og den kom dog ligegodt igjen, og dog
  nærede han inderst inde et Ønske om, at Tankerne ikke maatte fortage
  sig, fordi det vilde blive saa tomt og trist derefter; men det vilde
  han ikke tilstaa for sig selv, thi han skammede sig, saa hans Kinder
  bleve røde, hvergang han roligt overvejede, hvad det var for Galskab,
  han gik og havde i Tanker. --
  
  En Ugestid efter at hun havde fundet Søren sovende, sad Marie Grubbe
  under den store Bøg, paa Lyngbakken midt inde i Fastruplund. Hun
  sad med Ryggen lænet op mod Stammen og havde en opslaaet Bog paa
  Skjødet, men hun læste ikke, hun stirrede alvorligt ud for sig, op
  efter en stor, mørk Rovfugl, der i langsomt glidende, spejdende Flugt
  svævede hen over de løvtunge Kroners uendelige, bølgede Flade. Den
  lysopfyldte, solede Luft, gjennemsitredes af Myriader af usynlige
  Insekters enstonede, søvndyssende Summen, og søde, altfor søde Dufte
  af den gulblomstrede Gyvel, og den bitre Duft af det solvarmede
  Birkeløv ved Højens Fod blandede sig med den muldede Skovbundsduft og
  den mandelsøde Duft af den hvide Mjødurt borte i Lavningen.
  
  Marie sukkede.
  
      "Petits oiseaux des bois,"
  
  hviskede hun klagende,
  
      "que vous estes heureux,
      De plaindre librement vos tourmens amoureux.
      Les valons, les rochers, les forests et les plaines
      Sçauent également vos plaisirs et vos peines;"
  
  Hun sad et Øjeblik som om hun anstrængte sig for at huske Resten, saa
  tog hun Bogen, og læste med sagte og modfalden Røst:
  
      "Vostre innocente amour ne fuit point la clarté,
      Tout le monde est pour vous un lieu de liberté,
      Mais ce cruel honneur, ce fleau de nostre vie,
      Sous de si dures loix la retient asservie,"
      ..........
  
  Hun lukkede Bogen med et Slag, og næsten raabte:
  
      "Il est vray je ressens une secréte flame
      Qui malgré ma raison s'allume dans mon ame
      Depuis le jour fatal que je vis sous l'ormeau
      Alcidor, qui dançoit au son du chalumeau."
  
  Hendes Stemme var igjen falden af, og de sidste Linier blev kun
  hvisket ganske sagte og udtryksløst, næsten mekanisk, som om hendes
  Fantasi til Akkompagnementet af Rhytmen dannede sig et andet
  Billede, end det, Ordene tegned.
  
  Hun lænede Hovedet tilbage og lukkede sine Øjne. Det var saa
  besynderligt, saa ængstende, nu hun var bleven halvgammel, at føle
  sig bevæget af de samme tungtaandende Længsler, de samme anelsesfulde
  Drømme og urolige Forhaabninger, som havde gjennembævet hendes
  Ungdom; men vilde de vare, vilde de være anderledes end det korte
  Flor, som en solrig Efteraarsuge kunde kalde tillive, et Efterflor,
  som bygged sine Blomster af Plantens allersidste Kraft, og gav
  den svag og udtømt i Vinterens Vold? De var jo engang døde, disse
  Længsler, og havde hvilet tyst i deres Grav. Hvad vilde de, hvad kom
  de for? Var ikke deres Livsmaal opfyldt, at de kunde hvile i Fred,
  og ikke rejse sig igjen i løjet Form af Liv, og lege Ungdomslegen om
  igjen?
  
  Saadan tænkte Marie vel, men det var ingenlunde alvorligt ment med
  disse Tanker, det var kun digtende tænkt, og ganske upersonligt,
  ligesom med en Andens Tankegang, thi hun havde ingen Tvivl om sin
  Lidenskabs Styrke eller Varighed, og den havde fyldt hende saa
  ganske og saa uimodstaaelig virkeligt, at der slet ingen Plads blev
  til eftertænksom Forundring. I Fortsættelse af disse uvirkelige
  Forestillinger, dvælede hun et Øjeblik ved Billedet af den gyldne
  Remigius og hans urokkelige Tro paa hende, men det aflokkede hende
  kun et bittert Smil, og et kunstigt Suk, og saa var hendes Tanker
  andetsteds bundne.
  
  Hun undredes paa, om Søren vilde have Mod til at bejle til hende.
  Hun kunde knap tro det. Han var jo en Bonde ... og hun udmalede
  sig hans slaviske Frygt for Herremandsfolkene -- hans hundeagtige
  Lydighedsfølelse, hans krybende, selvnedsættende Ærbødighed; hun
  tænkte paa hans simple Vaner og hans Uvidenhed, hans bondeagtige
  Sprog og grove Klæder, hans grove Arbejde, hans slidhærdede Legeme og
  hans plumpe Graadighed. Og hun skulde bøje sig ind under alt dette,
  elske alt dette, tage Godt og Ondt af denne sorte Haand ... der var
  i denne Selvnedværdigelse en sælsom Nydelse, som halvt var i Slægt
  med grov Sandselighed, men ogsaa i Slægt med det, der regnes for det
  Ædleste og Bedste i Kvindens Natur.
  
  Men saadan var jo ogsaa det Ler blandet, af hvilket hun var skabt --.
  
  Nogle Dage senere færdedes Marie Grubbe i Bryggerset paa Tjele i Færd
  med at blande Mjød; thi der var ikke faa af Bistaderne, der havde
  taget Skade den Nat, Branden var.
  
  Hun stod just inderst inde ved Gruen og stirrede ud gjennem Døren,
  i hvis Aabning Hundrede af Bier, lokkede af den søde Honninglugt,
  summede omkring, gyldne og glindsende af det indfaldende Sollys.
  
  I det Samme kom Søren Ladefoged svingende ind ad Porten med en tom
  Rejsevogn, i hvilken han havde kjørt Palle Dyre til Viborg.
  
  Han saae et Glimt af Marie, skyndte sig at spænde fra, fik Vognen
  trukket ind og Hestene paa Stald, og spankede saa en Stund omkring
  med Hænderne dybt i Lommen paa sin lange Kudskefrakke og med Blikket
  heftet paa sine store Støvler. Pludselig drejede han rundt og gik hen
  mod Bryggerset, svingende resolut med den ene Arm, rynkende Panden
  og bidende sig i Læben, som en Mand, der tvinger sig selv til en
  ubehagelig, men uundgaaelig Afgjørelse. Han havde ogsaa bandt paa,
  det skulde have Ende, ligefra Viborg og til Foulum, og han havde
  holdt sig ved Mod ved en lille Flaske, som Husbonden havde glemt i
  Vognen.
  
  Han tog sin Hat i Haanden, da han kom ned i Bryggerset, men sagde
  Ingenting og stod og gned forlegent med Fingeren paa Kanten af
  Bryggekarret.
  
  Marie spurgte, om Søren havde Bud til hende fra hendes Mand.
  
  Nej.
  
  Om Søren vilde smage paa hendes Bryg eller han vilde have et Stykke
  Stenhonning?
  
  Jo tak, -- nej, ellers Tak, det var ikke det, han var kommen om.
  
  Marie blev rød og følte sig hel beklemt.
  
  Om han maatte spørge om en Ting?
  
  Jo, det maatte han saa godt.
  
  Ja, han vilde da, med gunstig Forlov, bare sige det, at han var ikke
  rigtig, for baade naar han sov og naar han var vaagen, havde han
  alletider den naadige Frue i Tanker, men han kunde ikke gjøre for det.
  
  Ja, men det var jo ogsaa rigtig nok af Søren.
  
  Ja, det vidste han nu ikke, om det var, for det var ikke med at passe
  det, han skulde, at han tænkte paa den naadige Frue. Det var paa en
  anden Maner; han tænkte paa hende i hvad Folk kaldte for Kjærlighed.
  
  Han saae ængsteligt spørgende paa hende og blev helt modfalden og
  rystede paa Hovedet, da Marie svarede, at det var ret nok, det var,
  hvad Præsten sagde, alle Mennesker skulde.
  
  Nej, det var heller ikke paa den Vis, det var saadan elskendes. Men
  det var nok uden Aarsag, for, vedblev han i en tirrende Tone, ligesom
  han vilde yppe Klammeri, saadan en fine Frue, hun var vel bange for
  at røre ved en simpel Bondekarl som han, endda Bønder alligevel var
  halv som Mennesker ogsaa og hverken havde Vand eller sur Vælling til
  Blod mere end som andre havde; han vidste nok fornemme Folk, de holdt
  dem for at være en Slags for sig selv, men det var da nok det Ene
  som det Andet, skulde han da tro, for de baade aad og drak og sov
  og saadan Noget, ligesom det simpleste sølle Bondeskrog gjorde, og
  han kunde derfor aldrig tænke, at den naadige Frue kunde tage Skade
  af, at han kyste hende for hendes Mund, mere, end som hun tog af en
  Herremands Kys. -- Ja, hun skulde nu ikke se saa vist paa ham, fordi
  han var saa fri i sin Snak, han brød sig ikke om hvad han sagde, hun
  var fri for at føre ham i Fortræd, for naar han gik herfra, gik han
  enten ud i Møllerens Dam eller slog et Stykke Reb om sin Hals.
  
  Det maatte han ikke sige, hun havde slet ikke tænkt paa at nævne et
  Ord om ham til noget Menneske i Verden.
  
  Naa, det havde hun endda ikke, ja det kunde En jo tro, om En vilde,
  men det gjorde nu heller ingen Forandring i de Dele alligevel. Hun
  havde ellers voldt ham Fortred nok, og det var ene hendes Skyld, at
  han vilde undlive sig, for han elsked hende da saa inderlig.
  
  Han havde sat sig ned paa en Ølskammel og sad nu og stirrede paa
  Marie med et inderlig bedrøvet Udtryk i sine trofaste, milde Øjne;
  mens hans Læber dirrede, som om han kæmpede med Graaden.
  
  Hun kunde ikke lade være at gaa hen til ham og trøstende at lægge sin
  Haand paa hans Skulder.
  
  Men det maatte hun ikke, han vidste godt, at naar hun lagde sin
  Haand paa ham og sagde nogle Ord stille for sig selv, saa kunde hun
  læse Modet fra ham, og det vilde han nu ikke have. Ellers kunde hun
  da godt sætte sig ved Siden af ham, alligevel han kun var en simpel
  Bondekarl, naar hun betænkte at han var død inden Aften.
  
  Marie satte sig.
  
  Søren skulede hen til hende og flyttede sig lidt bort paa Bænken,
  saa rejste han sig pludseligt op. Han vilde da sige Farvel og takke
  den naadige Frue for alt Godt, den Tid de havde kjendt hinanden,
  og om hun saa vilde hilse hans Sødskendebarn Ane, hende, der var
  Bryggerspige der paa Gaarden.
  
  Marie holdt hans Haand fast.
  
  Ja, nu vilde han da gjerne afsted.
  
  Nej, han skulde blive, der var ingen i Verden, hun holdt saa meget
  af, som ham.
  
  Aa, det sagde hun nu blot fordi at hun var bange for, at han skulde
  gaa og pusle om hende alle Steder, men det kunde hun være rolig for,
  for han var hende slet ikke hadsk, og han skulde aldrig komme hende
  nær, efter at han var død, det skulde han baade love og holde, om hun
  saa vilde slippe.
  
  Nej, hun vilde aldrig slippe.
  
  Ja, det kunde da ikke hjælpe, og Søren rev sin Haand til sig og løb
  ud af Bryggerset, og tværs over Gaarden.
  
  Marie var lige bag efter ham, da han smuttede ind i Karlekammeret,
  slog Døren i efter sig og stemmede Ryggen imod.
  
  «Luk op, Søren, luk op, ellers kalder jeg alle Folkene sammen.»
  
  Søren svarede ikke, men tog ganske rolig noget beget Sejlgarn op af
  Lommen og gav sig til at surre det om Klinken, mens han holdt Døren
  i med Knæ og Skulder. Trudselen om Folkene frygtede han ikke, da han
  vidste, de alle var i Engene ved Høet.
  
  Marie hamrede paa Døren, alt hvad hun kunde.
  
  «Herregud, Søren!» raabte hun, «saa kom da ud, jeg elsker dig jo saa
  højt et Menneske elske kan, jeg gjør, Søren, jeg elsker dig, elsker
  dig, elsker dig, -- aa, han tror mig intet, hvad skal jeg arme,
  elendige Menneske da gribe til?»
  
  Søren hørte hende ikke, han var gaaet igjennem Karlekammeret, og ind
  i et lille Kammer der bagved, hvor han og Skytten plejede at sove.
  Her skulde det gaa for sig, og han saae sig om derinde. Saa kom han
  i Tanker om, at det var Synd for Skytten, det var bedre at gjøre det
  derude, hvor de laa saa mange sammen. Han gik ud i Karlekammeret
  igjen.
  
  «Søren, Søren, aa lad mig komme ind, lad mig, hvad, aa luk op. Nej,
  nej, aa, han hænger sig, og her staar jeg. Aa, for Gud den Almægtiges
  Skyld, Søren, saa luk da op, jeg har jo elsket dig fra den første
  Gang jeg saae dig. Kan du da intet høre? Der er Ingen, jeg har saa
  kjær, som dig, Ingen, Ingen i Verden, Søren.»
  
  «Er ed sand?» spurgte Sørens Stemme, hæs og ukjendelig, lige ved
  Døren.
  
  «Aa Gud have Lov til evig Tid! ja, ja, ja, Søren, det er sandt, det
  er sandt, jeg svær' dig den højeste Ed, som paa Jorden er til, at
  jeg elsker dig udaf min inderste Sjæl. Aa, Gud have evig Lov og Tak
  ...»
  
  Søren havde taget Snoren af, og Døren gik op.
  
  Marie foer ind i Kammeret, og kastede sig om hans Hals, hulkende og
  jublende.
  
  Søren stod ganske forvirret og forlegen ved det Hele.
  
  «Aa, Himlen ske Tak, at jeg har dig igjen!» raabte Marie, «men hvor
  var det, du vilde have gjort det? sig mig det nu,» og hun saae sig
  nysgjerrigt om i Kammeret, med dets uredte Senge, hvor afblegede
  Bolstre, sammenfiltret Halm og snavsede Læderlagner laa uordenligt
  over hinanden.
  
  Men Søren svarede ikke, han stirrede truende paa Marie: «hvafor saa
  do ed et nøj far?[11]» sagde han og slog hende over Armen.
  
   [11] "Hvafor saa" osv. = "hvorfor sagde du det ikke noget før?"
  
  «Om Forladelse, Søren! om Forladelse!» græd Marie, og trykkede sig op
  til ham, medens hendes Øjne bedende søgte hans.
  
  Søren bøjede sig undrende ned over hende, og kyssede hende. Han var
  ganske forbavset.
  
  «De er da hverken Komeddi eller Obenbarels[12]?» spurgte han stille
  hen for sig.
  
   [12] Obenbarels = Aabenbarelse.
  
  Marie rystede smilende paa Hovedet.
  
  «Aa den Unde[13]! hvem skuld' da ha' tint[14] ....»
  
   [13] Unde = Onde.
  
   [14] tint = tænkt.
  
                 *       *       *
  
  I Begyndelsen blev Forholdet mellem Marie og Søren holdt godt skjult,
  men da Palle Dyres hyppige Rejser til Randers og langvarige Ophold
  der, i Egenskab af kongelig Commissarius gjorde dem uforsigtige, blev
  det snart ikke nogen Hemmelighed for Tyendet paa Tjele, og da Parret
  saae sig røbet, forsøgte det ikke i mindste Maade at holde Sagen
  skjult, men levede som om Palle Dyre befandt sig i den anden Ende af
  Verden, og ikke i Randers. Erik Grubbe brød de sig slet ikke om; naar
  han truede ad Søren med sin Krykkestok, truede denne igjen med sin
  Næve, og naar han skjændte paa Marie og vilde forsøge paa at bringe
  hende til Fornuft, drillede hun ham med at ramse en hel Mængde op
  for ham, uden at hæve sin Stemme højere end sædvanligt, hvad der var
  nødvendigt, om han skulde høre Noget, da han var bleven helt tunghør,
  og oven i Kjøbet paa Grund af sin Skaldethed og sin Gigt gik med en
  Hue, hvis lange Øreklapper var bundet tæt ind til Hovedet, hvad der
  da heller ikke gjorde ham mere lydhør.
  
  At ikke ogsaa Palle Dyre blev Medvider, var ikke Sørens Skyld, thi i
  sin ungdommelige Kjærligheds Ustyrlighed tog han ikke i Betænkning,
  selv naar Husbonden var hjemme, i Mørkningen, eller naar han ellers
  havde Lejlighed, at søge Marie op oppe i selve Herskabsstuerne, og
  det var kun Loftstrappens heldige Beliggenhed, der i mere end eet
  Tilfælde frelste ham fra at blive røbet.
  
  Hans Stemning overfor Marie var noget vekslende, idet han undertiden
  kunde komme i Tanker om, at hun var stolt og foragtede ham, og han
  blev da meget lunefuld, tyrannisk og urimelig, og behandlede hende
  haardere og raaere, end han egenlig mente af, for saa ved hendes
  Lydighed og Blidhed at faa sin Tvivl modbevist og gjort til Intet;
  som oftest var han imidlertid god og føjelig og let at lede, kun
  skulde Marie være meget forsigtig med sine Klager over hendes Mand
  og hendes Fader, at hun ikke skildrede sig som altfor føleligt
  forurettet, thi saa blev han gal og rasende, og svor, han vilde slaa
  Hjærnen ind paa Palle Dyre og lægge sine Hænder om Erik Grubbes tynde
  Hals, og var saa opsat paa at fuldbyrde sin Trudsel, at der maatte
  Bønner og Taarer til, for at faa ham gjort rolig igjen.
  
  Men af Alt det, der kunde indvirke forstyrrende paa Forholdet mellem
  Søren og Marie, var der dog Intet, der var mere vedholdende eller
  mere virksomt, end Folkenes Drillerier, for de var selvfølgelig
  yderst forbittrede over dette Kjærresteri mellem Madmoder og
  Kudsk, der jo stillede denne deres Medtjener ulige heldigere end de
  selv var stillede, og gav ham, navnlig i Husbondens Fraværelse, en
  Indflydelse, hvortil han ikke havde mere Ret end de. Derfor pinte og
  plagede de da ogsaa Søren paa alle optænkelige Maader, saa han tidt
  var ude af sig selv, og snart var bestemt paa at rømme, snart paa at
  tage sig af Dage.
  
  Pigerne var naturligvis de, der var værst ved ham.
  
         *       *       *       *       *
  
  En Aften blev der støbt Lys i Tjele Borgestue. Marie stod ved den i
  et halmfyldt Kar nedsænkede Kobberform[15] og dyppede Vægerne, som
  Bryggerspigen Ane Trinderup, Sørens Sødskendebarn, lod dryppe af i
  et gult Lerfad. Kokkepigen bragte og hentede Brikkerne, hængte dem
  op under Lysebordet, og tog Lysene af, naar de var bleven tykke nok.
  Ved Borgestuebordet sad Søren Ladefoged og saae til, han havde en
  rød Klædeshue paa, der var udstafferet med Guldgalloner og sorte
  Plumager, foran ham stod en Sølvkande med Mjød, og han sad og spiste
  af et stort Stykke Steg, som han med sin Foldekniv skar i Stykker paa
  en liden Tintallerken. Han spiste med stor Sindighed, drak imellem af
  Kruset, og besvarede nu og da Maries smilende Nik med en langsom,
  anerkjendende Hovedbevægelse.
  
   [15] Form = Kjedelen, hvori den smeltede Tælle er.
  
  Hun spurgte ham, om han sad godt.
  
  Det var der Maade med.
  
  Saa var det bedst, at Ane gik ind i Pigekammeret og hentede en Pude
  til ham.
  
  Det gjorde hun saa, men ikke uden at gjøre en hel Del Tegn til den
  anden Pige, bag Maries Ryg.
  
  Vilde Søren ikke have et Stykke Kage?
  
  Jo, det kunde ikke være saa ilde.
  
  Marie tog en Vægeten[16], og gik efter Kagen, men blev temmelig længe
  borte.
  
   [16] Vægeten = en Rulle af løstvunden Blaarvæge, gjennemtrukken med
   Tælle, anbragt i en Stage af Konstruktion som en Voksstabelholder.
  
  Hun var næppe ude af Døren, før begge Pigerne gav sig til at
  skoggerle af fuld Hals, ligesom efter Aftale.
  
  Søren skjævede arrigt hen til dem.
  
  «Aa lille Søren,» sagde Ane, idet hun efterlignede Marie Grubbes
  Røst og Tale, «vil Søren intet have en Salvet at tørre Sørens fine
  Fingre paa, og en udpolstret Skammel til Sørens Fødder? Og kan
  Søren nu ogsaa se at spise ved det ene tykke Lys, eller skal jeg
  tænde bedre op for ham? hvad lille Søren? Og saa hænger der en sid,
  blommerantes[17] Kjol' i Husbonds Kammers, skal jeg intet hente den,
  den vilde være saa stads til Sørens røde Kabuds?»
  
   [17] blommerantes = broget blomstret.
  
  Søren værdigede hende ikke et Svar.
  
  «Aa, vil Junkeren intet tale et bitte Ord?» fortsatte Ane, «saadan
  simple Folk som os og vores Lige vil saa gjerne høre lidt fin Snak,
  og jeg veed, at Junker kan, for du har da hørt, Trine, at hans
  Kjærrest' har givet ham en Komplimentbog med al Slags Finhed i, og
  det kan jo aldrigen fejle, at saadan en højbaaren Herre kan baade
  stave og læse, enten det saa skal være forlænds eller baglænds.»
  
  Søren slog med den knyttede Næve i Bordet, og saae vredt til hende.
  
  «Søren,» begyndte nu den Anden, «A vil gi' dæ en gal Skjelling for en
  Kys; A ved nok te do plejer at faa baade Stieg og Most a hinner den
  Gammel ...»
  
  I det Samme traadte Marie ind med Kagen og satte den for Søren, men
  han slængte den hen over Bordet.
  
  «Jav di Kvinner ud!» raabte han.
  
  Ja men Tællen blev jo kold.
  
  Det brød han sig ikke om.
  
  Saa blev Pigerne da sendt udenfor.
  
  Søren smed den røde Hue langt fra sig og bandte og var vred; hun
  skulde ikke her gaa og bringe Æde for ham, som om han var en mager
  Gris, og han vilde ikke gjøres til Nar for Folk ved hendes Laven
  Komediantspillerhuer til ham, det skulde have en Ende dette her, det
  var ham, der var en Mand, og det var Ingenting lig ad, at han gik
  her og lod sig kjæle for, han havde ikke ment det saaledes, han vilde
  raade og hun skulde lyde, han vilde give og hun skulde tage; ja han
  vidste nok, han Ingenting havde at give af, men derfor skulde hun
  ikke gaa og gjøre ham til Nummer Nul ved at give til ham. Vilde hun
  ikke gaa med ham gjennem Kamp og Flint, saa maatte de skilles ad.
  Dette kunde han ikke holde ud, hun skulde give sig rigtig i hans Magt
  og rømme med ham, hun skulde ikke sidde der og være den naadige Frue,
  saa han altid skulde se op til hende, han trængte til hun skulde være
  Hund med ham, hun skulde have det saadan at han kunde være god imod
  hende og faa Tak af hende, og hun skulde være bange for ham, og hun
  skulde Ingenting have at stole paa uden paa ham.
  
  En Vogn kom rullende ind ad Porten, og da det skjønnedes at maatte
  være Palle Dyre, listede Søren ned til Karlekammeret.
  
  Her sad der tre Karle paa deres Senge, foruden Skytten Søren Jensen,
  som stod op.
  
  «Der haar vi Baruenen!» sagde den ene Karl, som Kudsken traadte ind.
  
  «Tys, lad ham Ingenting høre!» udbrød den Anden med forstilt
  Ængstelighed.
  
  «Ja,» hviskede den Første halvhøjt, «A vild' it vær' i hanses Sted
  for saamanne Rosenobler, som der kan gaa i en Møl'sæk.»
  
  Søren saae sig urolig omkring og satte sig saa ned paa en Kiste, der
  stod opimod Væggen.
  
  «Det maa vær' en pinagtig Død aa faa,» sagde den, der havde tiet og
  gøs.
  
  Søren Skytte nikkede alvorligt ad ham og sukkede.
  
  «Hva er et, der er po Snak?» spurgte Søren med forstilt Ligegyldighed.
  
  Ingen svarede.
  
  «Er et herover?» spurgte den første Karl og lod Fingeren glide
  tversover sin Nakke.
  
  «Tys!» sagde Skytten og rynkede Pande ad Spørgeren.
  
  «Er et mæ, I snakker om,» sagde Søren, «saa sej it der og kryk, men
  sæj hva' I vil sæj.»
  
  «Ja!» svarede Skytten med megen Eftertryk paa Ordet, og saae med
  alvorsfuld Bestemthed paa ham. «Ja, Søren, det _er_ om dig. Herregud!
  ...» han foldede sine Hænder og syntes at fortabe sig i mørke
  Grublerier. «Søren,» begyndte han saa igjen og tørte sig om Næsen,
  «det er halsløs Gjerning, du bedriver, og jeg vil sige dig det,»
  han talte som om han læste det op af en Bog, «vend om, Søren! der
  staar Galgen og Blokken,» han pegte imod Hovedbygningen, «der er en
  kristelig Levnet og Begravelse,» og han førte i en Bue Haanden i
  Retning af Hestestalden. «For du skal straffes paa din Hals, det er
  Lovens hellige Ord, ja det er, det er det, betænk det.»
  
  «Aa,» sagde Søren trodsigt, «hvem vil angi'e mæ?»
  
  «Jo,» gjentog Skytten med en Betoning, som om der var bleven
  fremført en Ting, der meget forværrede Sagen, «hvem vil angive dig?
  Søren, Søren, hvem vil angive dig? -- Du er jo Fanden partere mig
  ogsaa taabelig,» fortsatte han i en ganske uhøjtidelig Tone, «og det
  ogsaa rigtig taabeligen at rende efter saadan en halvgammel Kvind,
  naar der er det at vove ved det, som der er. Var hun endda ung! --
  Og saa en gal Satan ogsaa, lad du den Blaakindede beholde _hende_ i
  Fred, der er da Gud ha' Lov andre Kvindfolk til end som hende.»
  
  Søren havde hverken Mod eller Lyst til at forsøge paa at forklare
  dem, at han slet ikke kunde leve uden Marie Grubbe, han var selv
  ganske skamfuld over denne ufornuftige Lidenskab, men det vilde være
  at hidse hele Koblet, Karle og Piger paa sig at tilstaa Sandheden, og
  derfor løj han saa og fornægtede sin Kjærlighed.
  
  «Ja de' er en viis Vej,» sagde han, «men sier I Folkens, A haar
  en Rigsdaler, naar som Ajer[18] di ingen haar, og jen Lap og jen
  Ralt[19], og jen til og manne flier[20], det blyver en hiel Las[21],
  bette Venner, og foer A føst mi Paang fuld, saa kvitterer A lissaa
  stil', og saa ka jo jen a Jer forsøg hans Lyk'.»
  
   [18] Ajer = andre.
  
   [19] jen Ralt = een Pjalt.
  
   [20] flier = flere.
  
   [21] hiel Las = helt Læs.
  
  «Det er nu godt nok,» svarede Søren Skytte, «men det er at stjæle
  Penge med Rebet om sin Hals, kalder jeg det. Det kan jo være liflig
  nok at faa givendes til Gave baade Klæder og Sølv, og det kan jo
  ogsaa være skjønt nok at ligge og strække sig paa sin Seng, og
  give sig ud for syg, og saa faa baade Vin og Steg og hvad godt er
  sendendes ned, men det vil aldrig gaa her mellem saa mange Folk, det
  kommer lige godt op en Dag, og saa er det værste i Verden dig vist.»
  
  «Aa, di lar et aldrig go saa vidt,» sagde Søren lidt modløs.
  
  «Ja, de vil da gjerne af med hende begge to, og hendes Søstre og
  hendes Svogre, de er' ikke det Slags Folk, der skulde ville gaa
  imellem, naar de kan faa hende gjort arveløs.»
  
  «Aa, Fajen i hvi't[22], saa hjælper hun mæ nok!»
  
   [22] hvi't = hvilket.
  
  «Tror du? hun kan have nok med at hytte sig selv, det har været galt
  med hende for tidt, til at der skulde være Nogen, der vilde hjælpe
  hende med saa meget som en Havresaa.»
  
  «Naa ja da,» sagde Søren og gik ind i Bagkammeret, «truet Mand ka'
  læng' løv'[23].»
  
   [23] løv' = leve.
  
  Fra den Dag af maatte Søren, hvor han stod og hvor han gik, høre
  paa skumle Hentydninger til Galgen og Blokken og de gloende Tænger
  og Følgen heraf var, at han for at holde Skrækken borte og Modet
  oppe, tog sin Tilflugt til Brændevinet, og da Marie jævnlig havde
  stukket Penge til ham, var han aldrig nødt til at holde sig ædru.
  Efterhaanden blev han imidlertid ligegyldig for Trudslerne, men var
  dog meget forsigtigere end før, holdt sig mere til Folkene og søgte
  sjeldnere Marie.
  
  Da Julen nærmede sig og Palle Dyre kom hjem og blev hjemme, ophørte
  Møderne mellem Søren og Marie ganske, og for nu end yderligere at
  bringe sine Medtjenere til at tro, at Alt var forbi og saaledes
  afholde dem fra at sladre til Husbonden, gav Søren sig til at lege
  Kjæreste med Ane Trinderup, og han skuffede dem Alle, endogsaa Marie,
  hvem han dog havde indviet i Planen.
  
  Tredie Helligdag, medens næsten Alle var i Kirke, stod Søren for
  Enden af Hovedbygningen og legede med en af Hundene, da han hørte
  Maries Stemme kalde, næsten under Jorden, syntes han.
  
  Han vendte sig om, og saae da Maries Ansigt gjennem en Luge lige nede
  ved Grunden, Lugen til Saltkjælderen.
  
  Hun var bleg og forgrædt, og hendes Øjne stirrede saa forvildet og
  ængsteligt under de smerteligt sammendragne Bryn.
  
  «Søren,» sagde hun, «hvad har jeg gjort dig, at du intet mere holder
  af mig?»
  
  «Jamen det gjør A jo! Ka' do it forstaa, te A mo si mæ fuer, for her
  laver de jo po ingenting Ant end aa leg mæ ö og fo mæ undlyvet. Snak
  it te mæ og la mæ go, om do it vil ha e Hjæl a mæ[24].»
  
   [24] tage Hjællet af En = slaa En ihjæl.
  
  «Lyv intet, Søren, jeg ser vel hvorhen du stiler, men jeg ønsker
  aldrig en ond Time over dig for det, for jeg er jo intet din
  Ungdomslige, og du har altid havt Sind til Ane, men du har Synd af at
  lade mig se paa det, det er intet vel betænkt. Du skal aldrig tro,
  jeg vil tigge mig dig paa, for jeg veed saa grangivelig hvor vovelig
  det vilde stæde dig og hvad Ryk og Slid og Haardhed der skulde til,
  om vi skulde blive et Par for os selv, og det var da ogsaa knap at
  ønske for Nogen af os, alligevel jeg intet kan lade det være.»
  
  «Jamen A vil hverken ha' Ane for lidt eller møj, den Buentøs[25] hun
  er, A holder a Ingen i Verden foruden som dæ, la' dem saa kald' dæ
  gammel og und og hvad Dævlen di vil.»
  
   [25] Buentøs = Bondetøs.
  
  «Jeg tror dig intet, Søren, saa gjærne jeg vilde.»
  
  «Trover do mæ it?»
  
  «Nej, Søren, nej; jeg vilde kuns ønske at det var min Grav her, hvor
  jeg staar og jeg kunde lukke Lugen og sætte mig ned og sove hen i
  Mørket.»
  
  «Du skal nok kom' te og trov mæ.»
  
  «Aldrigen, aldrigen, der er ikke den Ting i Verden du kunde gjøre,
  der kunde faa mig til det, for der er intet en Rimelighedstanke deri.»
  
  «Do gjør' mæ tobele mæ di Snak, og det vil do fortryd', for om saa A
  skal brindes løvendes op eller pines ihjæl for den Tings Skyld, saa
  skal do kom' te aa trov mæ.»
  
  Marie rystede paa Hovedet og saae bedrøvet paa ham.
  
  «Ja saa mo et vær'[26], i hunt[27] et saa gor,» raabte Søren og løb
  bort.
  
   [26] saa mo et vær' = saa maa det ske.
  
   [27] i hunt = hvordan end.
  
  Ved Kjøkkendøren standsede han og spurgte efter Ane Trinderup og fik
  til Svar at hun var i Haven. Han gik saa over i Karlekammeret, tog en
  ladt, gammel Bøsse af Skyttens, og løb ud i Haven.
  
  Ane stod og skar Grønkaal da Søren fik Øje paa hende. Hun havde
  Forklædet fuldt af Blade og holdt den ene Haands Fingre op til Munden
  for at aande dem varme. Ganske langsomt listede Søren henimod hende,
  med Blikket fæstet paa det Nederste af hendes Skjørt, for han vilde
  ikke se Ansigtet.
  
  Pludselig vendte Ane sig om og saae Søren, og hans mørke Miner,
  Bøssen og den listende Gang gjorde hende bange, og hun raabte henimod
  ham: «aa lad vær, Søren, lad vær!» Han løftede Bøssen, Ane styrtede
  med et vildt, skingrende Skrig afsted hen igjennem Sneen.
  
  Skuddet faldt, Ane blev ved at løbe, tog sig saa til Kinden og sank
  om med et forfærdet Raab.
  
  Søren kastede Bøssen og løb hen til Enden af Vaaningshuset.
  
  Lugen var lukket.
  
  Saa hen til Hoveddøren, ind gjennem alle Stuer, til han fandt Marie.
  
  «Det er forbi!» hviskede han bleg som et Lig.
  
  «Er de efter dig, Søren?»
  
  «Nej, A haar skot hende.»
  
  «Ane? aa hvordan skal det gaa os? -- rend Søren, rend -- tag en Hest
  og røm, skynd dig, skynd dig, tag den Graa.»
  
  Søren løb.
  
  Et Øjeblik efter sprængte han ud ad Porten.
  
  Han var ikke kommen Halvvejs til Foulum, før Kirkefolkene kom hjem.
  
  Palle Dyre spurgte straks, hvor Søren skulde hen.
  
  «Der ligger En ude i Haven og jamrer,» svarede Marie; hun skjælvede
  over hele Legemet og kunde neppe staa paa sine Ben.
  
  Palle og en af Karlene bar Ane ind, der skreg, saa det kunde høres
  langt bort; men forøvrigt var Faren ikke stor, Bøssen havde været
  ladet med Rævehagl, og et Par Stykker var gaaet igjennem Kinden og
  nogle flere havde boret sig ind i Skulderen, men da det blødte
  stærkt og hun klagede sig saa ynkeligt, blev der sendt Vogn til
  Viborg efter Badskjæreren.
  
  Palle Dyre udspurgte hende, da hun nogenlunde havde fattet sig, om
  hvorledes det Hele var gaaet til og fik da baade det at vide og hele
  Historien om Forholdet mellem Søren og Marie.
  
  Da han kom ud fra Sygeværelset, trængte Tjenestefolkene sig om ham
  og vilde alle fortælle ham om det, han nys havde hørt; de var nemlig
  bange for at de ellers paa en eller anden Maade kunde komme til at
  blive straffede. Palle vilde imidlertid ikke høre paa dem, sagde, det
  var Snak og dumme Rygter og sendte dem bort. Det Hele var ham nemlig
  meget ubelejligt; Skilsmisse, Forhørsrejser, Proces og lignende
  Udgifter, det vilde han helst undgaa, Sagen maatte kunne neddysses
  og Alt gaa i Orden igjen og blive som det var. Selve Maries Utroskab
  var ham taalelig ligegyldig, og Sagen kunde maaske vendes til det
  Gode derved, at han kunde faa mere Magt over hende og muligvis ogsaa
  over Erik Grubbe, hvem det sagtens vilde være meget om at gjøre, at
  Ægteskabet holdt, tiltrods for at det var brudt.
  
  Da han fik talt med Erik Grubbe, vidste han alligevel ikke rigtig,
  hvad han skulde tro; den Gamle var ikke til at blive klog paa, han
  var meget ophidset og havde straks sendt fire beredne Karle afsted
  med Ordre til at anholde Søren død eller levende, og det var ingen
  god Maade at sørge for Hemmeligholdelsen paa, thi der kunde komme
  saa meget Andet op under Forhørene angaaende Mordforsøget.
  
  Den næste Dags Aften vendte de tre af Karlene hjem; de havde fanget
  Søren ved Dallerup, hvor den Graa var styrtet, og havde bragt ham til
  Skanderborg, hvor han nu sad i Arrest. Den fjerde Karl var redet vild
  og kom først Dagen efter.
  
  Midt i Januar flyttede Palle Dyre og Marie til Nørbækgaard, thi
  Folkene havde lettere ved at glemme, naar Fruen kom dem ud af Syne,
  men sidst i Februar blev de da mindet om Alting igjen, thi da kom
  der en Skriver fra Skanderborg og skulde forhøre, om Søren ikke var
  seet der paa Egnen, da han var brudt ud af Arresten. Skriveren var
  imidlertid kommet for tidlig, først en Fjortendagstid efter vovede
  Søren sig en Nat til Nørbækgaard og bankede paa Maries Kammervindue.
  Det Første, han spurgte om, da hun lukkede op, var om Ane var død,
  og det lod til at lette hans Sind for en tung Byrde, da han hørte,
  hun var hel rask. Han havde sit Tilhold i et øde Hus i Gassum Hede
  og kom senere ofte igjen, og blev jevnlig hjulpen baade med Penge og
  Fødemidler. Saavel Folkene som Palle Dyre vidste at han havde sin
  Gang paa Gaarden, men Palle lod som Ingenting, og Folkene brød sig
  heller ikke meget derom, da de saae, at Husbonden var saa ligegyldig
  derved.
  
  Ved Høbjergningstid flyttede Herskabet tilbage til Tjele, og der
  turde Søren ikke vise sig. Baade herover og over Faderens idelige
  Stiklerier og Fortrædigelser blev Marie saa utaalmodig og ophidset,
  at hun et Par Gange tog Faderen for sig i Enerum og skjældte ham ud
  som han kunde have været hendes Hundedreng. Følgen heraf var, at
  Erik Grubbe midt i Avgust sendte et Klagebrev til Kongen. Dette Brev
  endte, efter at det udførligt havde omtalt alle hendes Forseelser,
  hvorved Gud maatte fortørnes, stor Skandalum begaaes, og snart al
  Kvindkjøn forarges, saaledes:
  
    «For saadan hendes Forholds, hendes Uskikkeligheds og Ulydigheds
    Skyld er jeg foraarsaget at gjøre hende arveløs, som jeg beder
    Eders kgl. Majt. allerunderdanigst, allernaadigst vil mig bifalde
    og konfirmere og at Eders kgl. Majt. ydermere vilde bevise mig den
    Naade at tillade mig ved Eders kgl. Majt.'s allernaadigste Befaling
    til Stiftamtmand Hr. Mogens Scheel at han efter Erforskning paa
    saadan hendes Forhold baade mod mig og sin Mand og hendes egen
    Uskikkeligheds Skyld, at hun paa min egen Bekostning maatte vorde
    hensat paa Borringholm, for Guds Vrede og Fortørnelse at forekomme
    over hende, som er saadant et ulydigt Kreatur, Andre til Afsky, og
    derved hendes Salighed kunde erlanges. Hvis det Alleryderste mig
    ikke dertil havde drevet, skulde jeg ikke understaaet mig om dette
    at anholde; men lever i den allerunderdanigste visse Forhaabning om
    Eders kgl. Majt. allernaadigste Bønhørelse, Svar og Hjælp, som Gud
    skal visseligen belønne. Jeg lever og dør
  
      Tjele, 14 Avg. 1690.
  
                                      Eders kgl. Majestæts
                             Allerunderdanigste og pligtskyldigste
                                       tro Arve-Undersaat
                                              _Erik Grubbe_.»
  
  Kongen vilde herom have velb. Palle Dyres Erklæring, og denne gik
  da ud paa, at Marie Grubbe ikke skikkede sig imod ham som en ærlig
  Ægtehustru, og han ansøgte nu om, at Kongen vilde bevise ham den
  Naade at ophæve Ægteskabet uden Proces.
  
  Dette blev ikke bevilliget, Ægtefolkene bleve skilte ad ved Dom af
  treogtyvende Marts sekstenhundrede og enoghalvfems.
  
  Heller ikke Erik Grubbes Ansøgning om at maatte gjøre hende arveløs
  og lade hende indespærre, blev hørt; han maatte lade sig nøje med at
  holde Marie fangen paa Tjele, under Bevogtning af Bønder, saalænge
  Processen stod paa, og han var da ogsaa en af de Sidste, det kunde
  tillades, at kaste med Fordømmelsens straffende Sten.
  
  Straks efter Domsafsigelsen forlod Marie Grubbe Tjele med en fattig
  Bylt Klæder i Haanden. Hun traf Søren der syd paa Heden og fik i ham
  sin tredie Mand.
  
  
  
  
  XVII.
  
  
  En Maaned senere, en Aftenstund i April var der stimlet mange
  Mennesker sammen udenfor Døren til Ribe Domkirke. Det var nemlig i
  Landemod'stiden, og det var nu engang en gammel Skik, at saalænge
  den stod paa blev der tre Gange om Ugen tændt Lys i Kirken Klokken
  otte om Aftenen, og saa kom Byens fine og fornemme Standspersoner,
  saavel som dens agtbare Borgerfolk derhen for at spadsere op og ned
  i Skibet, medens en kunstfærdig Organist legte for dem paa Orgelet.
  Men de ringere Folk maatte nøjes med at høre til der udenfor.
  
  Mellem dem var Marie Grubbe og Søren.
  
  Deres Klæder vare simple og forrevne, og de saae just ikke ud til
  hver Dag at have faaet det de kunde spise, hvad der var rimeligt nok,
  for det var ikke nogen indbringende Haandtering, de drev. Søren havde
  nemlig i en Kro imellem Aarhus og Randers truffet paa en stakkels,
  syg Tydsker, som for seks Sletdaler havde solgt ham en lille, haardt
  medtaget Lire, et Sæt brogede Bajadsklæder og et tærnet, gammelt
  Tæppe, og nu levede han og Marie af at trække fra Marked til Marked,
  hvor saa hun drejede Liren, medens han, iført de brogede Klæder, stod
  paa det tærnede Tæppe og løftede og tumlede paa saa mange Maader, han
  kunde finde paa, store Jernlodder og lange Jernstænger, som de laante
  hos Kjøbmændene.
  
  Det var da ogsaa et Marked, der gjorde, at deres Vej faldt igjennem
  Ribe.
  
  De stod tæt ved Kirkedøren, og der løb et svagt, ligesom falmet
  Lysskjær derindefra ud over deres blege Ansigter og over den
  dunkle Klynge af Hoveder bagved dem. Folk blev ved at komme i Par
  og enkeltvis og i korte Rækker, talende og høvisk leende lige til
  Kirkedørens Tærskel, der tav de pludseligt, stirrede alvorligt ud for
  sig og forandrede deres Gang.
  
  Søren fik Lyst til at se mere af Stadsen, og hviskede til Marie, at
  de vilde derind ogsaa, de kunde jo da forsøge paa det, da der ikke
  kunde hændes dem Noget værre, end at blive jaget ud igjen. Det gøs
  i Marie ved Tanken om, at _hun_ skulde blive vist tilbage fra et
  Sted, hvor simple Haandværksfolk frit kunde sætte deres Fødder, og
  hun holdt tilbage paa Søren, der vilde trække hende med sig; men saa
  med Et kom hun paa andre Tanker, hun trængte sig ivrigt frem, drog
  Søren efter sig, og gik til, uden frygtagtig Varsomhed eller luskende
  Forsigtighed, tværtimod, ligesom om hun var opsat paa at blive
  bemærket og jaget bort. Foreløbig var der Ingen, der standsede dem,
  men da de lige skulde til at træde ind i det oplyste, folkefyldte
  Langskib, blev de bemærkede af den der posterede Kirkebetjent,
  der efter at have kastet et forfærdet Sideblik op i Kirken, med
  afvisende, udstrakte, ivrigt bortvinkende Hænder og indigneret raske
  Skridt, jog dem foran sig, helt ud over Dørtærskelen. Her blev han et
  Øjeblik staaende og saae bebrejdende paa Mængden, som om han lagde
  den det nyligt Forefaldne til Last, gik saa astadigt tilbage, og
  stillede sig gysende op paa sin Post.
  
  Hoben modtog de Udjagne med en skraldende Haanlatter, og en Regn af
  drillende Spørgsmaal, som fik Søren til at brumme og se sig truende
  om; men Marie var tilfreds, hun havde udsat sig for det Slag, den
  respektable Del af Samfundet altid har paa rede Haand for Folk som
  _ham_ og hans Lige, og hun havde faaet Slaget.
  
                 *       *       *
  
  I et af de simpleste Herberger i Aarhus sad Aftenen før St. Olufs
  Marked fire Karle og spillede Styrvolt.
  
  Den ene af de Spillende var Søren Ladefoged. Hans Makker, en smuk
  Mand med kulsort Haar og mørk Hudfarve, kaldtes almindeligt for
  Jens Nedenom, og var Taskenspiller, medens de to andre i Laget var
  fælles om en skabet Bjørn, og begge var meget stygge, den ene havde
  et vældigt Hareskaar, og hed Salmand Bjørnetrækker, den anden var
  enøjet, bredkjæbet og koparret, og kaldtes for Rasmus Kig, aabenbart
  fordi det syge Øjes Hudomgivelser var sammenkrympede saaledes, at
  han havde Udseende af at holde sig parat til at kigge igjennem et
  Nøglehul eller en lignende lille Aabning.
  
  Kortspillerne sad ved Enden af det lange Bord under Vinduet. Et Lys
  og et øreløst Krus stod paa Bordet. Paa Væggen ligeover for dem,
  var der et opslaaet Klapbord, fæstet op til Muren med en Jernkrog.
  I den anden Ende af Værelset gik der en Skjænkedisk tværsover, og
  et tyndt, langtandet Lys, der var stukket ned gjennem Piben paa en
  gammel Tragt, kastede et døsigt Skjær paa Flaskehylden bagved, hvor
  nogle store firkantede Flasker med Brændevin og Bitter, nogle Potte
  og Pæglemaal og en halv Snees Snapseglas havde god Plads ved Siden af
  et Halmløb fuldt af Senopsfrø og en stor Lygte med Ruder af afbrudte
  Glasfødder. Det ene Hjørne udenfor Disken optoges af Marie Grubbe,
  der vekselvis sov og strikkede, og i det andet sad der en Mand med
  foroverbøjet Krop og Albuerne støttende paa Knæene. Han var meget
  opmærksomt beskjæftiget med at trække sin sorte Filthat saalangt ned
  paa Hovedet som muligt, og naar det var opnaaet, tog han fat i den
  brede Skygge, drejede med sammenknebne Øjne og optrukne Mundvige,
  rimeligvis fordi det rykkede i Haaret, langsomt Hatten af Hovedet,
  og saa begyndte han forfra.
  
  «Det er saa Mesterspil[28] vi spiller,» sagde Jens Nedenom og
  spillede ud.
  
   [28] Mesterspil = sidste Spil. Naar man i Styrvolt banker i Bordet,
   betyder det, at Makkeren skal stikke.
  
  Rasmus Kig bankede med Knoerne i Bordet, for at tilkjendegive
  Salmand, at han skulde stikke.
  
  Salmand stak med en To.
  
  «En Dus!» udbrød Rasmus, «har du da aldrig andet end Duser og
  Trester[29] paa din Haand.»
  
   [29] Dus, Trest og Pavst = To, Tre og Seks i Trumf.
  
  «Ja, Herregud,» brummede Salmand, «der har altid været Fattigfolk til
  og nogle faa Stakler.»
  
  Søren Ladefoged stak over med en Seks.
  
  «Aa, aa,» vaandede Rasmus sig, «skal han have den for en Pavst[29]?
  hvad den Djævelen sidder du ogsaa og kniber paa de gamle Stikkere
  for, Salmand!»
  
  Han lagde til, og Søren tog Stikket hjem.
  
  «Kirsten Myg[30],» sagde Søren og spillede Hjerter fire ud.
  
   [30] Kirsten Myg og hendes Søster = to ganske værdiløse Kort.
  
  «Og hendes halvgale Søster[30],» fortsatte Rasmus og lagde Firen til
  i Ruder.
  
  «En Styrvolt[31] kan vel være stor nok,» sagde Jens, og stak med
  Trumf Es.
  
   [31] Styrvolt = Es.
  
  «Stik, Mand, stik, om du saa aldrigen skal stikke mere,» raabte
  Rasmus.
  
  «Den er for dyr,» klynkede Salmand og gav til.
  
  «Saa fører jeg min Syv[32] og een endda,» sagde saa Jens.
  
   [32] fører min Syv = de to Syvere i de to Trumffarver ere
   ustikkelige.
  
  Søren tog Stikkene hjem.
  
  «Og saa Bukskin[33],» vedblev Jens og spillede ud.
  
   [33] Bukskin = Ni og Otte i Trumf.
  
  «Nu maa jeg til med det gule Øg[34],» raabte Salmand, og stak med
  Hjærter to.
  
   [34] det gule Øg = Hjærter to, det næsthøjeste Kort i Spillet.
  
  «Den kommer aldrigen i Stald,» lo Søren og stak over med Spader
  fire[35].
  
   [35] Spader fire = det højeste Kort.
  
  «Jan[36]!» brølede Rasmus Kig, og smed sine Kort. «Jan, paa Hjærter
  to, det var en god Dags Arbejde. Nej, nej, nej, det var da godt vi
  intet skulde blive ved længere, nu kan de kysse paa Kortene, der har
  vundet.»
  
   [36] Jan = Beet.
  
  De gav sig nu til at tælle Stregerne op, og imens kom der en
  førladen, velhavende paaklædt Mand ind. Han slog straks Klapbordet
  ned, og satte sig inderst ved Væggen. Da han gik forbi Kortspillerne,
  rørte han med sin sølvknappede Stok ved Hatten og bød dem: «Godaften
  i Stuen.»
  
  «Tak,» svarede de og spyttede saa alle Fire.
  
  Den Nysankomne tog et Papir med Tobak og en lang Kridtpibe frem,
  stoppede Piben og bankede saa med sin Stok i Bordet.
  
  En barbenet Pige bragte ham et Fyrfad med Gløder og et stort Stenkrus
  med Tinlaag.
  
  Han tog en lille Kobbertang op af sin Vestelomme og lagde med den
  Gløder paa Piben, stillede Kruset tilrette, lænede sig tilbage og
  gjorde sig det i det Hele taget saa bekvemt, som Pladsen tillod.
  
  «Hvad koster saadan et Brev Tobak, som det, Mester der har?»
  spurgte Salmand, idet han gav sig til at stoppe en lille Pibe af en
  Sælskindspung med røde Snore.
  
  «Tolv Skilling,» svarede Manden og tilføjede, ligesom for at
  undskylde denne Ødselhed, «den er saa angenem for Brystet, skal jeg
  sige Jer.»
  
  «Hvor gaar det ellers med Handteringen,» vedblev Salmand og slog Ild
  til sin Pibe.
  
  «Vel nok, med skyldig Tak for gunstig Efterspørgsel, vel nok; men En
  bliver jo gammel, skal jeg sige Jer.»
  
  «Ja,» sagde Rasmus Kig, «men I har jo heller Intet behov at være
  om Jer for at skaffe Kunder til Huset, de bliver Jer jo bragt
  allesammen.»
  
  «Jo», lo Manden, «det er saa en god Handtering med det, og En slider
  intet paa sit Mundlæder heller med at snakke Folk Varerne paa, de
  maa tage dem som de falder, og kan hverken vælge eller vrage.»
  
  «Og de forlanger ingen Tilgift, de,» vedblev Rasmus, «og vil aldrig
  have mere, end der kommer dem til, med Ret og Skjæl.»
  
  «Mester, skriger di møj?» spurgte Søren halvt hviskende.
  
  «Ja, de griner da sjælden.»
  
  «Hu, de er en grimme Handtiering.»
  
  «Saa kan det intet hjælpe, jeg gjør Regning paa Jer til at hjælpe
  mig.»
  
  «Gjør I kanske Regning paa os?» spurgte Rasmus og rejste sig truende.
  
  «Jeg gjør slet ingen Regning, gjør jeg, men jeg er paa Søgen om en
  Svend, der kunde være mig til Hjælp, og som saa kunde faa Embedet
  efter mig igjen, det er det, jeg gjør, skal jeg sige Jer.»
  
  «Hvad Løn kunde vel den Svend faa?» spurgte Jens Nedenom meget
  alvorligt.
  
  «Femten Daler Courant om Aaret, Trediepart af Klæderne og en Mark af
  hver Daler, som tjenes efter Taksten.»
  
  «Hvad er det for en Takst?»
  
  «Det er saadan Takst, at jeg faar fem Daler for at stryge til Kagen,
  syv Daler for at pidske af Byen, fire Daler for at vise af Herredet,
  og ligesaa for at brændemærke.»
  
  «Men nu for det bedre Arbejde?»
  
  «Ja, desværre, det falder jo sjældnere ind, men ellers er det otte
  Daler for at hugge En Hovedet fra, at sige, med Økse, med Sværd er
  det ti, men der kan være syv Aar imellem, at det bliver forlangt.
  Hængning er fjorten Rigsdaler, de ti for selve Arbejdet, de fire
  for at tage Kroppen ned ad Galgen igjen. Stejlning og Hjulning er
  syv Daler, for en hel Krop da, og saa lægger jeg selv Pæl til og
  sætter den ned ogsaa. Er der saa mere? jo, for at slaa En Arme og Ben
  istykker efter den tydske Mode og lægge til Stejls, det giver fjorten
  -- det giver fjorten, og for at partere og stejle faar jeg tolv, og
  saa Knibning med røde Tænger, det er to Daler for hvert Nap, det er
  det Hele, saa er der intet mere, uden hvad særdeles kan være.»
  
  «Det er vel intet vanskelig at lære?»
  
  «Professionen! Enhver kan jo gjøre det, men hvordan, det er Tingen,
  der skal jo Haandelag og Øvelse til som til al anden Hænders
  Gjerning. Stryge til Kagen er jo intet saa lige at komme afsted med,
  der skal jo et vist Tag til med de tre Svup i eet Træk med hvert
  Ris, at det kan gaa flaadig og flydende som En vifter med en Klud og
  dog ligegodt bide saa samvittighedsfuldt i som Lovens Strænghed og
  Synderens Forbedrelse det fordrer.»
  
  «Jeg vilde nok, tror jeg,» sagde Jens og sukkede ved det.
  
  Hans Naboer trak sig lidt bort fra ham.
  
  «Her er Fæstepenge!» fristede han ved Slagbordet og spredte nogle
  blanke Sølvpenge ud for sig.
  
  «Betink et val!» bad Søren.
  
  «Betænke og sulte og vente og fryse, det er to Par Fugle, der er vel
  magede,» svarede Jens og rejste sig, «farvel som ærlig og lavgod
  Mand,» vedblev han og rakte Søren Haanden.
  
  «Farvel af Lavet, og Gud vær' mæ dæ,» svarede Søren.
  
  Saaledes gik det Bordet rundt med samme Tiltale og samme Svar. Ogsaa
  med Marie tog Jens Afsked og med Manden i Krogen, der maatte slippe
  sin Hat saalænge.
  
  Jens gik saa hen til Slagbordet til Manden der, som satte et
  højtideligt Ansigt op, lagde sin Pibe fra sig og sagde «jeg Mester
  Herman Køppen, Skarprettere for Aarhus By, fæster dig i disse gode
  Mænds Paasyn for Svend at være og Svendegjerning at udøve, Gud til
  Ære, dig til Forfremmelse og mig og det retfærdige Skarprettere-Amt
  til Gavn,» og under denne unødvendig pompeuse Tale, som syntes at
  volde ham en inderlig Tilfredsstillelse, trykkede Mesteren Jens de
  blanke Fæstepenge i Haanden. Derefter rejste han sig op, blottede sit
  Hoved, bukkede og spurgte, om det maatte forundes ham den Ære at byde
  de gode Vidnere en Drik Polak.
  
  Da han herpaa intet Svar fik, vedblev han, at det vilde være ham en
  stor, en meget stor Ære at byde dem en Drik Polak[37], at de imellem
  dem selv kunde drikke paa deres forrige Stalbroders Velgaaende.
  
   [37] Polak = Blanding af Mjød og Brændevin.
  
  De tre ved det lange Bord saa spørgende paa hinanden og nikkede saa
  omtrent samtidig.
  
  Den barbenede Pige bragte nu en simpel Lerskaal og tre grønne
  Glaskruse, der hist og her vare forsynede med røde og gule
  Stjernepletter. Da hun havde sat Lerskaalen for Jens og Krusene for
  Søren og Bjørnetrækkeren, hentede hun en stor Trækande og fyldte
  først de tre ærlige Mænds Kruse, dernæst Lerskaalen og heldte saa
  Resten i Mester Hermans private Pokal.
  
  Rasmus trak sit Glas hen til sig og spytted, de to Andre fulgte hans
  Exempel og saa sad de en Stund og saae paa hinanden, som om Ingen
  af dem ret havde Lyst til at være den Første, der drak. Imidlertid
  kom Marie Grubbe hen til Søren og hviskede Noget til ham, som han
  besvarede med at ryste paa Hovedet. Hun vilde saa hviske igjen, men
  Søren vilde Ingenting høre. Et Øjeblik blev hun staaende uvis, saa
  greb hun hans Krus og slængte Indholdet paa Gulvet med de Ord, at
  han ikke skulde drikke hvad Rakkeren skjænked. Søren sprang op, greb
  hende haardt i Armen og satte hende ud af Døren, idet han barskt
  befalede hende at gaa op. Saa forlangte han en Pægel Brændevin og
  gik tilbage til sin Plads.
  
  «Det skulde min salig Abelone have dristet sig til,» sagde Rasmus og
  drak.
  
  «Ja,» istemmede Salmand, «hun kan intet fuldt takke Vorherre for, at
  hun intet er min Kjærling, jeg skulde minsæl givet hende noget Andet
  at tage sig til, end at helde Guds Gaver i Skarnet.»
  
  «Men ser du Salmand,» indvendte Rasmus med et fiffigt Blink over til
  Mester Herman, «din Kjærling hun er heller ingen stor Kreatur af de
  Velbaarnes deres Slæng, hun er en simpel Stakkel ligesom vi her er
  og derfor faar hun sine Hug naar hun har forseet sig, saadan som
  Skik og Brug er iblandt simpelt Folk; men havde hun i det Sted været
  en højadelig Ting, saa vilde du skinbarligen aldrig have vovet dig
  til at ærgre hendes højadelige Ryg, men ladet hende spie dig mellem
  Øjnene om det skulde hende gefalle.»
  
  «Nej, den Dæv'len vilde jeg!» bandte Salmand, «jeg skulde have smurt
  hende til hun hverken kunde se eller gabe, skulde jeg, og pillet
  hende Nykkerne ud, spørg kuns Min en Gang om hun kjender den smækkre
  Lænke, som Nalle[38] staar i, og du skal se det værker i hendes Ryg
  alene at høre det; men at hun skulde komme her som jeg sidder og slaa
  min Drikke paa Gulvet, nej om hun saa var Kejserens kjødelige Datter
  skulde hun blive striglet af, saalænge jeg kunde røre en Haand og der
  knus var Livsvejr i mig. Hvad bilder slig en forbandede Dukke sig
  vel ind! er hun mer end som andre Folks Koner de er, at hun saadan
  tør skamme sin Mand ud i gode Mænds Lag? Tror hun, hun vilde tage
  Skade, naar du rørte ved hende desformedelst du havde drukket denne
  brave Mands Traktemaade? Nej, om du vil lyde mig, Søren, saa,» og
  han gjorde en Bevægelse som om han slog, «ellers faar du aldrig i
  Evigheden Gavn af hende.»
  
   [38] Nalle = Bjørnen.
  
  «Ja hvem der turde!» sagde Rasmus drillende over til Søren.
  
  «Var dæ bitte Kig, ellers skal A viis' dæ hvor e Høns di pikker.»
  
  Saa gik han.
  
  Da han kom op til Marie, sparkede han Døren i efter sig og gav sig
  til at løse det Reb, som holdt deres lille Bylt Klæder sammen.
  
  Marie sad paa Kanten af den Fjælleramme, der var slaaet sammen for at
  tjene til Seng. «Er du vred Søren?» spurgte hun.
  
  «Det skal du faa at formærk'.»
  
  «Tag dig i Agt, Søren! der har Ingen budt mig Hug endnu siden jeg kom
  til Alder, og jeg taaler det intet.»
  
  Hun kunde gjøre hvad hun vilde, sagde han, Hug skulde hun have.
  
  «Søren, for Guds Skyld, for Guds Skyld, slaa mig intet, læg intet
  voldelig Haand paa mig, det vil du fortryde.»
  
  Men Søren tog hende i Haaret og slog hende med Strikken.
  
  Hun skreg ikke, men blot stønnede under Slagene.
  
  «Saa,» sagde Søren og kastede sig paa Sengen.
  
  Marie blev liggende paa Gulvet.
  
  Hun var ganske forbavset over sig selv, hun ligesom laa og ventede
  paa at der i hendes Sjæl skulde fødes en Følelse af rasende Had til
  Søren, uforsonligt, aldrig tilgivende Had; men den kom ikke, der var
  kun en inderlig dyb og mild Bedrøvelse, ligesom en stille Sorg over
  et Haab, der var bristet ....... hvor kunde han nænne det?
  
  
  
  
  XVIII.
  
  
  I Maj sekstenhundrede og seks og halvfems døde Erik Grubbe, syv og
  firsindstyve Aar gammel. Arven skiftedes straks mellem hans tre
  Døttre; men Marie fik ikke meget, thi den Gamle havde før sin Død,
  ved pro forma-Skyldbreve og paa anden Maade, til Skade for Marie
  og til Gavn for de to Andre, unddraget Skiftet den største Part af
  Formuen.
  
  Den Lod, Marie fik, var imidlertid stor nok til at gjøre hende og
  hendes Mand fra Stoddere til Folk, og ved en fornuftig Anvendelse
  af Arven kunde de have sikret sig et jævnt Udkomme lige til deres
  Dages Ende; men uheldigvis bestemte Søren sig til at kaste sig over
  Hestehandelen, og efter nogle faa Aars Forløb var de fleste af
  Pengene tabte. Resten var dog saa meget at Søren for den kunde komme
  i Besiddelse af Færgestedet Burrehuset paa Falster, og dertil blev
  den saa ogsaa brugt.
  
  I Begyndelsen maatte de slide meget haardt, og Marie kom tidt til
  Aaren; men senere var det hendes meste Bestilling at passe det
  Øludsalg, der var forbundet med Færgeprivilegiet. De levede i det
  Hele meget lykkeligt; thi Marie vedblev at elske sin Mand over Alt i
  Verden, og om han end tidt drak sig fuld og slog hende, saa gjorde
  det ikke saa meget; Marie vidste jo, det var Hverdagsbrug i det
  Samfundslag, i hvilket hun havde ladet sig indskrive, og blev hun en
  enkelt Gang utaalmodig, saa stilledes hun dog snart tilfreds naar hun
  kom til at tænke paa, at den Søren, der var saa haard og barsk, var
  den Samme, der engang havde skudt et Menneske for hendes Skyld.
  
         *       *       *       *       *
  
  De Folk, de havde at færge over, var for det Meste Bønder og
  Prangere, men stundom kunde der jo ogsaa komme de, der var højere paa
  Straa. Saadan kom Sti Høg der en Dag. Marie og hendes Mand roede for
  ham, og han satte sig bagi Baaden, saa at han kunde tale med Marie,
  der havde den bagerste Aare. Han kjendte hende straks, da han saae
  hende, men viste ingen Tegn paa Forundring; maaske han havde vidst,
  han vilde træffe hende der. Marie maatte se to Gange til ham, før hun
  kunde kjende ham, thi han var meget forandret. Hans Ansigt var bleven
  rødfedt og oppustet, Øjnene svømmende, og Underkjæben hang som om
  han var lam i Mundvigene, saa var hans Ben tynde og hans Mave stor
  og hængende, kortsagt, der var alle tydelige Tegn paa et Liv fuldt
  af sløvende Udskejelser i hver en Retning, og det havde ogsaa været
  han Livs Hovedindhold siden han skiltes fra Marie. I det Ydre havde
  hans Historie været den, at han en Tidlang havde været Gentilhomme
  og maître d'hôtel hos en fyrstelig Kardinal i Rom, var gaaet over
  til Katolicismen, var rejst til sin Broder Just Høg, den Gang denne
  opholdt sig som Gesandt i Nimwegen, var gaaet over til Lutherdommen
  igjen, og rejst hjem til Danmark, hvor han nu spiste Naadsensbrødet
  hos Broderen.
  
  «Er det,» spurgte han og nikkede med Hovedet i Retning af Søren, «er
  det ham, jeg spaaede der skulde komme efter mig?»
  
  «Ja, det er ham,» svarede Marie lidt sendrægtigt; hun havde mest Lyst
  til at lade være med at svare.
  
  «Og han er større end jeg -- var?» spurgte han igjen og rettede sig
  i Sædet.
  
  «Aa, der er ingen Sammenligning, Eders Naade,» svarede hun med
  paatagen Bondeagtighed.
  
  «Ja saamænd, saadan gaar det, -- vi har da givet Kjøb vi to, saa godt
  som alle Andre, og givet os Livet i Vold for en billigere Penge end
  vi nogen Tid havde tænkt, vi skulde -- I paa een Vis og jeg paa en
  anden.»
  
  «Ja, Eders Naade har det vel godt nok?» spurgte Marie paa den samme
  enfoldige Maade.
  
  «Godt nok,» lo han, «godt _nok_ er halv fordærvet; jeg har det
  saamænd just godt _nok_, og I, Marie?»
  
  «Jo tak, vi har Helsen, og naar vi slider ret udaf den karske Bælg,
  har vi Brød og Brændevin til.»
  
  De var ved Land, og Sti steg ud og bød Farvel.
  
  «Herregud!» sagde Marie og saae medlidende efter ham, «ham har det da
  skaaret baade Vinger og Top.»
  
                 *       *       *
  
  Fredeligt og ensformigt gik Tiden for Burrehusfolkene med dagligt
  Arbejde og daglig Vinding. Lidt efter lidt sled de sig frem til bedre
  og bedre Kaar, holdt Karle til at besørge Færgetjenesten, drev en
  Del Smaahandel og bygged op paa deres gamle Hus. De leved det gamle
  Aarhundrede ud og en halv Snes Aar ind i det ny, og Marie blev treds
  og hun blev fem og treds, og holdt sig rask og rørig, arbejdsfør
  og arbejdsmunter, som var hun paa den rette Side af de Halvtreds;
  men saa var det paa hendes otteogtredsindstyvende Fødselsdag i
  Foraaret syttenhundrede og elleve, at Søren, under meget mistænkelige
  Omstændigheder, ved et Vaadeskud kom til at dræbe en Skippermand fra
  Dragør, og som Følge deraf blev taget i Forvaring.
  
  Det var et haardt Stød for Marie, og den lange Uvished om
  hvad Straffen vilde blive, thi Dommen faldt først Aaret efter
  ved Midsommerstid, og hendes Frygt for, at den gamle Sag med
  Mordforsøget paa Ane Trinderup skulde komme op, ældede hende meget.
  
  En Dag i Begyndelsen af denne Ventetid gik Marie ud for at tage mod
  Færgen, som just lagde til Land. Der var to Rejsende ombord, og den
  ene af disse, en Haandværkssvend, optog ganske hendes Opmærksomhed
  ved at nægte at vise sin Vandrebog, som han paastod at have viist
  Færgefolkene, da de tog ham ombord, hvad disse imidlertid benægtede.
  Da hun imidlertid truede Svenden med at han skulde betale hel Takst,
  naar han ikke ved sin Vandrebog beviste at han var rejsende Svend og
  som saadan kun pligtig at betale det Halve, faldt han tilføje. Først
  da dette var afgjort, lagde Marie Mærke til den anden Passager, en
  lille, spinkel Skikkelse, der bleg og frysende af den nys overstandne
  Søsyge stod stramt-indhyllet i sin sortgrønne, grovtraadede Kappe
  og støttede sig mod Rælingen af en optrukken Baad. Han spurgte i en
  gnaven Tone, om han kunde faa Logi i Burrehuset, og Marie svarede,
  han kunde se paa Lejligheden.
  
  Hun viste ham saa et lille Kammer, der foruden Seng og Stol indeholdt
  en Tønde Brændevin med Tragt og Spildebakke, nogle store Dunke med
  Sirup og Eddike, og endelig et Bord med perlemalede Ben og Plade
  af firkantede Lertøjsfliser, hvor der i sortviolette Tegninger var
  fremstillet Scener af det gamle og det nye Testamente. Den Fremmede
  bemærkede straks, at der var tre af Fliserne, der alle fremstillede
  Jonas, som kastes i Land fra Hvalfiskens Gab, og da han lagde Haanden
  paa en af dem, gøs det i ham, og han sagde han vilde faa Snue, dersom
  han var saa uforsigtig at sidde og læse med Albuerne paa Bordet.
  
  Paa Maries Forespørgsel forklarede han, at han var taget bort fra
  Hovedstaden for Pestens Skyld og vilde blive her paa Stedet til den
  var holdt op igjen, han spiste kun tre Gange om Dagen og kunde ikke
  taale Saltmad eller friskbagt Brød, forøvrigt var han Magister, for
  Tiden Alumnus paa Borchs Collegium og hed Holberg, Ludvig Holberg.
  
  Magister Holberg var en meget stille Mand med et overordenlig
  ungdommeligt Udseende, han saae ved første Øjekast kun ud til at være
  en atten, nitten Aar gammel, men lagde man Mærke til hans Mund og
  hans Hænder og Udtrykket i hans Stemme, kunde man nok skjønne, han
  maatte være ikke saa lidt ældre. Han holdt sig meget for sig selv,
  talte lidt og som det syntes ikke gjerne. Dog skyede han ingenlunde
  Selskab, naar han blot kunde have det saaledes, at man lod ham i Fred
  og ikke vilde drage ham ind i Samtalen, og det var ham aabenbart en
  Fornøjelse, naar Færgen bragte Rejsende hen eller hjem, eller naar
  Fiskerne kom i Land med deres Dræt, i Afstand at betragte deres
  Travlhed og lytte til deres Ordskifte. I det Hele taget holdt han
  meget af at se Folk arbejde, enten det saa var med at pløje eller
  stække eller sætte Baade ud, og var der En, der tog et Tag, som
  oversteg det almindelige Jevnmaal af menneskelige Kræfter, kunde han
  smile helt tilfreds derved og løfte paa Skuldrene i stille Velbehag.
  Da han havde været i Burrehuset en Maanedstid, begyndte han at nærme
  sig Marie Grubbe eller tillod hende at nærme sig ham, og de sad tidt
  i de lune Sommeraftener og talte med hinanden en Timestid eller to i
  Træk inde i Krostuen, hvor saa Døren stod aaben og gav Udsigt ud over
  det blanke Vand til det blaaligt dæmrende Møen.
  
  En Aftenstund, da deres Bekjendtskab var blevet temmelig gammelt,
  havde Marie fortalt ham sin Historie og endt den med et Klagesuk
  over, at Søren var bleven taget fra hende.
  
  «Jeg maa bekjende,» sagde Holberg, «at jeg er aldeles uformuendes
  til at begribe, hvorlunde I har kunnet præferere en gemen Staldkarl
  og Stoddere for en saa perfekt Cavalliere som hans Exellence
  Statholderen, der jo dog af alle berømmes som en Mester i Belevenhed
  og fine Manerer, ja som et Mønster paa hvad som besynderligen er
  gallant og aimabelt.»
  
  «Endog han havde været deraf saa fuld som den Bog, der kaldes for
  alamodische Sittenschule, det vilde intet have vejet saa meget som
  en Fjer, eftersom jeg nu en Gang havde for ham en saadan degout og
  Afsky, at jeg knap kunde taale ham for mine Øjne, og I veed, hvor
  aldeles uovervindelig en saadan degout kan være, saa om En havde
  en Engels Dyd og Principier, saa vilde den naturlige Afsky dog bære
  Sejren derfra. Min arme nuværendes Mand derimod, til ham optændtes
  jeg af en saa hastig og uformodenlig Tilbøjelighed, at jeg kan intet
  andet end tilskrive det en naturlig Attraktion, som heller intet var
  at modstaa.»
  
  «Saadant kalder jeg vel raisoneret! Vi har da kuns at pakke ned al
  Verdens Morale i en Kiste og skikke den til Hekkenfjeld og leve efter
  vore Hjærtens Lyster, thi der er jo ikke den Uterlighed til, En
  nævne vil, den jo kan klædes op som en naturligen og uovervindeligen
  Attraktion, og heller ikke den Dyd er til, iblandt alle de Dyder, der
  opregnes kan, at En jo lettelig siger sig den fra, thi der vil være
  den, som haver degout for Maadehold, den for Sandfærdighed og den for
  Ærbarhed, og saadan naturlig degout er aldeles uovervindelig, vil de
  sige, og den, som er beladt dermed, derfor ganske uskyldig. Men I er
  for vel oplyset, Morlille, til at I ikke skulde vide, at saadant er
  kuns skammeligt Hjernespind og Daarekistesnak.»
  
  Marie svarede ikke.
  
  «Tror I da ikke paa en Gud, Morlille,» vedblev Magisteren, «og paa
  det evige Liv?»
  
  «Gud have Lov og Tak, jo, jeg gjør, jeg tror paa Vorherre.»
  
  «Men den evige Straf eller evige Løn, Morlille?»
  
  «Jeg tror, hver Menneske lever sit eget Liv og dør sin egen Død, det
  tror jeg.»
  
  «Det er jo ingen Tro, tror I paa Opstandelsen?»
  
  «Hvordan skal jeg opstaa? som det unge, uskyldige Barn jeg var, jeg
  først kom ud mellem Folk og Ingenting vidste og Ingenting kjendte,
  eller som den Gang, jeg æret og misundt som Kongens Yndling var
  Hoffets Zirat, eller skal jeg opstaa som den gamle, fattige, haabløse
  Marie Færgemands, skal jeg? og skal jeg svare til, hvad de andre,
  Barnet og den livsranke Kvinde de synded', eller skal en af dem svare
  for mig? Kan I sige mig det, Hr. Magister?»
  
  «Men I har jo dog kuns havt een Sjæl, Morlille!»
  
  «Ja, har jeg?» spurgte Marie og sank hen i Tanker. «Lad mig tale med
  Jer ret oprigtigen,» fortsatte hun, «og svar mig som I tænker: tror
  I, at den, som sit ganske Liv igjennem har forsyndet sig haardeligen
  mod sin Gud og Skabere, men som i sin sidste Stund, naar han ligger
  og drages med Døden, bekjender sin Synd af et oprigtigt Hjærte og
  angrer og giver sig Gud i Vold uden Tvivl og uden Betænkning, tror
  I, den er Gud velbehageligere end En, som ogsaa har været ham haardt
  imod med Synd og Forargelse, men saa i mange Livsens Aar har stridt
  for at gjøre sin Pligt og baaret hver Byrde uden at knurre, men
  aldrig i Bøn eller aaben Anger har begrædt sit forrige Levnet, tror
  I, at hun, som har levet som hun har troet, var rettelig levet, men
  uden Haab om Belønning hisset og uden Bøn derom, tror I, Gud vil
  skyde hende fra sig og kaste hende bort, endog hun aldrig bad Gud et
  Bønnens Ord?»
  
  «Derpaa tør intet Menneske svare,» sagde Magisteren og gik.
  
  Kort efter rejste han.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det næste Aar i Avgust faldt Dommen over Søren Færgemand, og lød paa
  tre Aars Arbejde i Jern paa Bremerholm.
  
  Lang Tid var det at lide, længere Tid at vente, saa gik da ogsaa den.
  
  Søren kom hjem, men Fangenskabet og den haarde Behandling havde
  nedbrudt hans Sundhed, og inden Marie havde plejet ham et Aar, bar de
  ham paa Kirkegaarden.
  
  Endnu et langt, langt Aar maatte Marie drages med Livet. Saa blev hun
  pludseligt syg og døde. Hun var under sin hele Sygdom slet ikke ved
  sin Forstands Brug, og Præsten kunde derfor hverken bede med hende
  eller berette hende.
  
  En sollys Sommerdag begrov de hende ved Sørens Side, og udover det
  blanke Sund og de korngyldne Marker, sang det fattige Ligfølge, træt
  af Varmen, uden Sorg og uden Tanke:
  
      Vreden din afvend, Herre Gud, af Naade,
      Riset det blodigt, som os over Maade,
      Plaget saa redelig af en Vredes Brynde,
      Fordi vi synde.
  
      Thi om du efter vore Synder onde,
      Straffed', som du med al Rette kunde,
      Da maatte Alting gaa i Grund, og falde,
      Ja, een og alle.
  
      ..........
      ..........
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  