text: INDTRYK OG MINDER
                                 FRA DYBBØL
  
  
  
  
                             INDTRYK OG MINDER
                                 FRA DYBBØL
  
  
                                FORTALTE AF
                              C. CASTENSCHIOLD
  
  
                 FORLAGT AF G. E. C. GAD -- KØBENHAVN 1908
  
  
               Trykt hos Nielsen & Lydiche (Axel Simmelkiær).
  
  
  
  
                                     I.
  
  
  I Februar 1861 blev jeg tilligemed de andre antagne Officersaspiranter
  til Infanteriet indkaldt til at møde paa det gamle Landkadetakademi (i
  den nuværende Rigsdagsbygning). Jeg var dengang 24 Aar og havde nylig
  taget Afgangsexamen som Polytekniker med Mekanik til Hovedfag.
  
  Vi var ialt 75 Aspiranter og kom til at ligge paa 2 Sovesale i
  Mansardetagen. Der var meget koldt, Lagnerne fugtige, Hovedpuden haard
  som en Sten.
  
  Kl. 6 Morgen blev vi purrede ud og gik ned paa Stuerne; vi var 15 paa
  min Stue. Vi fik udleveret Uniformer og gamle Geværer, Model 1822, med
  fornødent Lædertøj. Da vi havde faaet Morgenthe hos Marketenderen (vi
  maatte selv betale Forplejningen), begyndte vi strax inde paa
  Gymnastiksalen med Geværgreb. Det blev drevet med stor Kraft, saa man
  blev øm i Hænderne. Jeg skruede alt løst paa mit Gevær, saa det raslede,
  naar man rørte ved det. Appel skulde der være.
  
  Ogsaa Gymnastiken blev drevet med Kraft, baade ved Træhest,
  Klatremaskine osv. Her var der stor Ulighed; flere havde aldrig prøvet
  det før, men for mig, som privat havde gennemgaaet et Kursus paa
  Gymnastisk Institut, var det temmelig nemt.
  
  Der blev exerceret tilfods i Gaarden, i smaa Tropper paa c. 15 Mand,
  hver under Kommando af en Underofficer. En Løjtnant _Munch_ læste
  Felttjeneste for os; det var enormt kedeligt. Og der var iblandt os
  flere Holstenere, som ikke kunde dansk; de forstod ikke et Muk.
  
  Chefen var en Kaptajn, saaret fra Treaarskrigen, meget højttalende. Vi
  kaldte ham Storrøfleren. Han holdt god Orden og forlangte en Del Arbejde
  af os. Under ham stod, foruden Løjtnant Munch, Premierløjtnant _Møller_,
  Sekondløjtnant _Pingel_ og en Sekondløjtnant _Christensen_. Den sidste
  var den dygtigste praktiske Officer.
  
  Vi havde c. 8 Timers Øvelse daglig. I Fritimerne havde vi Lov til at gaa
  ud i Byen og kunde faa Nattegn til Kl. 12. Kom man senere, maatte man se
  at klare sig med den vagthavende Underofficer -- hvilket ikke var
  vanskeligt.
  
  Jeg var dengang en renommeret Dansehest og var de 3 første Aftener
  inviteret paa Bal. En Nat, da den vagthavende Underofficer sov, skrev
  jeg selv mit Navn: Hjemkommen Kl. 12. Den var en Del mere.
  
  Om Chefen saa igennem Fingre med saadant, veed jeg ikke. Han fortalte
  ialtfald sit andet Hold Aspiranter, at første Hold kunde buldre hele
  Natten og dog gøre deres Pligt. »Det er Karle,« tilføjede han, »men I
  dingler i Geleddet, saa snart I har været ude lidt over Sengetid.«
  
  Det var en mærkelig Samling unge Mennesker jeg her befandt mig imellem.
  Fløjmanden var over 6 Fod, den mindste vel 5; nogle var 24-25 Aar, andre
  kun 17. Men det var vist et af de bedste Hold Reserveofficerer.
  
  
  
  
                                    II.
  
  
  Jeg søgte om at komme over til Artilleriet, og det lykkedes, da jeg var
  cand. polyt. Chefen ærgrede sig over det, og udtalte ved en Præsentation
  for Krigsministeren, Oberst _Thestrup_, sin Beklagelse over at skulle
  miste sine Elever, naar de var begyndt at komme efter Tjenesten.
  
  Jeg forstod nok hans Misfornøjelse; jeg var som sagt polyteknisk
  Kandidat, 24 Aar gammel og baade legemlig og aandelig udviklet, medens
  mange af de andre var meget unge og uudviklede Mennesker uden synderlige
  Kundskaber. Der var flere andre, der søgte at komme til Artilleriet, men
  jeg var den eneste som slap derover.
  
  Ved Artilleriet maatte vi selv skaffe os Logis. Jeg kom til at bo i
  Strandgade, paa Gamle Artillerikaserne hos Major _Wegener_, hvor jeg
  havde det godt. Det var jo langt behageligere at bo for sig selv.
  
  Vi var 30 Aspiranter ved Artilleriet, hvoraf 8 polytekniske Kandidater.
  Kanonexercits havde vi paa det gamle Laboratorium, mest med svært Skyts,
  men ogsaa med Feltskyts -- der dog betjentes paa samme Maade; vi
  uddannedes kun til Fæstningskonstabler.
  
  Vi gjorde en Del Gymnastik, havde megen Fodexercits og lavede Ammunition
  paa Laboratoriet baade til Haandvaaben og til Kanoner, dog kun til
  glatløbede og Espingoler. Vi lavede ogsaa Raketter, særlig Faldskærms.
  
  Saasnart Vejret tillod det, kom vi ud paa Amagerfælled til Fodexercits,
  Kanonbetjening og Skydning. Vi havde ogsaa en Del Theori, Instruktion
  for Menige, Beregning af Skydetabeller samt Tegning af Kanoner. Flere
  kunde vanskeligt følge med, idet de ikke havde lært Plantrigonometri.
  
  Vi skulde have lært at tegne Kort i Marken (»Croquis«), men fik kun 1
  Time i Kortsignaturer, der blev vist os paa et lille Blad -- hvorefter
  vi alle til Examen blev hørt i det. Vi kunde ikke meget, naturligvis.
  
  Man havde sagt os, at vi kun skulde have Karakterer i praktisk Tjeneste,
  ikke i Theori. Og saa fik vi til Examen kun Karakterer i Theori, slet
  ikke i praktisk Tjeneste. Den Slags Bagvendthed var der ikke saa lidt
  af.
  
  Først paa Aaret trak det stærkt op til Krig; der kom Ordre til at
  afslutte vor Uddannelse paa det halve af den planmæssige Tid, som var 1
  Aar. Da Faren for dengang drev over, var vi altsaa uddannede og kunde nu
  begynde forfra. De af os, der ønskede det, fik da Lov at lære Ridning og
  Exercits med Feltskyts. Blandt dem var jeg. Den Kundskab vi fik i at
  betjene Feltkanoner var dog ikke meget værd, da vi øvede uden
  Bespænding.
  
  De sidste 3 Maaneder gjorde vi Tjeneste som Officerer, og blev derefter
  hjemsendt i Marts 1862.
  
  Gennemgaaende var vor Uddannelse temmelig mangelfuld. Vi var f. Ex.
  dygtigere, da vi kom fra Rekrutskolen, end da vi forlod
  Uddannelsesskolen. Infanteriets Reserveofficerer fik mulig en bedre
  Uddannelse end vi; de beholdt de samme Lærere hele Tiden, medens vi ved
  Artilleriet kom til forskellige Skoler og Øvelser, stadig med andre
  Lærere.
  
  
  
  
                                    III.
  
  
  Den 1ste November 1863, da de politiske Forhold paany blev truende, blev
  vi atter indkaldt; jeg laa i København en Maanedstid til Tjeneste ved
  3die Batteri, Kaptajn _Klein_, hvor jeg havde Læsning med Folkene og var
  Inspektionshavende ved flere Afdelinger paa Gl. Artillerikaserne i
  Strandgade.
  
  Til at begynde med syntes jeg ikke om Kaptajnen og beklagede mig til en
  Artilleriofficer, som tidligere havde staaet under ham. Her fik jeg den
  Trøst, at Kaptajn Klein skulde have Tid til at vænne sig til et nyt
  Ansigt. Mit blev han aabenbart efterhaanden vant til, for da jeg meldte
  mig til Afgang sagde han: »Jeg havde ønsket at beholde Dem ved
  Batteriet.« Da jeg var uddannet til Fæstningsartillerist, vovede jeg
  imidlertid ikke at gaa i Krig som Officer ved et Feltbatteri.
  
  Sidst i November (eller først i December) blev jeg sammen med
  Løjtnanterne _Petersen_ og _Schønheyder_ -- begge ligesom jeg
  polytekniske Kandidater fra 61 -- samt Løjtnant _Anker_ af Bornholms
  Milits, hvortil senere kom en Borgerofficer, Andersen, sendt over
  Kiel-Neumünster til Sønderborg for under Kaptajn _Bartholins_ Kommando
  at danne 4de Fæstningskompagni med Mandskab af alle Feltbatteriers ældre
  Aargange.
  
  
  
  
                                    IV.
  
  
  Mit første Indtryk af Dybbølstillingen blev ikke senere afkræftet.
  Forsvaret var slet forberedt.
  
  Ved Kommissionsbetænkning af 1851 var paapeget Nødvendigheden af »en
  stærk, tildels permanent Befæstning« paa Dybbølbjerg. Ingeniørkorpsets
  Forslag af 53 krævede paa Dybbølbjerg »tre stærke permanente Forter«
  foruden enkelte mindre Værker og Brohovederne. Til Als og Sundeved var
  her ialt beregnet 2,300,000 Rigsdaler.
  
  Dette Forslag blev af Krigsministeren forelagt en ny Kommission,
  bestaaende bl. a. af Generalerne _de Meza_, _Fibiger_, _Schlegel_ og
  _Baggesen_. I denne Kommissions Januar 51 enstemmig afgivne Betænkning
  krævedes til Als med Dybbølbanke ialt c. 2 Millioner Rigsdaler, d.v.s.
  Kommissionen tiltraadte Ingeniørkorpsets Forslag, kun med Udeladelse af
  Værkerne om Sønderborg mod Alssiden.
  
  Dette af en stor Kommission efter omhyggelig Overvejelse stillede
  Forslag gjorde den daværende Krigsminister, Oberst _Lundbye_, intet
  Forsøg paa at faa gennemført.
  
  Istedet modtog Ingeniørkorpset i Maj 57 en ministeriel Skrivelse, der
  paalagde det at udarbejde nye Planer over _det absolut nødvendige_ under
  stadigt Hensyn til Bekostningen, idet Ministeriet paa Forhaand opgav
  Kommissionsforslaget, som ved »den blotte Talstørrelse« -- ialt krævedes
  32 Millioner Rigsdaler til hele Monarkiets Sø- og Landbefæstning -- »vil
  virke saa afskrækkende, at ingen virkelig grundig Behandling i den
  pengebevilgende Forsamling bliver mulig.« Saaledes skrev Ministeriet.
  
  Ingeniørkorpset afgav herefter, med det forlangte Hovedhensyn til
  Bekostningen, en ny Indstilling af samme Aar, 1857; heri foresloges
  Dybbølstillingen befæstet med Jordværker med muret Reduit og
  Gravkaponierer til Infanteriforsvar. Dertil beregnedes 794,000
  Rigsdaler, Armeringen ikke medregnet.
  
  Heller ikke dette Forslag blev forelagt Rigsdagen til Beslutning;
  Krigsministeren var stadig bange for Bekostningen. Først Lundbyes
  Efterfølger som Krigsminister, Oberst _Thestrup_, gennemførte under den
  umiddelbart truende Krigsfare 1861 Dybbølstillingens Befæstning -- til
  et Beløb af 199,600 Rigsdaler, _altsaa godt 1/20 af det, som den
  sagkyndige Kommission havde krævet, og godt 1/7 af det, Ingeniørkorpset
  havde krævet som absolut nødvendigt_.
  
  Men denne Befæstning blev da ogsaa nærmest kun en Feltbefæstning,
  beregnet paa at støtte Hæren, ikke paa at modstaa en Belejring. Det var
  hastigt opkastede Jordværker, uden Gravforsvar og uden bombesikre Rum
  for Mandskabet. Selv om Fjenden kun havde angrebet med det gammeldags
  glatløbede Skyts, vilde det have været en vanskelig Sag at forsvare
  denne Stilling mod en regelmæssig Belejring.
  
  Men til vor Ulykke var vor Modstander for en stor Del væbnet med det nye
  riflede Skyts. Netop i de foregaaende Aar var dettes Overlegenhed blevet
  almindelig anerkendt, og det blev Dybbøls Skæbne at afgive det praktiske
  Bevis, paa vor Bekostning. De danske Sagkyndige havde ikke været
  uvidende om Virkningen af det riflede Skyts; bl. a. havde en dansk
  Officer i 1858 overværet de bekendte Jülicherforsøg, som viste
  Muligheden af ved indirekte Skydning med riflet Skyts at skyde Bresche i
  Fæstningsværker.
  
  Men Dybbøls Befæstning var anlagt uden Hensyn til disse Erfaringer, og
  vort Artilleri var kun saa smaat begyndt paa at indføre det nye Skyts.
  Dels var det for dyrt, dels var flere af vore ellers dygtigste
  Artilleriofficerer endnu ret uvillige til at godkende dets Fortrin
  fremfor det glatløbede, som de var indlevede med og havde Forkærlighed
  for. Vi stod med Hensyn til Indførelsen af riflet Skyts ikke tilbage for
  nogen af de andre Smaastater. Men det var ikke dem vi havde at gøre med,
  det var Prøjsen, som af alle Stormagter var videst fremme paa dette
  Omraade. Her havde man i 1861 med stor Energi taget fat paa Indførelsen
  af et helt nyt og fortrinligt System riflet Bagladeskyts. Og ganske vist
  er det en Fejltagelse, naar mange tror, at Prøjserne førte lutter riflet
  Skyts imod os ved Dybbøl; endnu den 18. April var omtrent Halvdelen af
  deres Kanoner glatløbede. Men de havde paa deres Fæstninger en anselig
  Mængde tildels svært Skyts af den ny Konstruktion; og af dette blev
  efterhaanden det meste ført op til Brug mod Dybbøl. Da først det var
  bragt i Stilling imod os, var Udfaldet givet. Fra Broagerland kunde de
  dermed over Vemmingbund beskyde vore Skanser paa venstre Fløj, som ikke
  var tilstrækkelig dækkede mod den Side, hvor de ved Afstanden over
  Vandet vilde have været beskyttede mod Angreb af det glatløbede Skyts.
  
  Prøjsernes Granater gik lukt igennem de svære Blokhuse, som var
  beregnede til Ophold for Mandskabet. Hurtig viste det sig, at disse
  Blokhuse var ikke Tilflugtssteder men Rettersteder. Skansernes Besætning
  maatte, da Beskydningen, særlig fra Broager, blev stærkere, søge Ly bag
  ved Skanserne i Løbegravene, og endda yderligere grave sig ned der, saa
  langt borte, at Fjendens Infanteri ved Stormen flere Steder naaede ind i
  Skansen næsten samtidig med vort eget.
  
  
  
  
                                     V.
  
  
  Vi fandt Skanserne ved vor Ankomst liggende omtrent som Ingeniørerne
  havde forladt dem i 61. Foran Stillingen laa uforstyrret endnu baade
  Hegn og Huse til Fjendens Dækning. Ogsaa i selve Værkerne manglede en
  Del vigtige Arbejder. Man skulde da tro, at der strax var sat al Kraft
  ind paa saavidt mulig at bøde Manglerne. Men det skete ikke.
  
  Det varede ikke længe før vi ved 4de Fæstningskompagni under Kaptajn
  Bartholin havde 300 Mand; senere blev vi 600. Det var ikke noget udsøgt
  Mandskab, mest Feltartillerister af ældre Aargange, Folk, som aldrig
  havde lært at betjene Fæstningsartilleri og havde glemt det meste af
  det, de engang havde lært. Saa meget uheldigere virkede det knappe
  Officerstal, Kaptajnen som eneste Linjeofficer med tre unge
  Reserveofficerer, en Milits- og en Borgerofficer. Kommandersergeanten
  var en ældre Mand, som næppe kunde have gjort Fyldest ved et
  Feltbatteri, og ej heller gjorde det hos os; Foureren ganske ung, ikke
  fyldt de tyve. Saa var der et Par Reservekorporaler, udtagne blandt
  Underkorporalerne, og et Par Underkorporaler, udtagne blandt de menige.
  Det var hele det kommanderende Personale.
  
  Men Folk havde vi dog, og der var nok at tage fat paa. Vi ventede paa
  Ordrer; vi fik ingen og bestilte intet. Maaske gik man ud fra, at Krigen
  ikke vilde bryde ud før til Foraaret. Alligevel syntes vi unge
  Officerer, at det var en underlig Maade at forberede Stillingens Forsvar
  paa.
  
  Jeg spurgte Kaptajnen, om vi ikke skulde begynde. Han gav mig det
  mærkelige Svar, at Folkenes Uniformer jo ikke var kommet endnu. Jeg
  mente, at Folkene nok kunde arbejde, fordi de ingen Uniformer havde; de
  fik jo Erstatning for hver Dag de brugte deres eget Tøj. Hertil svarede
  Kaptajnen kun: »Aa, jeg har saadan en Hovedpine.«
  
  Saa blev vi ved med at drive bag de ufærdige Skanser.
  
  Fejlen var vel, at ikke strax en handlekraftig Mand var blevet udnævnt
  til Stillingens Kommandant med Myndighed over alt det der liggende
  Militær, -- nemlig en Bataljon Fodfolk, nogle Ingeniører under Kommando
  af en Kaptajn, Artilleridepotet, og nu 4de Fæstningskompagni samt
  Feltartilleriet paa Als.
  
  Der kunde med dette Mandskab have været udført et stort Arbejde til
  Fuldstændiggørelse og Styrkning af Stillingen. Nu blev en Maaned
  ligefrem spildt.
  
  Aldrig i mit Liv har jeg bestilt saa lidt som denne Tid i Sønderborg, og
  aldrig har jeg været saa slet tilpas.
  
  Maaske troede Kaptajn Bartholin ikke, at man kunde udrette noget med
  Reserveofficerer. Ialtfald sjoflede han os i høj Grad. Da Major
  _Lunddahl_ blev udnævnt til Øverstkommanderende for Artilleriet i
  Dybbølstillingen, undlod Kaptajnen saaledes at meddele os det.
  
  Vi plejede at spise i et Hus ved Sønderborg Havn, hos Havnefogeden -- en
  ældre Mand, der vist havde været Tjener hos Hertugen af Augustenborg.
  Han var ialtfald meget fortrolig med dennes Forhold og viste os en Gang
  Hertugens Portræt, som han havde liggende i en Dragkisteskuffe.
  
  Da vi en Dag først i Januar ved Tretiden kom og skulde spise til Middag,
  sad Major Lunddahl i Havnefogedens Stue sammen med Kaptajnen. Majoren
  sagde: »De Herrer kender vel Armébefalingen?« Som ældst Officer svarede
  jeg: nej, vi kendte den ikke.
  
  Lunddahl vendte sig da til Kaptajnen: »Har De ikke gjort de Herrer
  bekendt med Armébefalingen?« »Nej,« svarede Kaptajnen, »jeg troede ikke
  det var nødvendigt at underrette Reserveofficererne.« Hertil bemærkede
  Lunddahl: »_Jeg_ kender ingen Forskel; Reserveofficererne bærer
  Porteépée lige saa vel som Linjeofficererne og maa behandles som dem.«
  
  Dermed var Kaptajn Bartholins Rolle egentlig udspillet. Ved Appellen
  Dagen efter inddelte Major Lunddahl Folkene, medens Kaptajnen stod som
  Statist. Og fra den Tid var det Majoren vi henvendte os til i
  Tjenestesager, selv om Kaptajnen var tilstede. Under hele Belejringen
  veed jeg ikke af, at jeg har set Kaptajn Bartholin, skønt jeg stod ved
  hans Kompagni. Paa denne Mand hviler en stor Del af Ansvaret for, at
  Dybbølstillingen ikke var i bedre Stand end den var, da Prøjserne kom.
  
  
  
  
                                    VI.
  
  
  Major Lunddahl havde Artillerikommandoen i Dybbølstillingen til den 10de
  Februar, da han maatte træde tilbage paa Grund af Sygdom. Han var høflig
  og hensynsfuld overfor sine Officerer. Politisk var han Nationalliberal
  af reneste Vand, og det var vel af politiske Grunde han overfor mig
  udtalte, at han betragtede mig som sin personlige Fjende. I Tjenesten
  kom vi godt ud af det.
  
  Han var en ivrig Mand til sit Arbejde; strax efter Middagen den første
  Dag han var kommen, gik han hele Stillingen igennem med sine Officerer,
  og Dagen efter blev vi sat i Gang. Jeg fik Udtransport af Materiel og
  Ammunition, mest fra Sønderborg Slot, og særlig til Skanserne paa Dybbøl
  Bjerg.
  
  En Dag da vi førte en Krudttransport derud, kom en ung Fyr gaaende imod
  os, meget overlegen, med brændende Cigar i Munden. Han var næsten naaet
  op paa Siden af første Ammunitionsvogn, før jeg opdagede ham. Jeg sagde
  ganske stille: »Der er Krudt i Vognen!« Det var tilstrækkeligt. Jeg maa
  endnu smile ved at tænke paa hans hovedkulds Flugt ind over Markerne.
  
  Paa Skolen havde vi lært, foruden mange andre Forsigtighedsregler, at
  foran hver Krudttransport skulde der ride en Mand og fordre al Ild
  slukket undervejs, f. Ex. i Smedierne. Her kom en Mand med brændende
  Cigar gaaende lige op mod en fuldtlæsset Krudtvogn.
  
  Ved Sønderborg Slot laa et stort Træskur fyldt med Materiel, f. Ex.
  Slæder, Raperter m. m. til de svære Kanoners Affutage; jeg havde i flere
  Dage ført Materiel ud herfra.
  
  En Morgen, da det blæste stærkt, kom Marketenderen og bad om han maatte
  gøre Ild paa til Kaffen inde i det halvtømte Skur. Tilfældig kom i det
  samme Depotkaptajnen gaaende. Jeg henviste Manden til ham -- og vi fik
  den Oplysning, at en stor Mængde Trækasser, der stod langs Væggen, netop
  hvor Marketenderen vilde tænde sit Baal, var fyldt med Ammunition til
  Haandvaaben!
  
  Jeg havde godt set Kasserne, men tænkt at de indeholdt Geværer.
  Kaptajnen havde intet sagt om hvad der var i dem, og jeg kunde ikke ane,
  at man var saa uforsigtig at blande Ammunition med Materiel.
  
  Der var lidt for stor Forskel paa de Regler, man i Fredstid iagttog ved
  Laboratoriet, og den Sorgløshed, hvormed man her behandlede de farlige
  Stoffer.
  
  Der var i Skanserne ikke andre bombesikre Rum end Krudtmagasinerne, der
  paa Dybbøl var af Beton. Derfor søgte Folkene ofte Ly der; de laa som
  Sild i en Tønde, og der var en Stank, saa man daarlig kunde trække
  Vejret. Naar Sikkerhedslampen ikke vilde brænde i den tykke Luft, satte
  man en tændt Lygte paa en Krudtkasse! Det var ikke noget sjældent Syn.
  
  Naar det gik godt, maa man her som paa saa mange andre Punkter sige, at
  Lykken var bedre end Forstanden.
  
  
  
  
                                    VII.
  
  
  Hvad Jordarbejdet angaar, hindredes det i høj Grad ved det nu indtraadte
  Frostvejr.
  
  Heller ikke tog man overalt lige kraftig fat. Bataljonschefen tilbød
  Ingeniørkaptajnen at stille hele Bataljonen til hans Raadighed til
  Sløjfning af de mange Hegn foran Stillingen. Men Kaptajnen afslog det
  med den Bemærkning, at det Arbejde kunde hans Ingeniører udføre paa faa
  Dage. Den 18de April var han ikke blevet færdig med det.
  
  Med Hensyn til selve Skanserne var det naturligvis ikke muligt paa den
  givne Tid og med de forhaandenværende Midler i væsenlig Grad at ændre
  deres Karakter. Svagt var de anlagt, og svage maatte de vedblive at
  være. Frosten var i Vejen, Dagene var korte, og vi manglede Hestekraft
  til Transporten.
  
  Der laa nogle Feltbatterier, som ikke havde noget videre at tage sig
  til; men det syntes ikke, at de kunde afgive deres Heste. Vi fik
  Infanteribataljonens Chef til at laane os de 16 Heste, som hørte til
  Bataljonens Ammunitionskærrer, men paa den Betingelse, at Trænkuskene
  skulde køre dem.
  
  De stillede da med Hestene en Morgen paa Slotspladsen. Men disse
  Trænkuske var blevet vant til at drive og havde ikke Lyst til her at
  sættes i Arbejde; de gjorde Hestene kørestædige, saa de stod ret op i
  Luften. Jeg som Landmandssøn kunde nok se, hvordan det gik til. Jeg
  henvendte mig til Lunddahl, som stod og saa paa det: »Tillader Majoren,
  at jeg smider de Karle ned og sætter mine Konstabler op? Saa skal vi nok
  faa Vognene ud.«
  
  Men Majoren rystede paa Hovedet; det gik ikke an. Saa maatte vi lade
  Trænkuskene føre deres Heste hjem igen.
  
  Trods alt blev der udrettet en Del. Vi hængte godt i, og efter
  Omstændighederne blev Resultatet nogenlunde. Det er galt, naar Oberst
  _N. P. Jensen_ i sin Bog om Krigen 64 paastaar, at ikke en eneste Skanse
  var i Forsvarsstand, da Hæren kom fra Dannevirke den 7de Februar. I alle
  Skanserne var der Kanoner og Ammunition, og de fleste af dem var
  forsynede med Stormpæle i Gravene.
  
  
  
  
                                   VIII.
  
  
  Den 7de Februar Kl. 7½ Morgen blev jeg kaldt op til Kommandoen. Jeg traf
  Major Lunddahl syg og meget nervøs. Han gav mig følgende Ordre:
  
  »De rykker uopholdelig ud og tager Kommando i Skanserne IX og X. De vil
  finde Betjeningsmandskab derude. De skal gøre færdig til Skydning inden
  Aften, til hvilken Tid De kan vente Prøjserne foran Stillingen. Jeg skal
  foranledige Dem afløst mellem 2 og 3, for at De kan ordne Deres Sager,
  da De strax rykker lige derud.«
  
  Altsaa skyndte jeg mig ud til Skanserne IX og X.
  
  De vare bestykkede med ialt 17 Kanoner, tildels af svært Kaliber. Efter
  almindelige Regler havde der vel til dette Skyts været Brug for 2
  Officerer og 4 Underofficerer. Dette Skyts var nu, fordelt i to lukkede
  Skanser, undergivet mig som eneste Officer, uden Befalingsmænd, og med
  et Mandskab, som i og for sig var utilstrækkeligt til Kanonernes
  Betjening, og tilmed uøvet, uensartet, de ældre Aargange fra alle
  Feltbatterierne, og mig ganske fremmed.
  
  Vejret var uheldigt, af og til Sne med svag Frost; Terrepleinet (det
  indre af Skansen) blev snart trampet op; vi vadede hele Dagen i Snesjap.
  
  Da vi var færdige med det groveste, og jeg efter et anstrængende Dagværk
  ved Aftenstid gav mig til at undersøge Ammunitionen, opdagede jeg til
  min Skræk, at der manglede Friktionsrør. Skansen var altsaa ude af Stand
  til at skyde. Jeg kunde ikke gaa ud fra, at min Naboskanse Nr. VIII
  havde flere Friktionsrør, end den selv havde Brug for, -- hvis den i det
  hele taget havde nogen.
  
  Altsaa maatte Rørene hentes fra Sønderborg. Tilfældigvis vidste jeg,
  hvor paa Slottet de laa. Men ingen af Mandskabet var kendt derinde, og
  da Hæren fra Dannevirke allerede var begyndt at rykke ind i Byen, kunde
  jeg vide, at der maatte være stor Forvirring. Sendte jeg en af mine Folk
  afsted, var det højst usandsynligt, at han under disse Forhold kunde
  finde netop en af de faa, der vidste Besked med disse Rørs Magasinering.
  
  Men Friktionsrørene maatte vi have, naar jeg efter Ordre skulde staa
  rede til at modtage Fjenden. Min eneste Udvej var da selv at gaa til
  Sønderborg -- og lade mine to Skanser klare sig uden mig saa længe.
  
  For ikke at gøre Mandskabet uroligt, listede jeg mig ubemærket bort, saa
  snart Mørket faldt paa; der var jo ingen, jeg kunde give Kommandoen til
  imens. Jeg løb alt hvad jeg kunde, lige ind til Sønderborg. Der var ikke
  et Menneske paa Slottet; jeg gik uhindret ind i det Rum, hvor Rørene
  laa, tog hvad jeg havde Brug for og skyndte mig tilbage ud i Nr. IX og
  X.
  
  Det var en sørgelig Tur; jeg mødte Tropperne, der kom fra Dannevirke,
  alle Vaabenarter blandede mellem hverandre.
  
  En Underkorporal af Artilleriet spurgte mig om sit Batteri. To
  Infanterister gik og støttede hinanden i det glatte Føre, de kunde
  næsten ikke mer. Lige som jeg gik forbi, faldt en af dem baglæns om;
  hans Gevær gik af, og Kuglen traf en Marketenderhest, som faldt død ned
  i Vejgrøften.
  
  Jeg drejede af ad Aabenraavejen og naaede mine Skanser, vistnok uden at
  nogen havde mærket min Fraværelse.
  
  Hen paa Natten kom der Fodfolk ind i Skansen. Det skulde have været til
  Nr. VIII, men kendte ikke Vejen. Officeren forlangte en Fører, og det
  skulde være strax. Hans Folk var saa udmattede, at han tvivlede om at
  faa dem op igen, hvis de først kom til Sæde. De kom lige fra Dannevirke.
  
  Det sneede stærkt nu, og ingen af mit Mandskab vidste Vejen til Nr.
  VIII, som laa temmelig langt borte. Altsaa maatte jeg selv ud. De arme
  Folk stønnede ved at følge mig; jeg havde Hastværk. Forsvare to Skanser,
  imens jeg viste Vej til en tredje, kunde jeg ikke. Jeg fandt Skanse VIII
  nøjagtig, idet jeg gik paa Hovedet ned i dens Grav. Saa lod jeg Folkene
  selv om at hitte ind og skyndte mig tilbage.
  
  Det var anden Gang, jeg forlod min Post den Nat.
  
  Længere hen paa Natten kom der Artilleri ind i Nr. X. Det skulde have
  været op i Nr. IV. Havde jeg ingen, der kunde vise Vej til Nr. VIII, saa
  havde jeg det langt mindre til Nr. IV, som laa helt ovre bag Dybbøl
  Mølle. Det var en lang og besværlig Vej ved Nattetid i stærkt Snevejr.
  Jeg tvivlede meget paa, at jeg selv i det tætte Snefald kunde finde
  derover. Men Artillerikaptajnen vilde ingen Indvendinger høre. Han var
  ikke blid, hans Stemme skingrede som en Trompet: Jeg havde at lystre
  Ordre, og det strax!
  
  Altsaa maatte jeg ud igen. De udmattede Artillerister maatte se at følge
  mig saa godt de kunde. For mig gjaldt det at komme tilbage hurtigst
  mulig; jeg gik med en ond Samvittighed. Heldigvis fik vi Øje paa Dybbøl
  Mølle. Derfra var der ikke langt til Skanse IV. Men der var langt til
  min Post -- som jeg nu for tredje Gang havde forladt!
  
  Om det blev opdaget, paa hvilken Maade jeg havde forsvaret Skanserne IX
  og X Natten mellem den 7de og 8de Februar, veed jeg ikke. Jeg var mig
  bevidst, at jeg havde fejlet, men veed endnu den Dag idag ikke, hvordan
  jeg skulde have undgaaet det. Jeg fortalte engang en Artillerigeneral om
  min Skansevagt den Nat: han mente, at jeg havde handlet rigtigt. Men en
  Krigsretsdom vilde vel have lydt paa Dødsstraf.
  
  
  
  
                                    IX.
  
  
  Det var de fra Dannevirke tilbagevendende Tropper, der skulde have
  udstillet Forpostkæde foran Stillingen den Nat. Men de var for
  udmattede; der blev i Virkeligheden ingen Forposter udstillet. Det fik
  jeg senere at vide.
  
  Det havde ikke været rart, hvis Prøjserne var kommet. Havde de kendt vor
  Svaghed, kunde de vist have fulgt vore vigende Tropper lige ind i
  Sønderborg; ved en rask Fremrykning vilde hele Stillingen have været
  deres.
  
  De troede os stærkere, end vi var, og deres egne Folk var nok lige saa
  medtagne af Forfølgelsen som vore af Tilbagetoget. Nok er det, de kom
  ikke. Men det kunde jeg ikke dengang vide; min Ordre lød paa, at de
  kunde ventes, og at jeg skulde staa rede til at modtage dem.
  
  Det var en skrækkelig Nat. Stadig Forstyrrelser; borte fra Skanserne tre
  Gange; hele Tiden i Uro for det ventede Angreb. Frygteligt, hvis det
  kom, mens jeg ikke var tilstede! Og umuligt for mig, selv naar jeg var
  der, at modtage Fjenden forsvarligt, som ene Kommandant i to lukkede
  Skanser med uøvet og utilstrækkeligt Mandskab, uden Befalingsmænd.
  
  Der var ikke en tør Trevl paa mig. Støvlerne var fulde af Snevand, og
  træt var jeg efter at have arbejdet hele Dagen og haft mine natlige
  Extrature, til Sønderborg og til Skanserne VIII og IV, foruden de mange
  Smaature mellem mine egne to. Jeg maatte uafbrudt gaa op og ned for at
  holde Blodet i Omløb.
  
  Der var ganske vist en meget god Vagthytte til Skansekommandøren udenfor
  Nr. IX. Men den overlod jeg Mandskabet til at koge Kaffe i. Og Kedlen
  stod over Ilden hele Natten. Det kom bl. a. en Konstabel tilgode. Han
  kom ind til os lige fra Marschen fra Dannevirke, kun i Vaabenfrakke.
  Kappen og Tæppet havde han kastet undervejs. Han blev sat hen ved
  Kakkelovnen og fik en Kop glohed Kaffe; det rettede ham noget. Men
  Fødderne var slemt medtagne.
  
  Majoren havde glemt den lovede Times Afløsning om Eftermiddagen, og jeg
  havde ikke haft Lejlighed til at sende Bud efter Mad. Sulten var jeg
  derfor ogsaa. Der var om Natten kommet Fodfolksbesætning i Skanse IX;
  jeg husker, at en af Underofficererne overlod mig et Stykke Flæsk og en
  Bid Brød. Det gjorde godt. Søvn fik jeg ikke den Nat, og meget lidt kun
  de følgende.
  
  Men endelig blev det da Morgen, og glad var jeg. Der kom en
  Skansekommandør til Nr. X; saa havde jeg kun een Skanse at svare til.
  
  Men i Nr. IX blev jeg i 4 Dage og 5 Nætter; saa længe lod Afløsningen
  vente paa sig. Den 5te Nat var extra. Den Officer, der kom for at afløse
  mig, erklærede at han var syg og ikke kunde tage Kommandoen.
  
  
  
  
                                     X.
  
  
  Som sagt, kom allerede den første Nat Infanteriet, der skulde danne
  Skansebesætning i Nr. IX. Det skulde have Nattekvarter i Blokhuset; der
  inde var mørkt som i en Grav. Kompagnichefen bandede som en Tyrk paa, at
  han rykkede ikke ind i det sorte Hul, før han fik Lys. Vi havde streng
  Ordre paa ikke at brænde Lys i Blokhuset; hvorledes man har tænkt sig,
  at Infanteriet ved en Allarmering da skulde finde ud gennem den meget
  smalle Dør, veed jeg ikke. Jeg fandt det ikke mer end billigt, at
  Kaptajnen forlangte Lys, og jeg skaffede ham Lys. Men det var stik imod
  min Ordre.
  
  Herefter blev han helt medgørlig og lovede at støtte mig paa bedste
  Maade i min fortvivlede Stilling. Overhovedet var det mig en stor
  Beroligelse at se og tale med Infanteriets Officerer. De hjalp mig efter
  Evne og med god Vilje.
  
  Vi unge Reserveofficerer af Artilleriet led meget ved ikke at have ældre
  Officerer at raadføre os med. Ved Fodfolket havde de dog altid deres
  Kompagnichef at holde sig til. Vi derimod blev sendt ud i en Skanse,
  snart hist og snart her, og skulde klare os paa egen Haand.
  
  Jeg veed ikke af, at jeg, mens jeg var paa højre Fløj, saa noget til den
  jourhavende Artillerikaptajn, skønt han opholdt sig i Nr. VI. Og da jeg
  laa paa Als, kunde der gaa en Ugestid, uden at jeg saa en højere Officer
  af mit eget Vaaben. Man forstaar, at dette var uheldigt.
  
  Af Befalingsmænd under sig havde Skansekommandøren maaske en
  Underkorporal, højst en Reservekorporal. De var yngre og ikke mere
  erfarne end vi selv; saa til megen Støtte for os var de ikke.
  
  Og vore Kammerater saae vi kun lidt til. Ved Afløsningen var der ikke
  Lejlighed til Samtale. Vi gik i Almindelighed ud med Ordren: Handl efter
  Konduite! Og saa maatte vi under Ilden skøtte os selv.
  
  Skansekommandørens Stilling var i det hele taget ikke misundelsesværdig.
  Maaske var der intet Vaaben, hvor tilstrækkelig Uddannelse savnedes mer
  end ved Artilleriet, baade hos Mandskab og Officerer. Som før
  omtalt, havde man indtil 64 kun haft meget ringe Interesse for
  Fæstningsartilleriet, der betragtedes som noget underordnet.
  
  Hvorledes Krigsministeren overhovedet havde tænkt sig at forsyne Hæren
  med Artilleriofficerer, forstaar jeg ikke. Han kendte dog Stillingen,
  saavel Dannevirke som Dybbøl og Fredericia, maatte forud vide, hvor
  mange Officerer der behøvedes. Og saa var der næppe Officerer nok til
  Feltbatterierne. 3die Batteri, Klein, rykkede i Felten med følgende
  Officersbesætning: Kaptajnen, en Premierløjtnant, som var sindssyg, og
  Artilleriets yngste Reserveløjtnant, som kun var uddannet ved
  Fæstningsartilleriet.
  
  Endnu knappere var Officersbesætningen ved Fæstningsskytset. I
  Dybbølstillingen var næsten alle Skansekommandørerne Reserveofficerer.
  Og ganske vist kan man sige, at denne Tjeneste rent teknisk frembyder
  færre Vanskeligheder end ved Feltartilleriet, hvor man er fuldstændig
  umulig uden grundig og særlig Uddannelse. Men hverken dette eller den
  Omstændighed, at Reserveofficererne gennemgaaende gjorde god Fyldest,
  ophæver de Ansvarhavendes Forsømmelse: Vi havde alt for faa Officerer,
  og altfor faa med tilstrækkelig Uddannelse.
  
  Der blev ved Dybbøl kun ringe Afgang paa Artilleriofficerer. Hvordan
  skulde Stillingen have ladet sig forsvare, hvis et større Tal var gaaet
  ud som faldne og saarede?
  
  Som det var, medførte dette Faatal af Officerer ulidelige Vanskeligheder
  for de Overordnede med Posternes Besættelse. Gang efter Gang stod de og
  vidste ikke, hvor de skulde finde en Stedfortræder for en enkelt
  Skansekommandør, som uventet fik Forfald ved Sygdom eller paa anden Vis.
  Og for os yngre var Følgen et grovt Misbrug af vore Kræfter.
  
  Om Dagen sloges vi, om Natten maatte vi tilse Skansernes Udbedring og
  modtage Ammunition. Vi blev jagede fra Skanse til Skanse, stadig til nyt
  Mandskab; ja vi maatte kommandere to Skanser samtidig. Det er hændt mig,
  at jeg, kommende fra Skansevagt i 1ste Linje, har meldt mig ved
  Kommandoen og strax er bleven sendt ud paa Skansevagt i den
  tilbagetrukne Linje; derfra igen paa Vagt i Nr. II, og derfra til
  Kirkebatteriet og Brohovedet samtidig, og saa fremdeles, uden Mellemrum,
  uden Hvil. Det sled paa Nervesystemet.
  
  En Nat efter en anstrængende Dag modtog jeg fra Artillerikommandoen et
  Brev med 2 Segl, altsaa til hurtig Expedition. Jeg var saa træt, at jeg
  faldt i Søvn med Brevet i Haanden: først en Time senere vaagnede jeg op
  i stor Forskrækkelse. Det var Bud om, at vi kunde vente et Stormangreb
  den Nat. Heldigvis udeblev det.
  
  Jeg mener ikke, at det var særlig mig, det gik ud over; en anden Officer
  ved Kompagniet, Løjtnant _Petersen_, havde 15 Dages Tjeneste i Nr. IV,
  med kun 1 Dags Hvil. Og jeg beklager mig ikke, det var nødvendigt
  saaledes, eftersom der nu en Gang var for faa Officerer, og een Officers
  Ukampdygtighed gik ud over alle de andre.
  
  Men det kunde ikke være andet, end at baade vi og Tjenesten maatte lide
  derunder. Og at der var i den Grad for faa Officerer, kan man dog med
  Rette bebrejde de Mænd, der bar Ansvaret for vort Krigsberedskab.
  
  
  
  
                                    XI.
  
  
  Særlige Vanskeligheder fulgte af den Fejl, at Mandskabet ikke blev
  afløst samtidig med Skansekommandøren. Da der ikke altid var Officerer
  til at følge Afløsningen ud, var der ikke sjælden enkelte af Mandskabet,
  som benyttede sig af det og blev hjemme. Man vidste aldrig bestemt, naar
  man overtog en Skanse, hvor mange Mand man havde i den. Nøjagtig Kontrol
  var umulig; skudfri Rum havde vi ikke, og man kunde dog ikke lade
  Mandskabet stille til Appel under Fjendens Ild.
  
  Det kunde ogsaa give Besværligheder paa anden Maade. Engang fik jeg
  Extravagt. Officeren havde faaet Mavepine og meldt sig syg med det Løfte
  til Mandskabet, at det skulde blive afløst samme Aften.
  
  Da jeg indfandt mig i Skansen, blev jeg modtaget med temmelig nærgaaende
  Krav paa den lovede Afløsning. Jeg svarede, at de maatte vente, til
  Afløsningen kom; vi kunde ikke lade Skansen ligge uden Besætning.
  
  De gentog imidlertid deres Fordring og trak sig tilbage for at forhandle
  indbyrdes om, hvad de skulde gøre. Jeg lovede at skyde den første, som
  forlod Batteriet før Afløsningen var der. Men det er ikke godt at vide,
  hvad det kunde være blevet til, hvis der ikke til alt Held I Besætningen
  havde været 6 Mand af min gamle Besætning fra Flankebatteriet paa Als;
  de lod meget bestemt de andre vide, at de taalte intet Vrøvl, saa længe
  jeg kommanderede. Og dette virkede maaske nok saa meget som min Trusel.
  Men vist er det, at man under saadanne Forhold maatte tage Folkene med
  en fast Haand, om ikke det hele skulde blive til Bolledejg.
  
  
  
  
                                    XII.
  
  
  Ogsaa paa andre Maader kunde man komme til at overtage Skansen i Uorden
  efter sin Formand.
  
  Det meste af den Tid, jeg stod paa venstre Fløj, var det Artilleristerne
  selv, der sørgede for Skansernes Udbedring. Og de gjorde det godt. Det
  var jo dem, der om Dagen skulde staa for Skud bag de Volde og Traverser,
  de om Natten havde udbedret. De regulære Arbejdskommandoer tog det ikke
  saa nøje, og deres Reserve-Konduktører var temmelig ukyndige i dette
  Arbejde, mest civile Haandværkere, som tog den Fortjeneste med.
  
  Men det kunde jo ske, at en Skansekommandør enten af Ligegyldighed eller
  for at vinde en billig Popularitet hos Mandskabet, lod fem være lige med
  disse Arbejder, saa man ved Overtagelsen fandt Skansen mindre godt
  istandsat eller Materiellets Fornyelse forsømt. Saa blev den ny
  Kommandør nødt til at kræve dobbelt Slid af Mandskabet for at faa
  Sagerne i Orden, og han maatte da med Mandskabets Uvilje betale sin
  Formands Popularitet.
  
  
  
  
                                   XIII.
  
  
  Det var som sagt ikke altid rart for en ung Officer at blive sendt uden
  Medhjælp ud som Skansekommandør med Ordren: Handl efter Konduite!
  
  Men værre var det, naar man ude i Skanserne fik for mange Ordrer, -- der
  ikke altid vidnede om Kendskab til de virkelige Forhold. Over sig havde
  man først den øverstkommanderende Artilleriofficer. Saa kunde der komme
  en Adjutant, »udsendt af Overkommandoen«. Saa var der den jourhavende
  Kaptajn. Endelig den Officer, som førte Skansens Infanteri -- nemlig
  naar han var ældre Officer end En selv. I den almindelige Forvirring
  kunde man, naar galt skulde være, og det skulde det ikke saa sjældent,
  fra disse tre-fire Steder faa tre-fire indbyrdes modstridende Ordrer paa
  een Gang.
  
  Ved Skansens Istandsættelse kunde man støde sammen med den Officer, som
  ledede Ingeniørerne. Han mente jo for det meste, at han som Fagmand var
  den, der bedst forstod sig paa, hvad der skulde gøres. Og
  Artilleriofficeren, der kendte Skansen ud og ind, ogsaa i Kamp, tænkte,
  at det maaske dog var ham, der bedst vidste, hvor Skoen trykkede.
  Ialtfald var det ham og hans, der kom til at lide under Skansens mulige
  Fejl og Mangler.
  
  Havde man efter Kompagniets Ordre indsendt Fortegnelse bl. a. over sin
  Forsyning med Skyts, Lavetter, Værktøj osv., kunde det ske, at
  Depotkommandøren krævede udleveret, hvad han i sin fjærntsiddende Visdom
  mente, at man havde for meget.
  
  Kort sagt, der kom alt for mange indbyrdes modstridende Ordrer, og for
  mange, der ikke stemte med Skansens Velfærd. Hvis ikke alt skulde gaa
  hulter til bulter, blev man tit nødt til paa eget Ansvar at lade disse
  Ordrer ophæve hinanden og holde sig til den, der passede En bedst:
  »Handl efter Konduite!« Den var ialtfald velgørende klar. Og det samme
  var den altid gældende Ordre: »De skal forsvare Skansen til det
  yderste!«
  
  
  
  
                                    XIV.
  
  
  Jeg har i det foregaaende særlig talt om Skansekommandørernes Stilling.
  Mandskabet havde det ikke stort bedre. De svagt anlagte og ufuldkomne
  Værker fordrede uafbrudt stor Arbejdskraft, først til Istandsættelse,
  saa til Vedligeholdelse. Naar Folkene ikke havde Tjeneste, maatte de
  arbejde paa Værkerne med Bør og Skovl; det var umuligt at faa givet dem
  den haardt savnede artilleristiske Øvelse.
  
  Nogle af de bedste Folk vi havde til at begynde med var Holstenerne. Men
  da Infanteriet hjemsendte sit holstenske og sydslesvigske Mandskab paa
  Grund af dets Upaalidelighed, blev det ogsaa hjemsendt fra os.
  
  Helt havde man vel ikke stolet paa dem. Ved Tronskiftet overværede jeg
  deres Edsaflæggelse foran Sønderborg Slot. Ellers blev Eden aflagt ved
  Infanteriet til Fanen, ved Kavaleriet til Estandarten, ved Artilleriet
  idet en Mand traadte frem og lagde Haanden paa en Kanon. Men Holstenerne
  maatte enkeltvis eftersige Edsformularen, som den Stykke for Stykke blev
  fremsagt for dem.
  
  Det hed sig dog, da senere Overkommandoen fik Tilladelse til at aabne en
  Del af de til det tysktalende Mandskab ankommende Breve, at Slægt og
  Venner hjemmefra tit skrev omtrent saaledes: Lorens eller Hans -- hvad
  de nu hed -- er kommet hjem og gaar omkring, foragtet af alle. Du maa
  love os, kære Søn eller Broder, at Du ikke handler saa skammeligt og
  bryder din Ed.
  
  Imidlertid, ved Infanteriet _havde_ dette Mandskab vist sig upaalideligt
  og blev altsaa hjemsendt, ogsaa fra os. Det var dygtige Folk, vi dermed
  mistede; vi kunde daarlig undvære dem. De maatte nu i en Hast erstattes,
  dels fra Forstærkningen, dels med uøvet, ungt Mandskab.
  
  Det blev en ufuldstændig og en daarlig Erstatning. De færreste af disse
  Folk havde før betjent Fæstningskanoner, endsige riflet Skyts. Og for en
  ikke ringe Del maatte vi endda hjælpe os med Infanterister til
  Kanonbetjeningen. Selv om de viste god Vilje, var det vanskeligt at lære
  dem op helt for fra under Fjendens Ild, og dobbelt vanskeligt, da vi
  havde saa faa Befalingsmænd.
  
  Tilmed var Mandskabet uheldigt stillet baade ved Skansernes Indretning
  og ved Arten af vort Skyts. Naar vi paa den gammeldags Maade skød over
  Bænk -- med lavt Brystværn -- ja selv gennem Skydeskaar, led vi altfor
  store Tab, baade paa Mandskab og Materiel, overfor det riflede Skyts.
  Det skød jo baade længere og sikrere end det glatløbede.
  
  Vi maatte da paa forskellig ureglementeret Vis se at skaffe ialtfald
  Mandskabet lidt bedre Dækning. Men det lod sig ikke altid gøre. Følgen
  blev et uforholdsmæssigt Mandefald, hvilket tillige med de andre
  Vanskeligheder gav en trykket Stemning.
  
  
  
  
                                    XV.
  
  
  Jeg tror ikke, at Forholdene ved Infanteriet var stort bedre. Ogsaa her
  var vore Vaaben de underlegne. Mod det prøjsiske Fodfolks hurtigskydende
  Bagladerifler havde vort kun de langsomme Forladerifler, som for en Del
  var omdannede gamle, glatløbede Geværer af meget stort Kaliber.
  
  Og heller ikke her var der Overflod af Officerer, særlig ikke af de
  faste. Meget skadeligt virkede den umiddelbart før Krigen befalede
  Forandring i Hærens Sammensætning. Meningen var ved Udvidelse af
  Rammerne gennem 4 Stadier at fremstille en krigsberedt Hær af betydelig
  øget Styrke til Foraaret 64. Men Krigen ventede ikke, til vi var kommet
  i Orden; vi maatte rykke i Marken med en Hær, hvis gamle Baand var
  opløst, og de ny ikke bundne endnu.
  
  Officererne fik Mandskab, som var uddannet af andre, og hvis
  Paalidelighed de ikke vidste noget om. Og Folkene fik Officerer, som de
  ikke kendte og derfor ikke kunde have den rette Tillid til. Hvor
  trykkende et saadant Forhold virker til begge Sider under Kamp, veed kun
  den, der selv har prøvet det.
  
  De højere Officerer følte sig knugede af de store Kommandoer, der blev
  dem tildelt. Nu skulde de pludselig i Krig føre større Troppemasser, end
  de nogensinde havde ført i Fredstid, endda uøvede Folk, med for faa
  Befalingsmænd, mod en i alle Maader overlegen Fjende. Det var ikke let,
  især da de altfor sjælden havde haft Lejlighed til at handle paa egen
  Haand og ikke var vant til under overvældende Travlhed til alle Kanter
  at skulle tage en hurtig Beslutning paa eget Ansvar. Tit stod de derfor
  i afgørende Øjeblikke tvivlraadige og spildte Tiden.
  
  Da jeg var i Familie med Forpostkommandøren og stod Stabschefen ved
  Artilleriet nær, kom jeg i Forbindelse med en Del af de højere
  Officerer. Det var mærkeligt at se, hvor forskelligt de uheldige Forhold
  virkede paa dem; nogle blev langt blidere, end man tidligere havde kendt
  dem, andre saa irritable, at man knap vidste, hvad man turde sige til
  dem. Stærkt nervøse blev de efterhaanden næsten alle.
  
  Og der kunde selv blandt Officererne ved Overkommandoen herske en
  mærkværdig Uvidenhed om de faktiske Forhold. Det var vist den 22de
  Februar, hvor Overkommandoen var tilstede under den haarde Fægtning
  foran Stillingen. En af de Tilstedeværende har fortalt mig, at
  Stabschefen sagde til Overgeneralen: »Man veed jo ikke, hvad man tør
  gøre, da der ingen Ammunition er i Skanserne.« Hertil bemærkede den
  højstkommanderende Artilleriofficer: »Jeg skal tillade mig at meddele,
  at der i Skanserne er den normerede Ammunition; befaler Generalen, kan
  vi begynde Skydningen _strax_!« Og dette var rigtigt.
  
  Allerede den 7de Februar var der i Skanserne den normerede Ammunition;
  jeg har selv transporteret den derud, og har siden flere Gange gendrevet
  den urigtige Paastand om Skansernes manglende Ammunitionsforsyning. Men
  man kunde dog vente, at Armeens Stabschef vidste Besked om et saa
  vigtigt Forhold.
  
  Man maa udentvivl, trods alle Undskyldninger bebrejde flere af vore
  Officerer i 64 Mangel paa Handlekraft. Og man kan heller ikke nægte, at
  der fandtes Mangler ved deres faglige Uddannelse. Dette havde vel sin
  Hovedgrund i de _for lave Lønninger_. De uformuende Officerer var i
  Fredstid nødt til at søge Biindtægter ved privat Arbejde. Uundgaaelig
  maatte dette virke afledende paa deres Interesse for Tjenesten. De
  fleste Ingeniørofficerer havde saaledes væset sysselsat ved
  Bygningsvæsen, Vejanlæg og andet lignende, som optog Tid og Tanker og
  hindrede dem i at følge Udviklingen i deres militære Fag. Ligesaa gik
  det Infanteriofficererne, der for en stor Del virkede privat som Lærere
  i Sprog osv. Da Krigen kom, stod de derfor ret fremmede overfor den
  hurtige Udvikling netop i de sidste Aar, særlig med Hensyn til de
  hurtigtskydende riflede Bagladevaaben.
  
  I Korthed kan Forholdet vel fremstilles saaledes: _Vi_ havde en Hær, som
  Afdeling for Afdeling var sammenblandet af ældre og yngre Aargange
  Mandskab, alle med gammeldags Vaaben, med kort og ufuldstændig Øvelse,
  utilstrækkelig Disciplin og stor Mangel paa Befalingsmænd. _Fjenden_
  havde en Hær, som Afdeling for Afdeling var sammensat af udsøgte unge
  Folk, gennemgaaende fortrinligt væbnede, alle fuldt uddannede, under
  fast Mandstugt og rigeligt forsynede med Befalingsmænd.
  
  Selv med lige Mandtal vilde vi altsaa have været de underlegne. Men vi
  var en lille Stat imod to store; Fjenden var os ogsaa i Mandtal
  overlegen fra Begyndelsen af. Og mens vi kun i meget ringe Grad var
  istand til at erstatte Afgang paa Mandskab og Materiel, havde Fjenden
  let ved øjeblikkelig at erstatte alle Tab.
  
  En stærk permanent Fæstning vilde have opvejet meget af Uligheden. Vi
  havde -- det før beskrevne Dybbøl!
  
  Man behøvede da ikke at spørge om det endelige Udfald, naar Danmark
  skulde staa ene i Kampen. Det var ikke muligt at begynde Dybbøls Forsvar
  i nogen munter Stemning. Dog blev der mange Steder taget fat med Kraft;
  man havde aflagt Ed, og den vilde man holde. Saa maatte Skæbnen raade
  for Resten.
  
  Afgørelsen tog længere Tid, end mange havde tænkt sig. Enten den
  prøjsiske Overkommando kendte vor Svaghed eller ej, vist er det, at den
  foreløbig holdt sig temmelig uvirksom.
  
  
  
  
                                    XVI.
  
  
  Uheldigt var det, at vi fem Gange skiftede højstkommanderende
  Artilleriofficer i Dybbølstillingen. Det kunde ikke andet end give Uro
  og Usikkerhed helt ned gennem Rækkerne.
  
  Den 10de Februar blev Major Lunddahl paa Grund af Sygdom afløst af
  Oberst _Vahl_. Han fungerede kun i denne Stilling en halv Snes Dage; saa
  blev Artillerikommandoen ved Dybbøl overdraget Oberstløjtnant
  _Haxthausen_, og denne blev atter senere fulgt af sin Stabschef Major
  _Jonquières_, som trolig holdt ud Resten af Belejringen.
  
  Oberst Vahl var en Mand af den meget gamle Skole. Han hang sig i
  Smaating og forlangte Melding næsten hver Dag. Hos ham maatte man staa
  ret lige indenfor Døren; naar han, gaaende op og ned ad Gulvet, havde
  faaet at vide, hvad han ønskede, sagde han: Godt! Saa kunde man træde af
  igen.
  
  Hans Efterfølger, Oberstløjtnant Haxthausen, var en anderledes Mand. Han
  var meget venlig, bød Cigar og satte sig ned. Han vilde nok vide Besked,
  men forstod at skelne mellem væsenligt og uvæsenligt, og man kunde godt
  faa Lov til at komme frem med, hvad man selv ønskede. Han var en Chef,
  der holdt paa sine Undergivne; man vidste, at man havde en Støtte i ham;
  det har stor Betydning for de yngre Officerer. Desværre var han syg fra
  Tilbagetoget og maatte snart opgive sin Stilling.
  
  Saa kom altsaa Major Jonquières. Han var overordenlig pligtopfyldende og
  meget hensynsfuld overfor sine Officerer. Der skulde meget til, før han
  viste Tænder. Overfor mig er det kun en Gang hændt, og det kom af hans
  Forkærlighed for vort glatløbede Skyts, hvis Udvikling han havde haft en
  Del at gøre med, og som virkelig ogsaa i sin Slags var udmærket. Han
  vilde have mig til at skyde over Vemmingbund fra Nr. II med en 84 Pd.'s
  Granatkanon, og blev vred, da jeg mente, at Træfsikkerheden vilde blive
  meget ringe med den store Elevation, som var nødvendig, om denne Kanon
  skulde række saa langt.
  
  Engang da jeg meldte mig hos Major Jonquières, kommende fra Skansevagt
  Kl. 11 om Aftenen, traf jeg ham i temmelig nedtrykt Stemning. En
  Skansekommandør var blevet syg. »Nu har jeg ikke een Officer at sende
  derud istedet,« sagde han, »jeg maa give Kommandoen til en
  Underofficer.« »Det kan Majoren let komme over,« sagde jeg, »De kan jo
  give mig Ordre til at overtage Vagten.« Majoren blev synlig glad over
  denne Udvej, men sendte mig først afsted, efterat han gentagende havde
  spurgt, om jeg nu ogsaa troede, at jeg kunde holde det ud.
  
  Det var maaske for meget Hensyn at tage, men den Slags gjorde, at Major
  Jonquières blev meget afholdt af sine Undergivne; de mærkede, at han var
  ikke ligegyldig for deres Velfærd.
  
  Han forlangte meget af os, men kunde det med Rette, da han aldrig
  sparede sig selv, og ikke krævede mer end det nødvendigste hverken af
  Hvile eller Bekvemmelighed. Dette betød saa meget mere, som han næppe
  var synderlig hærdet; han havde i en Aarrække mest været Kontormand.
  
  Som et Tegn paa hans fordringsløse Indretning kan det nævnes at jeg
  saae, han havde kun 1 Lagen i sin Seng, og det led ikke af Renlighed.
  Jeg gjorde Nar ad hans Adjudant for det; jeg syntes, det var lige
  tarveligt nok til Stillingens øverstkommanderende Artilleriofficer.
  
  Jonquières var en alvorlig Mand, men kunde ogsaa skæmte paa den
  elskværdigste Maade. Da jeg laa saaret efter den 18de April, skrev han
  et nydeligt Brev til mig med den Tilføjelse, at han haabede, jeg intet
  havde imod, at man havde erobret min Kasse (med Smør, Ost, Vin osv., som
  jeg havde faaet sendt hjemmefra den 17de April), da den var til stor
  Nytte.
  
  Den 16de April fik jeg min sidste Ordre af Jonquières; den gjaldt
  Udtransport fra Nr. II af to riflede Kanoner, som jeg havde bedt om Lov
  til at redde fra Ødelæggelse eller Erobring. Da mærkede jeg nok, at han
  saae skeptisk paa Forsvaret. Senere fortalte han mig, at han den Aften
  havde meddelt Overkommandoen, at han betragtede Dybbølstillingens
  Artilleriforsvar hovedsagelig som endt.
  
  Med andre Ord, han gjorde, hvad han kunde, for at vi skulde trække os
  tilbage i Tide. Men alt var forgæves. Vi veed jo forlængst, at der ogsaa
  fra andre højtstaaende Officerer skete Henvendelse til Overgeneralen i
  samme Retning, men denne, der laa syg, turde hverken selv paatage sig
  Ansvaret eller overlade det til en af de andre Generaler. Han spurgte
  Ministeriet, og Svaret blev Nej.
  
  Selvfølgelig maa _Lundbye_, som dengang atter var Krigsminister, foruden
  sit øvrige store Ansvar fra tidligere Tid ogsaa bære Ansvaret for den
  18de April; men _Monrad_ var dog vist i dette Tilfælde den egentlige
  Skyldige. Han vilde jo, at vi skulde holde Stillingen til
  Londonnerkonferencen traadte sammen, hvilket skulde ske den 20de April.
  Som om ikke Bismarck nemt kunde have faaet Konferencen udsat, hvis
  Dybbøl ikke var taget til den Tid!
  
  
  
  
                                   XVII.
  
  
  Efter de mere almindelige Bemærkninger i det foregaaende vender jeg
  tilbage til mine egne Oplevelser under Tjenesten ved Dybbøl.
  
  Fra Nr. IX kom jeg over til _Flankebatteriet_ paa Als. Det skulde
  bestykkes med 7 Stkr. 84 Pd.'s Granatkanoner Nr. 1 i høj Affutage.
  
  Det var et besværligt Arbejde. Hver af disse Kanoner vejede 8,500 Pd.
  Ordren lød paa hurtig Udførelse; men Regn og Sne havde opblødt Jorden.
  Underlagsklodserne kunde ikke bære den store Vægt oppe; de sank i, naar
  vi skulde flytte Kanonen. Og naar vi tog Kanonen op, som det hedder,
  sank Kranen i med alle fire Ben lige til Spilbommen.
  
  En Dag kom den øverstkommanderende Artilleriofficer tilstede; det var
  paa dette Tidspunkt Oberst Vahl. Han syntes, at det gik for smaat, og
  tog Kommandoen fra mig for selv at lede Arbejdet. Han var Forfatter af
  Manipulationsreglementet, altsaa Specialist paa det Omraade. Det
  lykkedes ham at vælte Kranen, og Kanonen sank ned i Leræltet.
  
  Saa forsvandt Obersten med den Bemærkning, at det var et slemt Arbejde.
  Det vidste vi i Forvejen. Og han havde just ikke gjort det lettere. Nu
  skulde vi først have Kranen rejst igen og Kanonen gravet fri. Men det
  gik. Mandskabet tog flinkt fat. Og der var nok at gøre; Batteriet laa
  urørt fra 61.
  
  En Dag saae jeg Prøjserne sætte nogle Granater i Brystværnet af Nr. X
  lige paa den anden Side Sundet. Mit Krudtmagasin var af Træ og fyldt med
  Ammunition; Ingeniørerne skulde have dækket det med Jord, men det var
  endnu ikke blevet til noget. Hvis nu Prøjserne fandt paa at sende ogsaa
  mig en Granat, kunde den ved at træffe Krudtmagasinet sprænge det hele i
  Luften. Jeg blev bange og lod mine Folk tage fat med at klaske Jord paa.
  
  Jeg stod i nogen Afstand med Ryggen til. Pludselig blev der stille: jeg
  vendte mig om og saae Ingeniørkaptajnen, som skulde have udført
  Arbejdet. Han tog mig aabenbart ilde op, at jeg selv lod det gøre. »Jeg
  har stoppet Deres Folk,« sagde han, »det er en Skandale, at De tager saa
  meget Jord fra Marken! Som om den arme Mand [Gaardens Ejer] ikke havde
  Ulemper nok!« Og saa vendte han sig til sin Konduktør: »Vil De regne mig
  ud, hvor stort Flademaal der skal udgraves til 2 Alens Dybde for at
  dække Krudtmagasinet!«
  
  Konduktøren, rimeligvis af Profession Snedkersvend, fik sin Lommebog
  frem og regnede og regnede. Endelig kom Resultatet. »Netop saa meget har
  jeg befalet mine Folk at tage,« sagde jeg. »Har Kaptajnen noget imod, at
  vi fortsætter?«
  
  Han snurrede rundt paa Hælen og forduftede. »Paa'en igen, Karle!« raabte
  jeg. Og det kan nok være det gik.
  
  Samme Kaptajn havde været der før; da der skulde sættes
  Ammunitionshylder i Magasinet. Han vilde absolut indrette dem til 24
  Pd.'s Ammunition, skønt jeg gjorde ham opmærksom paa, at vor Ammunition,
  som var 84 Pd.'s, i saa Fald ikke vilde kunne komme ind paa Hylderne.
  
  Da han ikke lod til at tillægge dette Forhold nogen Betydning, maatte
  jeg forsikre ham, at fik vi ikke de rigtige Hylder, vilde jeg rive hele
  Krammet ned igen øjeblikkelig. For ind skulde Ammunitionen!
  
  Det hjalp. Men det var just ikke Velsignelser, vi to nedkaldte over
  hinandens Hoveder.
  
  Min Trøst var, at jeg stod mig godt med Mandskabet. Det var for største
  Delen villige og dygtige Folk. Og da jeg var saa heldig at staa mig godt
  med Kompagniet, kunde jeg blive af med de enkelte, jeg ikke syntes om,
  og faa andre i Stedet, mest af dem, der blev udskrevet fra Lasarettet.
  Paa den Maade fik jeg efterhaanden her i Flankebatteriet en ret udsøgt
  Besætning; jeg tror ikke, der var nogen bedre i hele Stillingen. Det var
  mig en Fornøjelse at arbejde med de Folk.
  
  Jeg mødte engang den Officer, der havde afløst mig i Flankebatteriet;
  han mente, at jeg havde forkælet Besætningen. Det tror jeg ikke, jeg
  havde. Men jeg havde saa godt som ingen Underofficerer og skulde betjene
  syv 84 Pd.'s Granatkanoner Nr. 1 i høj Affutage med ca. 60 Mand, hvoraf
  jeg maatte udtage de bedste til Kanonkommandører. Det var under de
  Forhold nødvendigt for mig at kende hver enkelt Mand og staa mig saa
  godt som muligt med dem alle.
  
  Gensidig Tillid og Velvilje var uundværlig. Jeg fordrede meget Arbejde,
  men gav dem det, saa vidt gørligt, paa Akkord. Jeg blev da ogsaa
  hurtigere færdig end min Nabokommandør, skønt jeg udførte en Del
  Arbejde, der tilkom Ingeniørerne. Og ved stadig selv at være tilstede
  under Arbejdet og deltage deri kom jeg til at kende mine Folk og havde
  aldrig Vrøvl med dem, -- medens en af mine Naboer, en fast Officer,
  maatte rekvirere Haandjern for at klare sig.
  
  Det var kun rimeligt, at jeg til Gengæld for Mandskabets Flid og gode
  Opførsel værnede dets Interesser, hvor jeg kunde.
  
  En Overintendant befalede mig at udlevere de Tæpper, som en Del af mine
  Folk selv havde baaret op fra Dannevirke. Jeg svarede, at vilde han have
  dem, maatte han tage dem; jeg udleverede ikke de Tæpper.
  
  Han tog dem ikke. Derimod rekvirerede jeg 36 Tæpper extra, og fik dem.
  Mine Folk laa i Kostalden i en gammel Bondegaard; med det Nattelogis ved
  Vintertid kunde de nok trænge til et extra Tæppe.
  
  Og da jeg hørte, at der var kommet frivillige Gaver af Uldtøj, samlede
  jeg mit Mandskab og skrev op, hvad hver især ønskede sig. Jeg fik alle
  deres Ønsker opfyldt; Gaverne maa være indkommet rigeligt. Ogsaa fra min
  Hjemstavn fik jeg Uldtøj og Tobak m. m., som gjorde megen Lykke hos
  Folkene. Særlig glade var de for Aviserne -- som desværre indeholdt en
  forkert Bedømmelse af Stillingen.
  
  Som sagt, vi fik arbejdet os fast sammen. Men en kort Glæde fik jeg
  deraf. Omtrent samme Dag som Batteriet stod færdigt, fik jeg Ordre til
  at overtage en anden Kommando. Saaledes blev vi Artilleriofficerer jo
  stadig kastede fra den ene Stilling til den anden, til stor Skade for
  Tjenesten.
  
  Da jeg i sin Tid rykkede ind i den Gaard, hvor Folkene skulde ligge, kom
  Bonden farende ud og jamrede sig over den Indkvartering. Man havde bildt
  ham ind, at Artilleristerne var rene Røvere.
  
  Nu da jeg skulde bort, kom han og bad mig, om han dog maatte beholde sin
  Indkvartering; det var den behageligste, han nogensinde havde haft. Jeg
  mindede ham om, hvad han havde sagt den Dag vi kom, og udtalte min Glæde
  over, at han havde skiftet Mening.
  
  Ellers var det med Sorg jeg forlod Flankebatteriet og mit gode Mandskab
  der. Baade Folkene og jeg bad, om vi atter maatte komme sammen, men det
  skete ikke. Siden blev ogsaa Mandskabet splittet ad. Og jeg saae aldrig
  tiere Flankebatteriet, hvor jeg havde arbejdet fra 11te Februar til 20de
  Marts 1864, da jeg fik Ordre til at tage Kommandoen i Skanse II, hvor
  Anker var blevet saaret.
  
  
  
  
                                    XIX.
  
  
  Det hedder sig, at Flankebatteriet kom aldrig til Skud, da det blev
  demonteret af Prøjsernes riflede Skyts.
  
  Det var ogsaa et mærkeligt Batteri, anlagt næsten i en ret Linje,
  saavidt jeg mindes, med 5 Stkr. 84 Pd.'s Granatkanoner Nr. 1 i Fronten
  og 2 paa de svagt tilbagebøjede Flanker uden Traverser. Der burde været
  mindst een Travers for hver 2 Kanoner.
  
  Syv saadanne Kanoner indtager en anselig Plads i Længden og frembyder et
  stort Maal for en Fjende, der kan, om end ikke ligefrem enfilere, saa
  dog skyde skraat ind fra højre.
  
  Man havde ikke tænkt paa det langtrækkende Skyts, der kunde indskære sig
  i Egnen om Randsgaard eller Ravnskobbel og derfra tage Batteriet under
  Behandling, uden at dette var istand til at svare.
  
  Hvad hjalp det, at hvert Lag fra Batteriet udslyngede 400 Pd. Jern, naar
  det kunde demonteres blot af 1 à 2 12 Pd.'s riflede Kanoner, og det paa
  Afstande, hvor de 84 Pd.'s Granatkanoner ikke kunde virke.
  
  I 48 vilde dette Batteri have været noget værd. Ikke nu.
  
  
  
  
                                    XX.
  
  
  Samme Dag Major Lunddahl som højstkommanderende Artilleriofficer i
  Dybbølstillingen kom til Sønderborg, gik han hele Skanserækken paa
  Dybbøl Bjerg igennem med sine Officerer. Da han kom til venstre Fløj,
  udtalte han: »Nr. I og II er meget udsatte; saafremt Prøjserne anlægger
  Batterier med riflet Skyts paa Broagerland, vil de kunne beskyde
  Skanserne paalangs og ødelægge dem.«
  
  Lunddahl fik Broagerfronten forstærket i Nr. II, medens man ikke fik Tid
  til at kassemattere de Kanoner i Nr. I, som skulde have virket mod
  Broager.
  
  Vi unge saae paa hinanden og gik og gættede paa, hvem af os der skulde
  have disse Kommandoer. Ingen af os var lysten efter dem. Det blev
  _Anker_, der fik Nr. II.
  
  Naar han kom derud, veed jeg ikke. I Løbet af Januar afgik der
  Transporter af Mandskab og Materiel til Dannevirke, og sidst paa
  Maaneden blev Anker og Schønheyder sendt derned.
  
  Schønheyder var syg og naaede ikke længer end til Lasarettet i
  Flensborg. Anker derimod fik Kommando paa Holmen i Slesvig By og
  skiftede den 3die Februar nogle Skud med Fjenden. Ellers har jeg intet
  hørt om hans Virksomhed dernede. Men paa Flankebatteriet fik jeg siden
  11 Mand af hans Besætning fra Holmen; de fortalte, at Anker havde gjort
  forgæves Forsøg paa at faa Batteriets Kanoner med op ti Dybbøl, og at
  han undervejs paa Tilbagetoget var blevet borte for dem.
  
  Formodentlig har han faaet Kommandoen i Skanse II den 6te eller 7de
  Februar, omtrent samtidig med, at jeg fik IX og X. Den 20de Marts Kl. 4
  om Eftermiddagen fik jeg Ordre til at tage Kommandoen i Nr. II. Anker
  var den Dag som let saaret afløst af Løjtnant Petersen fra Nr. IV, hvem
  atter jeg afløste.
  
  Faa Dage efter meldte Anker sig til Tjeneste igen. Fra den Tid af og
  Belejringen ud skiftedes han og jeg til at have Kommando i Nr. II. Den
  af os, der ikke var i Nr. II, havde som Tjeneste i anden Linje Kommando
  i Kirkebatteriet paa Als og senere tillige Inspektion i N. Brohoved.
  
  
  
  
                                    XXI.
  
  
  Jeg mindes Anker fra den Tid, vi sammen kom til Sønderborg, som en
  temmelig høj Mand, vel voxen, mørk, med krøllet Fuldskæg. Hudfarven
  noget ufrisk. Han var da 32 Aar gammel (efter Biogr. Lex.), havde
  forsøgt sig ved Landvæsenet paa sin Fødeø Bornholm og siden i København
  gennemgaaet den toaarige Skole for Artilleriets Underofficerer,
  hvorefter han fik Ansættelse som Sekondløjtnant ved Bornholms Milits. I
  1860 havde han giftet sig og med sin Kone faaet en Gaard i Rønne; da
  dette Ægteskab snart efter blev opløst, havde han en Tid forsøgt sig som
  Skuespiller ved Alhambra-Teatret i København.
  
  Herfra kom han, da han i 1863 under de truende Krigsudsigter meldte sig
  som frivillig og blev ansat ved 4de Fæstningskompagni, hvor jeg gjorde
  hans Bekendtskab.
  
  Jeg er tit blevet spurgt om Anker og mit Forhold til ham. Da han er død
  for mange Aar siden, og jeg selv er en gammel Mand, tænker jeg, at jeg
  nu kan besvare Spørgsmaalet uden at blive misforstaaet.
  
  Før vi kom til at skiftes i Nr. II, havde jeg kun meget lidt med Anker
  at gøre; i den Tid, da vi laa ledige, saa godt som intet. Jeg veed kun,
  at han for det meste var at finde paa Reimuths Hotel eller i Klubben,
  hvor Officererne søgte hen om Aftenen for at faa Tiden til at gaa. For
  Resten benyttede Kaptajn Bartholin ham paa Kontoret, skønt Anker med
  sine væsentlig paa Elevskolen erhvervede Kundskaber ikke egnede sig for
  den Slags Arbejde. Men han blev af Kaptajnen som en Slags fast Officer
  behandlet med adskillig større Hensyn end vi Reserveofficerer. Anker
  vilde Kaptajnen f. Ex. nok sidde tilbords med, derimod ikke gerne med
  os.
  
  Da Major Lunddahl overtog sin Post og satte Artilleriet i Arbejde, fik
  Anker det Hverv at modtage Materiel i Alsbatterierne, medens jeg, som
  før nævnt, havde med Udtransporten at gøre. Det kom her til et lille
  Sammenstød imellem os. Han var ikke meget ivrig med sin Del af Arbejdet,
  og jeg har maaske paatalt det noget tydelig; ialtfald blev der lidt
  Mundhuggeri, hvorunder han bl. a. kaldte mig »en arrogant Hund«. Det
  gjorde ikke Forholdet varmere. Vi talte ikke stort sammen, var vel ogsaa
  af altfor uens Karakter.
  
  Allerede den Gang jeg kom ud til Skanse II, var Anker en berømt Mand.
  Flere Forhold gjorde, at hans Navn var det eneste i den Krig, der blev
  rigtig kendt og yndet af Folket. Han kommanderede jo fra først af i den
  Skanse, der paa Grund af sin Beliggenhed var mest udsat, og dog paa
  Grund af sit riflede Skyts istand til i nogen Tid at holde Kampen
  gaaende. Uvilkaarlig gjorde man da baade her og paa fjendtlig Side ham
  og Skansen til Et. Aviserne var fulde af Beretninger om ham; man mente,
  at naar han ikke var i Stillingen, faldt det hele sammen.
  
  Engang i April kom en Officer ud til Skanse II og spurgte Vagten for
  Gevær, om Løjtnant Anker var i Skansen. »Nej,« sagde Vagten, »det er
  Løjtnant Castenschiold.« »Ham kender jeg ikke og bryder mig ikke om at
  gøre hans Bekendtskab,« var det Svar, som foer Officeren ud af Munden.
  Hvortil Soldaten bemærkede: »Men vi, hans Mandskab, kender ham.«
  
  Officeren har selv senere fortalt mig Historien med den Tilføjelse, at
  han efter dette Svar var gaaet flov bort.
  
  I Bladene hed det bl. a., at Anker nægtede at lade sig afløse fra sin
  Skansevagt. Det mærkede jeg ikke noget til i den Tid, vi skiftedes. Det
  hændte, at han den Dag, han skulde afløses, allerede Kl. 5 om
  Eftermiddagen sendte mig sin Ordonnans med Bud, at jeg maatte komme
  hurtigst muligt. Og jeg rykkede altid strax ud, medens han paa sin Side
  gerne lod mig vente til ca. Kl. 11 om Aftenen.
  
  Her som overalt gælder det, at den, der vil skrive Dybbøls Historie
  efter Aviserne, kommer galt afsted. Det meste af, hvad der stod i dem,
  var Løgn.
  
  Jeg tror det var den 14de April, jeg kom ud for at overtage Skansen, og
  Anker gik Ronden med mig. Med et Smil sagde han: »Naa, lille
  Castenschiold, hvorledes synes De, Skansen tager sig ud? Mig synes, den
  er godt pyntet. Vi sees vist ikke saa snart. Hvor tror De, De kommer
  hen?«
  
  Hvortil jeg svarede: »Enten mod Syd eller tilvejrs.« »Farvel,« sagde
  han, »det tror jeg med.«
  
  Men Anker maatte afløse mig endnu en Gang. Det var, saavidt jeg husker,
  den 16de April ca. Kl. 11 om Aftenen, han kom derud. Da jeg viste ham
  Skansen, som ikke saae godt ud, sagde han: »Fy for Satan, det gaar
  ikke.« »Ja nu Farvel,« sagde jeg; »det var nok et uventet Møde.«
  
  Jeg gav ham Haanden til Afsked; han saae meget alvorlig ud.
  
  Derefter saaes vi ikke, før jeg tilfældig mødte ham i København en Dag,
  efter hans Hjemkomst fra Fangenskabet.
  
  Anker blev som bekendt taget til Fange den 18de April. De Prøjsere, der
  gik mod Skanse II, havde Ordre til at tage ham levende, sagde man. Under
  Fangenskabet blev der gjort megen Stads af ham, skønt han ikke forstod
  Tysk. Han modtog bl. a. en anerkendende Adresse fra fjendtlige
  Officerer. Og han og Rasmus Nellemann er de danske Hovedskikkelser paa
  den prøjsiske Sejrssøjles Relief af Skanse II's Erobring.
  
  Da jeg efter den 18de April laa saaret paa Lasarettet i København, havde
  jeg en Del Besøg, men jeg mærkede nok, at de fleste kom for at høre
  noget om Anker. Dekoreret var han blevet allerede under Kongens Besøg i
  Stillingen. Ved sin Hjemkomst blev han Genstand for almindelig Hyldest.
  Hans Portræt blev malet og senere købt af Frederiksborgmuseet, og
  der blev overrakt ham en Æressabel, tilvejebragt gennem
  Nationalsubskription; den hænger nu ved Maleriet. Damerne var rent vilde
  efter ham, og han kunde ikke gaa paa Gaden uden at blive tiltalt af
  Folk, der smigrede og trakterede ham.
  
  Paa hans videre Bane har jeg ikke fulgt ham. Jeg fik en anstrængende
  Virksomhed ude paa Landet, som i mange Aar optog mig helt. Men jeg var
  med ved Ankers Begravelse i 1876. Det var paa Garnisons Kirkegaard; der
  var mange flere Mennesker, end Kapellet kunde rumme, og blandt dem, der
  maatte staa udenfor, var jeg, saa jeg hørte ikke Talen.
  
  Siden har man talt om, at Anker i sine sidste Leveaar led Nød. Det hørte
  jeg ikke noget til. Da jeg sidste Gang talte med ham i København, efter
  hans Hjemkomst fra Fangenskabet, havde han Penge nok. Han fik sin Afsked
  med Premierløjtnants Karakter, havde en Pension paa 1200 Kr. og en
  lønnet Plads ved Laboratoriet; blev ogsaa paa anden Maade støttet.
  
  Derimod hørte jeg, at han søgte mindre godt Selskab og tilbragte sin
  meste Tid paa Kafeer. Han har vel næppe haft Karakter til at taale al
  den Virak, man ofrede ham. Han var, saa længe jeg kendte ham, paa ingen
  Maade forfalden, kun efter mit Skøn noget let -- en ikke meget tænksom,
  ikke meget kundskabsrig, men godhjertet Svend. At se til var han baade
  kønnere og mere militær af Holdning end paa Frederiksborgmaleriet, hvor
  han fremstilles i Kappe, staaende ved en 84 Pd.'s Granatkanon bag et
  pynteligt Jordbrystværn med Skansekurve og Skydeskaar -- vist fra faste
  Batteri paa Amager!
  
  For nogle Aar siden saae jeg Ankers Grav. Den laa uden omhyggelig Røgt.
  Det synes mig usømmeligt. Var Anker et Meteor, saa var han dog som
  saadan usædvanlig glimrende. Og har Nationen saaledes overøst en Mand
  med Æresbevisninger i levende Live, bør den holde baade hans Grav og
  hans Navn i Ære efter Døden.
  
  Den Ære man fra alle Sider viste Anker, har jeg aldrig misundt ham, selv
  ikke da han stod i Lyset og jeg i Skyggen. Min Virksomhed ved Dybbøl er
  senere blevet mer end tilstrækkelig paaskønnet, og allerede under Krigen
  havde jeg den Tilfredsstillelse at blive anerkendt af min Chef og mit
  Mandskab.
  
  Daværende Major Jonquières har privat meddelt mig, at det var hans
  Skyld, jeg ikke blev dekoreret før den 17de April 1864; han var af
  Princip imod Dekoration. Derimod indstillede han mig to Gange til
  Kaptajn; det blev afslaaet. Senere tilbød Kongen mig Kaptajns Karakter;
  da nægtede jeg at modtage den. I mine unge Dage vilde jeg gærne have
  været Kaptajn paa min Chefs Indstilling.
  
  Da jeg fik Ordre til i Ankers Forfald øjeblikkelig at overtage
  Kommandoen i Nr. II, var det med den Tilføjelse, at man ikke et Minut
  havde været i Tvivl om, at man burde betro mig den Kommando. De Ord
  glædede mig, ligesom mit Mandskabs Bøn om at maatte følge mig derover.
  
  Jeg har nævnt disse Ting, for at man skal forstaa, at jeg ikke misundte
  Anker hans Udmærkelser.
  
  Derimod er der een Ting, jeg har haft vanskeligt ved at tilgive ham. Det
  er hans Forsømmelse af Brohovedet i den Tid, vi skiftedes til Kommando
  der. Dette Punkt skal jeg senere vende tilbage til.
  
  
  
  
                                   XXII.
  
  
  Det var den 20de Marts om Eftermiddagen, jeg efter Ordre tog Kommandoen
  i Nr. II. Jeg havde ikke tidligere kommanderet riflet Skyts, ej heller
  været i Ilden.
  
  Den 21de om Formiddagen Kl. ca. 10 begyndte Skydningen fra Broager; vi
  fik vist den Dag i Skanse II 136 Granater, for en Del af de store
  Sprænggranater, som vejede 60 Pd. Stykket. Naar en saadan Granat slog
  ind i Brystværnet, rystede det.
  
  De prøjsiske Spidsgranater sprang i Anslaget. Havde de uden at gøre
  Ulykker passeret Brystværn og Kanoner, var de lidet farlige; slog de ned
  i Blokhuset eller i Jorden, virkede deres Explosion som en lille
  Minesprængning; Jord og Sten kastedes op i Luften. Traf de en
  Palisadepæl, klippede de den over og slyngede Stumpen tilvejrs.
  
  De murede Luftskorstene paa Krudtmagasinet blev strax skudt bort, og
  Brokkerne fløj os om Ørerne. Vi maatte tage Sandsække til at dække
  Krudtmagasinet med, da dettes Jorddække tildels blev fejet bort, og
  Granaterne slog saa voldsomt mod Betonmuren, at vore Granater, som var
  stablede op langs Muren inde i Magasinet, raslede ud paa Gulvet med
  stort Spektakel. Magasinfolkene kom farende op og mente, der var ikke
  til at være; men da de saae, hvordan vi andre havde det, kravlede de ned
  igen.
  
  Prøjserne skød den Dag udmærket. Ellers skød de tit for højt; maaske var
  det vanskeligt at skelne Brystværnet fra Jordfylden paa det bagved
  liggende Blokhus. Den prøjsiske Artilleriofficer, der havde Kommando
  over Broagerbatterierne, paastod at vi gjorde det samme.
  
  Under en saadan Skydning var Skansen intet hyggeligt Opholdssted. En Del
  af Brystværnet blev skudt ned over Kanonerne, saa vi maatte rage Jord ud
  af deres Mundinger, før vi selv kunde skyde igen. En Mand blev
  overdænget med Jord, saa vi maatte grave ham ud.
  
  Der blev den Dag skudt en Del Materiel itu for os, men faldne havde vi
  ingen af. Pladsen udenom er nu engang størst. Alligevel undrede man sig
  over Heldet; man troede en saadan Dag kunde umuligt gaa til Ende uden
  Tab af Menneskeliv.
  
  Men saa kunde der en anden Dag komme en Granat, som var ondsindet;
  engang gik i eet Skud 9 Mand bort. Under saadanne Forhold gælder det,
  ikke at tabe Hovedet. Hvis Fjenden mærker, at der er noget galt, forøger
  han Skydningen. Og bliver de trufne for længe liggende, virker det
  nedslaaende paa deres Kammerater. De døde bærer man bort afsides og
  dækker dem til med et Tæppe; de saarede ser man hurtigst muligt at faa
  ud, hvilket kan have sine Vanskeligheder, naar Broen er i Uorden; man
  maa have Hjælp af Infanteriets Ambulancer. Uhyggeligt er det at se, naar
  Kanonerne driver af Blod, og Blodet fra den ene saarede sprøjter over
  paa den anden, saa man ikke veed, hvem der er værst faren.
  
  Den moralske Side af Projektilernes Virkning har maaske endnu større
  Betydning end den umiddelbare Skade de gør. Naar en af de gammeldags
  runde Granater kom sejlende i Luften, kunde man staa og drøfte, hvor nu
  den skulde hen. Dens Bane var synlig og der var Tid til at gaa afvejen.
  Tilmed sprang den ikke ved Anslaget, men paa Tid, og Temperingen var
  mangelfuld. Det hændte ogsaa at den slet ikke sprang. Det var en hel
  Hvile, en sjælden Gang at blive beskudt med den Slags, naar man havde
  staaet for de langtrækkende Spidsgranater. Dem hørte der meget til med
  Ro at modtage et hundrede Stykker af paa en Time.
  
  
  
  
                                   XXIII.
  
  
  De Følelser der behersker Folk, naar de staar under Fjendens Ild, er
  meget forskellige.
  
  Helt rolige er kun faa. Det er jo Livet, der staar paa Spil; hvert
  Øjeblik kan Døden komme. Selv om man har travlt, ser man nok, naar Ens
  Sidemand falder. Men jo mer man har at bestille, des bedre gaar det;
  Arbejdet afleder Opmærksomheden fra Tanken om hvad der kan træffe En
  selv.
  
  I nødtvungen Uvirksomhed at udholde en stærk Beskydning er det værste.
  Selv de, der er kede af Livet, vil dog nødig skydes til Krøblinger.
  Andre tænker paa deres Hjem, paa Kone og Børn, hvis Kaar maaske vil
  blive trange, dersom Forsørgeren falder fra; dem er det strængt for.
  Andre kan saa daarligt beherske deres Nerver, at de er umulige som
  Soldater. Slemt er det, at man ikke forud kan være vis paa, hvordan man
  vil stille sig; fordi man en Dag har været rolig, kan man godt blive
  nervøs den næste.
  
  Somme viser et vist Galgenhumør; de er ikke til at stole paa, det kan
  hvert Øjeblik slaa om i Fortvivlelse. De bedste Soldater, særlig under
  en Fæstningskrig, der fremfor alt kræver Udholdenhed, er efter min
  Erfaring de, der mener sig i Forsynets Haand, eller under en forud
  bestemt Skæbne, eller holdes oppe af en ubøjelig Pligtfølelse.
  
  Ilde stillede er de forvænte, som ikke kan taale Savnet af det daglige
  Velvære. De bliver legemlig slappe og synker snart sammen i Mismod eller
  Sygdom. Dog ser man ikke sjælden tarvelig vante Folk bukke under før de
  bedre vante, som har aandelig Spændkraft nok til at aflokke det uvante
  Spil med Liv og Lemmer dets Interesse, gennem de Krav det stiller til
  Ens Mod og Raadsnarhed. Derover kan Ubehagelighederne glemmes.
  
  Hvad man end kan indvende mod Krigen, saa er den med sine Anstrengelser
  og Farer en Prøvesten for Mennesker. I en Tid som den vi havde ved
  Dybbøl, gaar de svage og uduelige tilgrunde, og de dygtige modnes.
  
  
  
  
                                   XXIV.
  
  
  De før omtalte Vanskeligheder ved Skansekommandørens Stilling i
  Almindelighed mærkedes ikke mindst i Nr. II.
  
  En Dag blev jeg kaldt op til Oberst Vahl og irettesat, fordi jeg hele
  Natten brændte Davys Sikkerhedslampe i Skansens Krudtmagasin. Vi brændte
  for 8 Skilling Olie hver Nat; Obersten mente, at det var en utilladelig
  Ødslen med Statens Penge.
  
  Vi kunde imidlertid hvert Øjeblik vente at blive alarmerede. Hente
  Ammunition i Mørke kunde vi ikke; og stryge Svovlstikker i Krudtkammeret
  var dog sin Sag.
  
  (Jeg saae ganske vist engang en Ingeniørkonduktør stryge en Svovlstik
  ved den aabne Dør til Krudtmagasinet -- for at tænde sig en Cigar. Men
  jeg blev meget bestyrtet over dette Syn, og tror nok jeg gav ham en
  knyttet Næve mellem Øjnene med det samme, hvilket han opfattede som en
  personlig Fornærmelse.)
  
  Altsaa tog jeg min Røffel og blev ved med at brænde Lampe som før.
  
  En anden Gang kom der Ordre til, at der ved hver Kanon skulde ligge 2
  Granater temperede til 800 Alen, for at vi kunde have dem ved Haanden,
  naar Fjenden stormede. Naar de laa fremme, blev de imidlertid
  overdængede med Jord, tit helt begravede, saa snart Fjenden tog fat paa
  sin Beskydning. Først maatte man saa grave dem ud, og dernæst rense dem,
  inden de kunde gaa i. Vi foretrak derfor vedblivende at hente dem fra
  Magasinet, naar der blev Brug for dem.
  
  I saadanne Tilfælde havde det sine Fordele at være Reserveofficer. Vi
  havde ingen Forfremmelseslister at tage Hensyn til. Men naar Fjenden
  holdt op at skyde paa os, kom vore egne og skældte os ud. Det var Krig
  hele Tiden; man maatte have sine Kløer hvæssede. Undvære os kunde de
  ikke; dog havde det været rart med lidt bedre Orden i Tingene, lidt
  mindre unødvendigt Bryderi.
  
  
  
  
                                    XXV.
  
  
  Skanse II var fra først af bestykket udelukkende med glatløbet Skyts,
  hvoriblandt 2 84 Pd.'s Granatkanoner. Da Prøjserne begyndte deres
  Batterianlæg paa Broager, blev Broagerflanken monteret med 4 12 Pd.'s
  riflede Metalkanoner, og da den ene blev demonteret, ombyttedes den med
  en 4 Pd.'s riflet Jernkanon, som senere blev demonteret ved at en Granat
  slog Mundingen flad. Istedet for den kom der en lignende, som Mandskabet
  _stjal_ en Nat, da den bag Skansen var kørt fast og forladt. Det var
  særlig disse riflede Kanoner, der i nogen Tid satte os istand til at
  holde Kampen gaaende.
  
  I Begyndelsen var det de svære Fireogfirspundige, der havde Mandskabets
  Tillid. Da jeg den 28de Marts om Morgenen kom ind i Skansen, fandt jeg
  Folkene i en løftet Stemning; en Infanterist var ifærd med at forklare
  sin Kammerat, at ved det første Skud, der faldt fra den 84 Pd.'s
  Granatkanon, »skvat« alle de der stod omkring den, som han udtrykte sig.
  
  Men da vi fik de riflede Kanoner, og Mandskabet havde set deres
  Virkning, varede det ikke længe, før »riflet« blev det staaende Ord for
  alt, hvad de vilde sige noget godt om. Med de fire Kanoner af 4de
  Batteri fulgte deres Betjeningsmandskab. Det var et udmærket Mandskab,
  med godt Sammenhold, og grundigt øvet i Brugen af det riflede Skyts,
  hvilket de andre Konstabler ogsaa snart lærte. Efterhaanden smeltede
  Halvbatteriets Mandskab sammen med Skansens andre Artillerister.
  
  Der var i Skanse II saa lidt som andre Steder Overflod paa
  Befalingsmænd; men de der var, duede til noget. Fra 4de Batteri kom med
  Kanoner og Mandskab de to Linjekorporaler _Vilhelm Hansen_ og _August_.
  Og da de forfremmedes til mere selvstændige Stillinger, erstattedes de
  med Reservekorporalerne _Ludvig Hansen_ af 4de Batteri og _Chr.
  Christensen_ (Dons) af Fæstningsartilleriet. Alle fire blev med Ære
  Dannebrogsmænd for udmærket Tjeneste under Belejringen, og har siden i
  høj Grad nydt deres Medborgeres Agtelse, hver i sin Stilling.
  August blev Inspektør ved Usserød Klædefabrik, Vilhelm Hansen
  Stationsforstander, først i Fredensborg saa i Fredericia; jeg tror, han
  af Hensyn til sin Alder siden har søgt en lettere Plads. Ludvig Hansen
  er Bud i Krigsministeriet, og Chr. Christensen Gaardejer i sin
  Hjemstavn.
  
  Dette Mandskab og disse Befalingsmænd maa ikke glemmes, naar man taler
  om Skanse II.
  
  Da jeg første Gang mødtes med Anker i Skansen, spurgte jeg ham, om han
  ikke kunde anbefale mig en særlig paalidelig Mand; han henviste mig da
  til Christensen Dons, som havde været der hele Tiden. Det var ingen fejl
  Anvisning. Christensen var en Mand med stærke Nerver og en ligesaa stærk
  Pligtfølelse. Om ham er det sandt, at han nægtede at tage mod Afløsning.
  Kun en Gang imellem gik han hjem i et Par Nattetimer for at faa lidt
  varm Mad. Ellers var han i Skansen lige til det sidste; han blev fangen
  den 18de April. Mærkeligt nok er det, at Christensen var fraværende den
  28de Marts, da Nr. II ved forskellige Uheld kom »Hors de combat«, netop
  som der var Brug for dens Indgriben i Fægtningen. Jeg havde den Dag
  Extravagt i den tilbagetrukne Linje.
  
  
  
  
                                   XXVI.
  
  
  I Begyndelsen gik det helt godt, den ene Dag omtrent som den anden, med
  Skydning i c. 6 Timer, Udbedring af Skansen om Natten, Modtagelse af nyt
  Materiel istedetfor det der blev skudt itu, og Komplettering af
  Ammunitionsbeholdningen. Under Arbejdet om Natten fik vi undertiden en
  Granat, men mange kom der ikke, og havde man gode Observationsposter,
  sinkede det ikke synderlig.
  
  Disse Nattegranater kom næsten saa regelmæssig som efter et Urværk. Da
  Kongen kom ind i Skansen Natten mellem den 22de og 23de Marts, ventede
  vi netop en Granat. Infanteribesætningens Chef, Kaptajn Drastrup, der
  blev saaret den 18de April og siden faldt i Kampen paa Als, modtog
  Kongen og underrettede ham om, hvor der var den bedste Dækning. Men
  Kongen lod, som om han ikke hørte ham. Det var saa meget uhyggeligere,
  som Kongen stod paa det mest udsatte Sted.
  
  Jeg holdt mig afsides for ikke at sinke Kongen, der mulig vilde have
  henvendt nogle Ord til mig i min Egenskab af Skansekommandør. Drastrup
  kom farende hen til mig og sagde: »Hvad skal vi gøre? Kongen vil intet
  høre om Dækning -- vi venter jo en Granat!« Og vi stod alle i stærk
  Spænding, indtil Kongen trak sig tilbage. Et Par Minutter efter kom
  Granaten -- og slog ned paa den Plet, hvor Kongen havde staaet!
  
  Saalænge vi blot nogenlunde kunde svare igen, var Stemningen i Nr. II
  udmærket. Den 23. Marts skød vi 183 Skud, Fjenden 176.
  
  Men da han mærkede, at vi ikke gav os for saa lidt, bragte han bestandig
  flere Kanoner i Batteri mod os. Hans Granater fra Broager naaede op i
  Nr. VI, det var c. 6000 Alen, og over til Sønderborg, et Par hundrede
  Alen længere; det længste, de kunde naa, var vist henved 7000 Alen. Det
  var hidtil ukendte Afstande.
  
  I de første Dage var det særlig Nr. II, der var Skive for Kanonerne fra
  Broager; senere fik ogsaa de andre Skanser deres Del. Da de var saa godt
  som ude af Stand til at besvare denne Ild, fik Nr. II Ordre til, naar
  den blev dem for generende, at trække Ilden paa sig ved forceret
  Skydning. Det var en Ordre, som passede os; der er ingen Fornøjelse ved
  at lade sig overdænge med Granater og miste Mandskab og Materiel, naar
  man ikke maa bide fra sig efter Evne.
  
  Mindre let var det dog, naar vi samtidig skulde efterkomme en anden
  Ordre, som bød os at spare paa Ammunitionen, af Hensyn til de ikke ret
  store Beholdninger.
  
  Fjenden sparede saavist ikke paa Ammunitionen. Skulde vi have raabt Dæk,
  hver Gang vi saae en Kanon give Ild derovre, var det snart blevet til
  Dæk allesammen. Men den preussiske Granat var c. 13 Sekunder om at
  passere Vemmingbund. En dygtig Observationspost kunde nok vente c. 10
  Sekunder, for at blive klar over, hvor Granaten skulde hen. Se den kunde
  man ikke; men man lærte efterhaanden at høre paa dens Lyd, hvor den
  skulde hen, til Sønderborg, til Dybbøl Mølle, helt op til Nr. VI, eller
  ned til os. Og man kunde nok dække sig paa 3 Sekunder; det fik man snart
  Øvelse i. Men hørte man Granaten brøle i Luften, var det yderste
  Øjeblik; saa var den der med det samme.
  
  Prøjserne opgiver, at de skød i Gennemsnit _pr. Dag_: Fra 13de Marts til
  1ste April 227 Skud; fra 2den til 9de April 2,866 Skud; fra 10de til
  18de April 4,967 Skud. Og den 18de April skød de paa sex Timer fra Kl. 4
  Morgen til Kl. 10 Form. 7,900 Skud.
  
  Fra den anden April var Beskydningen altsaa voldsom; og fra den 10de
  ligefrem overvældende. Jeg tror nok, det var den 10de jeg fik Ordre til
  at trække Ilden fra Broager paa Nr. II: mine 3 riflede 12 Pd.'s
  Forladere fik Svar fra mindst 15 riflede Bagladekanoner derovre. En
  saadan Kamp var det ikke muligt at holde gaaende; vi vilde meget hurtig
  have faaet Mandskabet skudt og Kanonerne ødelagte.
  
  Vi maatte da blænde Skydeskaarene med Sandsække og saa vidt muligt
  trække Kanonerne i Læ bag Tværvolde o. s. v. for dog at have nogle i
  Behold til Kardætskskydning, naar Stormen kom. Om Aftenen aabnede vi
  atter Skydeskaarene og trak de ladte Kanoner paa Plads for at være
  beredt paa alle Eventualiteter.
  
  Under den stærkt forøgede Beskydning blev det meget vanskeligt i Nattens
  Løb at bringe Skanserne i blot nogenlunde Orden; de fik efterhaanden et
  slemt forrevet Udseende.
  
  Og Terrænet udenom blev saa oprodet, at Transport af nyt Materiel til
  Erstatning for det ødelagte i høj Grad besværliggjordes. Ogsaa Broerne
  var i en maadelig Forfatning. Ligesaa Stormpælene i Skansen og Gravene.
  Og en stor Del af Skytset blev trods alle Forsigtighedsregler
  demonteret.
  
  Nr. II maatte, i den Tid Anker og jeg skiftedes, begrave 9 ødelagte
  Kanoner; deraf begravede jeg de 7, bl. a. en 84 Pd.'s Granatkanon Nr. I.
  Det var en svær Karl; den vejede 8,500 Pd.; vi maatte grave et dybt Hul
  og vælte den ned med Affutagen -- som vi saa hejsede op igen, før vi
  kastede Graven til.
  
  Den 16de April gav Major Jonquières mig Lov til at trække to af de
  riflede Kanoner ud af Skansen for at bringe dem i Sikkerhed paa Als.
  (Den tredie var kun brugelig til nogle Kardæskskud).
  
  Bruge dem mod Broager kunde vi jo ikke, og baade jeg og Mandskabet
  syntes det var en Skam de skulde ødelægges eller falde i Fjendens
  Hænder; de havde tjent os godt. Broen var istykker, saa vi maatte trække
  dem ud over Graven, et besværligt Arbejde. Det sønderskudte Materiel
  slængte vi udenfor, Hjul, Lavetter, Slæder, Rapperter, Palissadepæle o.
  s. v. Det blev tilsidst en køn Bunke.
  
  Under disse Forhold maatte Betjeningsmandskabet om Dagen søge Tilflugt i
  Krudtmagasinet, med kun en enkelt Vagtpost ude. Infanteriet laa i
  Løbegravene, hvor de som sagt yderligere søgte Ly i selvlavede Huller,
  undertiden i større Afstand fra Skanserne end det fjendtlige Infanteri i
  Parallelerne foran Stillingen. Alt Mandskabet havde ligget for længe,
  værgeløst overdænget med Fjendens Projektiler, med vaagne Nætter i Kulde
  og Regn. De mindre Sammenstød med Fjenden var næsten altid faldet
  uheldigt ud. Der var kun faa brugelige Kanoner tilbage i Skanserne.
  Ingen troede mer, at vi kunde afslaa Stormen. Humøret var borte, selv
  hos de frejdigste, og Disciplinen gennemgaaende stærkt svækket.
  Stillingen var for øjensynlig haabløs.
  
  Der blev talt om Udfald; mange mente at saadanne vilde have styrket
  Soldaternes Selvtillid m. m. Det var dog vist heldigt, ialtfald nu mod
  Slutningen, at Kommandoen afholdt sig fra den Slags Forsøg. Vi vilde
  overalt være kommet i Kast med en i Tal, Vaaben, Uddannelse og Disciplin
  langt overlegen Fjende; og mislykkede Udfald er næppe synderlig
  opmuntrende.
  
  Derimod kan man med Grund beklage, at Kommandoen ikke bestemte sig til,
  som tilraadet af Major Jonquières og foreslaaet af General du Plat, at
  opgive den ødelagte Stilling og trække Hæren over til Als.
  
  
  
  
                                   XXVII.
  
  
  Den 1ste April skød Prøjserne næsten ikke fra Broager; de havde bragt
  deres Skyts op langs Alssund til Understøttelse for den planlagte
  Overgang til Als. Den skulde have fundet Sted tidlig om Morgenen den
  2den April fra Ballegaards Færge, men maatte paa Grund af Storm udsættes
  til næste Morgen. Og da Vejret vedblev at være meget uroligt, blev
  Foretagendet helt opgivet for den Gang.
  
  Men for at aflede vor Opmærksomhed fra disse Planer var det, at
  Prøjserne den 2den April bombarderede Sønderborg. De rettede særlig
  efter Raadhustaarnet, saa de bagved liggende Bygninger blev slemt
  medtagne. En enkelt Granat slog 28 Mand ned lige udenfor mit Kvarter;
  jeg boede hos min Fætter Forpostkommandøren, han stod ved Vinduet og saa
  det. Selv var jeg heldigvis ikke hjemme den Gang, og da jeg kom, var det
  værste overstaaet.
  
  Om Natten fortsattes imidlertid Bombardementet, der naturligvis fulgtes
  af langvarige Ildebrande. Der kom Brandmandskab fra København, men det
  maatte opgive den sydlige Del af Byen, hvor det meste brændte ned. Under
  saadanne Forhold fandt selvfølgelig nogen Uorden Sted; Soldaterne fik
  Skyld for Plyndring. »Redde« gjorde de ialtfald. Jeg saa en Mand hente
  en Fjerding Smør og en Del andre Varer ud af et brændende Hus; havde han
  ikke taget det, vilde Flammerne have gjort det.
  
  Det var ikke nemt at skaffe Proviant under de Forhold. Men vi havde en
  Ordonnans, der forstod Kunsten. Efter sin Hjemstavn hed han aldrig andet
  end »Fre'sber'«. For at hindre Plyndring, var der sat Gardister ved
  Broen; ingen af Mandskabet maatte paa egen Haand gaa fra Stillingen over
  til Byen. Men naar Fresber kom, brølede han hovent: »Jeg er
  _Ordonnans_!« Saa turde de ikke andet end lade ham passere. Ude fra
  Broen haanede han til Tak de dumme »Ben-Gardister«. Og naar han kom
  tilbage, havde han gerne Kurven fuld.
  
  »Det gaar ikke, Fresber,« sagde vi; »hvor har du faaet det, og hvad
  koster det?« Det kunde han aldrig »huske«; men han skulde se at komme i
  Tanker om det, sagde han. Naar vi saa havde spist, kom han: »Undskyld,
  Hr. Løjtnant, der skulde vel ikke være en Slat tilovers?« Det var
  undertiden ikke saa smaa Slatter han fik. Saa lavede han med stor
  Færdighed Kaffe og brølede paa de andre: »I Bønder, kom her og træd an
  til Kaffe!«
  
  Han havde rigtig hvad man kalder Københavnerhumør, aldrig forknyt.
  Engang saae jeg ham gaa ved Siden af en Kammerat, en Bonde, da der faldt
  en Granat lige for Fødderne af dem. Den anden sank lidt i Knæene, men
  Fresber ikke saa meget som blinkede. »Kan du gi' igen paa den, Hans
  Pe'sen?« sagde han.
  
  Som bekendt fraterniserede Mandskabet undertiden med Prøjserne. Fresber
  var tit derude og blev vel modtaget. Engang spurgte de ham: »Hvad er
  det, I saadan har tømret paa inat?« »Minerne«, svarede han; »nu ryger I
  snart i Luften!«
  
  
  
  
                                  XXVIII.
  
  
  Om Aftenen den 2den April var det Bestemmelsen at jeg skulde blive i
  Forpostkommandørens og mit fælles Kvarter for at passe paa Tøjet, men
  jeg maatte opgive det; der kom lovlig mange Granater. Jeg gik saa ud for
  at finde Natteleje et andet Sted.
  
  Der var ikke hyggeligt at gaa i Sønderborg Hovedgade den Nat. Granaterne
  slog ind i Husene rundt om, og Tagstenene raslede med stort Rabalder ned
  paa Gaden mellem de flygtende Beboere, der skyndte sig nordpaa,
  belæssede med deres Sengklæder og andre Ejendele.
  
  Jeg fik Natteleje i en Ingeniørofficers Kvarter med den Bemærkning, at
  Sengens Ejer kunde ventes om Morgenen; han kom ogsaa, jog mig ud og krøb
  selv tilkøjs. Mens jeg stod og vadskede mig, slog en Granat ned i
  Genbohuset, saa Tagstenene raslede ned paa Gaden. Ingeniøren var
  øjeblikkelig faldet i Søvn; han foer op med Raabet: »Hvad er det?« »En
  Granat,« svarede jeg, temmelig tvært.
  
  »Her er vist ikke sikkert?« sagde han tvivlraadig. Da kom der en ny
  Granat, som kastede en Skorsten ned paa den anden Side af Gaden med et
  stort Spektakel. Nu foer Manden ud af Sengen og forlod Huset efter at
  have indbudt mig til Frokost. Da jeg kom hen, hvor vi skulde spise, --
  det var i et Hjørneværelse med Vindu til begge Sider -- var Stuen skudt
  ud i eet, og der var ingen Frokost.
  
  Jeg gik hen til mit Kvarter for at se efter Tøjet; begge Nabohusene stod
  i Brand, og Flammerne slog ind ad Husets sønderskudte Vinduer. Dørene
  fandt jeg lukkede; jeg sprængte dem, og fik ved Hjælp af et Par Soldater
  Tøjet slæbt i Sikkerhed.
  
  Da jeg kom ned ad Trapperne, stak en ung Pige Hovedet op af
  Kælderlemmen. Jeg forklarede hende den farlige Stilling hun befandt sig
  i; Huset vilde snart brænde og styrte sammen over hende, hvis ikke en
  Granat forinden gjorde Ende paa hendes Liv. Hun svarede at hun blev der;
  hun havde lovet sin Madmoder at passe paa hendes Tøj, og lod sig ikke
  rokke, hverken af Trusler eller Bønner.
  
  Jeg maatte da sende Bud ud til Forpostkommandøren, og indtrængende
  opfordre ham til at skaffe en Vogn, idet jeg forklarede ham, at Pigen
  ellers ufejlbarlig vilde blive enten kvalt i Kælderen eller dræbt af en
  Granat. Det har ikke været let at skaffe den Vogn; men den kom. Pigen
  blev nu sammen med sin Madmoders Tøj kørt ud paa Als; hun havde holdt
  sit Løfte.
  
  Hvad mon den Piges Skæbne er blevet? Hun staar ofte for mine Øjne: lille
  og uanselig, men med en Pligtfølelse og staalsat Vilje. Lever hun endnu,
  maa hun være over 60 Aar.
  
  
  
  
                                   XXIX.
  
  
  Jeg havde en Gang Kommando i _den tilbagetrukne Linje_.
  
  Den var anlagt under Belejringen, til Støtte for venstre Fløj, og bestod
  af en lav Jordvold med foranliggende Grav, i skraa Retning fra Skanse
  IV, bag III, II og I, ned til Vemmingbund. Der var tre Indskæringer med
  hver 4 Stk. 24 Pd.'s Granatkanoner i Feltlavet. Anlægget begyndtes 11te
  Marts, og Værkerne monteredes Natten til den 25de.
  
  Denne Linje kunde efter sin Retning ikke godt enfileres fra Broager. Men
  naar Skanse IV var taget, kunde man fra dens Brystværn skyde lige ned i
  den nærmeste Indskæring og feje Mandskabet fra Kanonerne. Jeg gjorde
  Kommandoen opmærksom paa denne Fejl, og det var dens Mening, at jeg
  skulde have været ud at anlægge en Tværvold, der kunde hindre en saadan
  Beskydning fra Nr. IV; men det naaedes ikke.
  
  Uheldigt var det, at den over disse tre Kanonplacementer kommanderende
  Officer ingen Underofficerer skulde have. Der burde have været en dygtig
  Underofficer i hver Indskæring. Men jeg kunde ikke andet end misunde den
  Mand, som kunde raade over en saadan Bestykning. De 24 Pd.'s
  Granatkanoner var af lettere Skyts det bedste vi havde til
  Kardætskskydning, og anbragt i Feltlavetter kunde de betjenes meget
  hurtig.
  
  Den tilbagetrukne Linje havde lidt forholdsvis ringe Molest under
  Beskydningen, og var endnu den 18de April fuldt monteret. Jeg nægter
  ikke, at jeg kunde haft Lyst til at optage en Kamp her, med mit Mandskab
  fra 4de Batteri eller Flankebatteriet. Havde vi her optaget vore
  tilbagegaaende Tropper fra 1ste Linje og holdt Stillingen til vore
  Reserver (8de Brigade) naaede frem, turde det have givet nogen
  Forandring. Og det havde ikke været nogen uløselig Opgave. Det havde
  ikke været nogen Spøg for Prøjserne at gaa frem mod den tilbagetrukne
  Linje over udækket Terræn, udsatte for en stærk Kardætsk- og Riffelild
  paa nært Hold.
  
  Den tilbagetrukne Linje blev imidlertid den 18de April saaledes
  forsvaret, at Prøjserne besatte den uhindret; og det blev 8de Brigade,
  der maatte gaa frem uden Dækning. Resultatet er kendt.
  
  Derimod turde det være mindre kendt, at den i den tilbagetrukne Linje
  kommanderende Artilleriofficer, en Løjtnant _Kofoed_, den 18de April
  rendte fra sin Post paa Strømpesokker, med Støvlerne i Haanden --
  naturligvis fulgt af sit Mandskab.
  
  Han kom forbi Forpostkommandørens Adjudant, den flotte og kække Løjtnant
  Binzer, og spurgte ham i Farten: »Hvad skal jeg gøre? --« »Rejs ad
  Hedehusene til!« raabte Binzer.
  
  Løjtnant Kofoed havde ingen Kommando ved Alssund den 29de Juni!
  
  
  
  
                                    XXX.
  
  
  Man har sagt om Artilleriforsvaret af _Nordre Brohoved_ den 18de April,
  at det lod en Del tilbage at ønske. Det er rigtigt. Jeg veed det bedst.
  Det var mig, som ledede det.
  
  Den Officer, som den meste Tid havde været Skansekommandør i N.
  Brohoved, havde ikke med synderlig Troskab opfyldt sine Pligter. Det
  var, saavidt jeg husker, først den 7de April, Anker og jeg som Tjeneste
  i anden Linje fik tildelt Kommando i Brohovedet (foruden Kirkebatteriet
  paa Als). Da jeg overtog Brohovedet, fandt jeg det i en meget daarlig
  Tilstand. Kanonerne skød over Bænk, og Brystværnet var ikke rørt siden
  61; alt var i Uorden, Mandskabet demoraliseret. (Brohovedet havde vel at
  mærke ikke været Genstand for nogen Beskydning. Men den sygemeldte
  Artilleriofficer, hvem vi nu afløste, havde nok aldrig været paa
  Batteriet.) Tilmed var der for faa Folk, nemlig 18 Mand til Betjening af
  2 Stkr. 84 Pd.'s Granatkanoner Nr. 2 og 2 Stkr. 12 Pd.'s Kuglekanoner
  samt et meget ubekvemt liggende Krudtmagasin.
  
  Jeg arbejdede efter bedste Evne i Brohovedet, naar jeg var afløst fra
  Skanse II og ikke blev sendt andre Steder hen. Og jeg bad Anker, om han
  ligeledes vilde gøre sit til at faa Batteriet istand, naar han havde sin
  to Dages Vagt der. Det maatte, mente jeg, være ham ligesaa
  magtpaaliggende at faa Værket i Forsvarsstand, da det ligesaa godt kunde
  træffe ham at faa Kommandoen der under en Storm.
  
  Dertil svarede han med en drøj Ed: »Nej, jeg kører lige til Høruphav og
  kommer ikke derfra, før jeg skal afløse Dem i Nr. II!« Og han holdt Ord.
  Han kørte lige til Høruphav og var der sammen med Dampskibet Zampas
  Kaptajn istedetfor at gaa til Brohovedet, hvor han, saa vidt jeg veed,
  ikke har sat sin Fod.
  
  Det blev mig, som kom til at kommandere Brohovedet under Stormen. Jeg
  havde arbejdet paa det saa godt jeg kunde, al den Tid, jeg var afløst
  fra Nr. II og fri for Extraarbejde andre Steder. Det vilde dog have
  været en Skandale, om Artilleriet i N. Brohoved havde spillet samme
  Rolle som det i den tilbagetrukne Linje. Det er ikke godt at vide,
  hvordan det var gaaet Tropperne paa Retræten fra Skanserne, om ikke
  Brohovedet havde hjulpet med til at dække dem. Men Anker havde forsømt
  sin Pligt paa denne Post; derfor var Brohovedet ikke i fuld
  Forsvarsstand og virkede ikke saa kraftigt som det skulde. Herfra
  skriver sig den eneste Bitterhed, jeg har næret imod Anker.
  
  
  
  
                                   XXXI.
  
  
  Jeg gjorde et Forsøg paa at faa udleveret Skansekurve til
  Fuldstændiggørelse af Brystværnet, saa Mandskabet under Betjeningen
  ialtfald kunde have Dækning mod Infanteriild. Skulde vi skyde over Bænk
  udsat baade for Riffel- og Kanonild, vilde det føre til en Forblødning,
  før Batteriet havde løst sin Opgave.
  
  Jeg gik til Artillerikommandoen og 4de Fæstningskompagni og bad om disse
  højst nødvendige Skansekurve. Man henviste mig til Ingeniørerne; de
  mente ikke det var muligt at skaffe dem. De kunde med Nød og neppe
  skaffe de nødvendige til 1ste Linje.
  
  Men have dem skulde og maatte jeg. Saa fandt jeg dem selv og stjal dem
  om Natten. Paa den Maade fik jeg samlet 27 Kurve; det var nok til
  Dækning for de 3 Kanoner.
  
  Jeg havde faaet Kompagniets Løfte om ialtfald nogle Sandsække; med dem
  agtede jeg at dække den fjerde Kanon. Men det trak ud trods gentagne
  Mindelser fra min Side og blev ikke til noget. Endnu den 17de April Kl.
  11 Aften ventede jeg forgæves paa de Sandsække; de kom ikke. Den 18de
  April stod derfor den fjerde Kanon mindre godt dækket.
  
  Utvivlsomt blev derved Batteriets Tab større end det burde have været.
  Men lige saa vist er det, at Tabet var blevet endnu større, havde jeg
  ikke faaet de tre andre Kanoner dækkede.
  
  Jeg stod den 18de April Kl. 10 paa Kirkebatteriet; pludselig hørte jeg
  en stærk Infanteriild, forstod at det var Stormen, løb strax over paa
  Nordre Brohoved og fik Mandskabet til Kanonerne. I det samme blev der
  raabt: »Den sorte Fane paa Nr. IV!«
  
  Endskønt jeg maatte gaa ud fra, at vore Egne endnu stod der som Fanger,
  ansaa jeg det for min Pligt strax at lade Kanonerne rette paa denne
  Skanse. Klokken var da c. et Kvarter over 10. Først en Times Tid efter
  lød Alarmsignalet.
  
  Hele Tiden maatte vi fra Brohovedet skyde paa Fjenden over vore egne
  tilbagegaaende Tropper. Det var en uhyggelig Tanke: hvis nu en Granat
  sprang for tidlig! Og det kunde godt ske.
  
  Vi blev hurtig Genstand for en stærk Beskydning. Saasnart Skanserne var
  tagne, kørte Fjenden Feltbatterier frem i Fægtningslinjen og beskød os
  fra dem saa vel som fra Batterierne paa Broager. Grev Waldersee opgiver,
  at der mod Brohovederne rettedes 60 Kanoner. De skød undertiden for
  højt; og en Del af Skytset var vel tillige rettet mod Alsbatterierne og
  Sønderborg. Der var hele Tiden en underlig Lyd i Luften over os. Vist er
  det dog, at vi til omkring Kl. 1 stod som Midtpunktet for den voldsomme
  Ild og sammen med Alsbatterierne besvarede den, skønt vi hindredes af
  mange uheldige Forhold.
  
  Venstre Fløjkanon maatte jeg i Førstningen lade staa; der var ikke
  Mandskab til den. Senere blev den betjent af Infanteri. Af mine egne
  Folk mistede jeg strax ved Kampens Begyndelse de 6, nemlig to som
  faldne, to som saarede og to vistnok som Desertører. De to 84 Pd.'s
  Granatkanoner i 24 Pd.'s Belejringsaffutage havde meget stærk Rekyle;
  det var Meningen, at de skulde stanses ved et anbragt Stoppetov, men det
  sprang, saa Stumperne røg os om Ørene. Vi lagde da Tornystre under
  Forhjulene og Svansen til Hindring af Rekylen. Men det var som sagt et
  daarligt Mandskab; dets Holdning, særlig nu i den stærke Ild, var mindre
  tilfredsstillende; det hændte, at de smed sig under Brystværnet, saa jeg
  maatte tampe dem op. Og Tornystrene glemte de. Det havde til Følge, at
  de svære Kanoner gentagende løb ned ad deres Brisker; jeg maatte have
  Infanteri til at hjælpe dem op igen.
  
  I Terrepleinet kørte Espingolerne forvildet rundt uden at vide hvad de
  skulde gøre; jeg maatte hjælpe deres Mandskab med at faa dem af Vognene
  og lægge dem op paa Brystværnet og forklare, at der godt kunde skydes
  med dem saaledes.
  
  Et Sted var der nogen der brølede: »I skyder paa vore Egne!« Jeg troede,
  det var os, det gjaldt, og svarede: »Det er Løgn!« Man raabte tilbage:
  »Det er de forbandede Infanterister, der skyder paa deres Egne.«
  
  Altsaa, der var megen Forvirring. Og heldigt virkede det ikke under saa
  daarlige Forhold, at der i Brohovedet opholdt sig flere højere
  Officerer.
  
  Midt under Skydningen fik jeg Ordre til at optælle Ammunitionen. Da jeg
  gik forbi Krudtmagasinet, kom der en Granat og slog ned i Jorden, meget
  nær forbi mig. Jeg fornam intet Lufttryk, som jeg har hørt at man skulde
  ved en saadan Lejlighed. Men det var ikke hyggeligt at skulle gaa op til
  Kanonerne igen.
  
  Heldigvis holdt vi det gaaende, til Ordren kom at vi skulde forlade
  Batteriet. Men det var ikke Præcisionsskydning, vi leverede. Rimeligt at
  Chefen for det i N. Brohoved staaende Infanteri (2den Brigade) blev vred
  og skældte mig ud paa Stedet. Men havde han kendt Batteriets
  Forhistorie, vilde han vel nok have givet sin Vrede en anden Adresse.
  
  Og trods alt fik vi ikke saa lidt Jern kastet ind blandt Prøjserne. Vor
  Ammunition var næsten opbrugt, før Batteriet forlodes.
  
  
  
  
                                   XXXII.
  
  
  Det var omkring Kl. 1½ at først Infanteriet, saa Ingeniørerne og
  Artilleriet i Brohovedet fik Ordre til at trække sig tilbage til Als.
  Brohovedet havde nu opfyldt sin Bestemmelse og været med til at dække
  Troppernes Tilbagegang. Vi skulde over den søndre Bro; den nordre var
  allerede noget tidligere blevet afbrudt.
  
  Jeg lod de tiloversblevne Krudtkasser kaste i Sundet og fornaglede
  Kanonerne med nogle store Søm, som Ingeniørerne havde efterladt. Ved en
  af Kanonerne laa der en Mand og klemte sig saa tæt som mulig op under
  Brystværnet; han havde aabenbart tabt Modet og vilde helst fanges; jeg
  jog ham ud.
  
  Ligesom vi var rykket ud af Brohovedet, kom der Ordre, at vi skulde
  forsvare det til det yderste. Hvad Meningen dermed var, er ikke godt at
  vide. For sent var det ialtfald.
  
  Der var tænkt paa at sprænge Krudtmagasinet i Brohovedet i Luften, men
  Major Jonquières forbød det, da han var bange for, at det skulde
  afstedkomme Tab blandt vore egne. Stor Nytte havde det heller ikke været
  til, da vi fra Als kunde bestryge hele det Indre af Brohovedet.
  
  Den søndre Bro blev afbrudt ved Udsvingning af et Broled. Da Artilleriet
  i N. Brohoved var blandt de sidste, der fik Ordre til at trække sig over
  til Als, var jeg ganske naturlig blandt de sidste, der gik over Broen.
  Der var flere Officerer dér foruden de Ingeniører, som under
  Oberstløjtnant Dreyers Kommando skulde udføre Afbrydningen. Jeg saa bl.
  a. af Ingeniørerne Kaptajnerne Hedemann og Thulstrup, af Artilleriet min
  Chef, daværende Major Jonquières.
  
  Da Ingeniørerne var ifærd med at afbryde Broen, saa det saae ud til, at
  en Del af disse Officerer maatte blive paa Sundevedsiden, gjorde jeg
  Majoren opmærksom derpaa. Han svarede mig ikke; jeg troede, at han mulig
  ikke havde hørt mig, han var noget tunghør paa det ene Øre. Jeg gik
  derfor over paa den anden Side af ham og sagde højt: »Broen bliver brudt
  af, Hr. Major, før De kommer over den!« Han svarede stadig ikke, _vilde_
  altsaa ikke høre.
  
  Jeg løb da og kom tidsnok over; der var ingen Mening i uden Nytte at
  blive og lade sig skyde. Tilmed havde jeg den Pligt at se at komme over
  og samle mit Mandskab. Men Jonquières med flere andre blev staaende, og
  det allerede afbrudte Broled maatte for deres Skyld svinges ind igen.
  Saa kom de over.
  
  Tilfældigvis havde Prøjserne ikke vovet sig saa langt frem, at de kunde
  se vore Officerer staa der paa Broen; de var ellers blevet pillet væk
  til ingen Nytte.
  
  Jeg tillod mig senere overfor Jonquières og Thulstrup at udtale min
  Opfattelse af det meningsløse i til ingen Nytte at lade sig skyde ned.
  Jeg fik det Indtryk, at den ene ikke havde villet gaa før den anden. Det
  synes mig en Misforstaaelse paa den Maade at ville kappes om at vise
  Mod. Hvor Pligten byder En at udsætte sig, er der intet at sige dertil.
  Men da vi paa ingen Maade havde Raad til at miste flere af vore ældre
  Officerer end nødvendigt, havde det efter mit Skøn her været deres Pligt
  at bringe sig i Sikkerhed.
  
  En Officer tilhører ikke sig selv og har ikke Lov til af Trods eller
  Stolthed at udsætte hverken sig selv eller sit Mandskab. Men det saa man
  adskillige Exempler paa.
  
  En Morgen, da et Par Officerer stod inde i Nr. II, kom der en rund
  Granat, som faldt foran dem og laa og snurrede rundt med rygende
  Brandrør. De saa noget betænkeligt til den, men rørte sig ikke, før jeg
  sagde: »De Herrer burde dække Dem, før Granaten springer!« Ogsaa her har
  rimeligvis den ene ikke villet være ringere end den anden.
  
  En Nat kom en Infanterikaptajn -- det var den fra Mysunde bekendte
  Kaptajn Svane -- med sit halve Kompagni ind i Nr. II og stillede paa to
  Geledder ved Broagerflanken. Jeg bad ham rykke bort, da vi ventede en
  Granat, som rimeligvis vilde komme paa det Sted. Han nægtede det.
  
  Jeg løb ud efter Afløsningen og fik dennes Kaptajn med tilbage for at
  tale Svane til Rette. Det blev gjort meget eftertrykkeligt, men til
  ingen Nytte.
  
  I det samme kom heldigvis den Ingeniørofficer, som skulde tilse
  Nattearbejdet. Ham fik jeg til at befale den stædige Kaptajn
  øjeblikkelig at rykke ud af Skansen, da han generede Arbejdet. Det var
  en Ordre; den maatte lystres. Og saaledes fik vi endelig Infanteriet ud,
  før Uheld skete. Men en saadan Mand burde efter mine Begreber ikke have
  Kommando.
  
  Noget andet er det, naar man har bebrejdet os Artilleriofficerer, at vi
  undertiden kommanderede fra Brystværnet under fjendtlig Ild. Det gjorde
  man ikke for Morskab, men kun naar Stemningen var trykket, for at
  berolige Mandskabet og vise det, at Faren var ikke saa stor.
  
  
  
  
                                  XXXIII.
  
  
  Jeg kom over Broen og gik op forbi Kirken. Der stod i en Indskæring lige
  op ad Kirkemuren fire 4 Pd.'s riflede Kanoner af 2det Batteri. Med disse
  Kanoner skulde de bl. a. skyde Pontonbroen isænk.
  
  Jeg spurgte Officeren om Jonquières; han mente, Majoren var i
  Kirkebatteriet, hvor jeg saa gik op. Han var der ikke, men jeg traf hans
  Næstkommanderende Major W. Kauffmann, hos hvem jeg meldte mig til
  Tjeneste.
  
  Der kom en Officer hen til mig og sagde: »Det var jo Dem, der
  kommanderede i N. Brohoved? De maa have haft svære Tab. Hele
  Terrepleinet ligger fuldt af Døde.«
  
  Med det Svar, at efter mit Skøn havde vi haft forholdsvis ringe Tab, gik
  han hen og saae over til Brohovedet gennem et Skydeskaar ved en af de
  svære Kanoner. I det samme kom der en Granat, som ramte Rappertens
  Brystrigel og ved Sprængningen saarede mig og tre Mand til. Jeg meldte
  mig da som saaret til Major Kauffmann; det var for saa vidt unødvendigt,
  som jeg stod i mit Blod.
  
  Jeg havde i Brohovedet været saa uheldig at miste min Kappe. Istedet
  havde jeg faaet en Underkorporalskappe; det var nok den, der gjorde
  Ulykken. I alle Tilfælde var Kuglerne efter mig, lige siden jeg fik den
  paa; paa en halv Time fik jeg to Træffere og flere Skud i Kappen, medens
  min egen var uskadt efter at have gjort hele Belejringen med.
  
  Majoren bandt sit Lommetørklæde om min Arm for at stanse Blodet. Jeg
  kunde godt gaa, men blev dog taget op af Ambulancen. Vi kom forbi en
  Løbegrav, hvor der stod en norsk Læge; han anlagde den foreløbige
  Forbinding. Det saae ikke godt ud; der stak Benstumper ud af Saaret;
  venstre Underarm var knust.
  
  Lægen smed Majorens Lommetørklæde og mit afskaarne Skjorteærme hen til
  en Side. Han saae meget forbavset ud, da jeg efter endt Behandling
  forlangte min Mansjetknap. Han kunde jo ikke vide, at det var en Gave,
  som jeg nødig vilde miste.
  
  Herfra kom jeg hen paa Feltlasarettet, hvor jeg blev rigtig forbundet af
  en Læge Arendrup; han stod i travlt Arbejde og lignede en Slagter. En af
  mine Folk havde fulgt mig; han stod ved Siden af og græd. Da en anden
  Soldat spurgte ham, hvem jeg var, skældte han ham ud, fordi han ikke
  vidste det. Manden holdt af en høj Snaps; det var formodentlig
  Paavirkning af den Slags, der gjorde ham saa rørende.
  
  Jeg blev atter overgivet til Ambulancen. Da de gik med mig, knækkede
  begge Bærestænger, saa jeg kørte et Stykke hen ad Vejen. Heldigvis kom
  der en Vogn med andre Saarede forbi; den tog mig op. Vi blev kørt ned
  til Høruphav og kom ombord i et norsk Dampskib »Nordstjernen«.
  
  Jeg kunde selv gaa ud paa Skibet. Ved Bulværket traf jeg en højere
  Søofficer, som jeg var lidt i Familie med. Ham bad jeg telegrafere til
  mit Hjem, og Telegrammet kom afsted.
  
  Paa »Nordstjernen« var alle Pladser optagne af Saarede. Enkelte var saa
  haardt medtagne, at de døde ombord; men man hørte ingen klage sig. Jeg
  overlod min Køje til en Officersaspirant, cand. jur. Haxthausen; han
  havde faaet 6 Lod Jern i Underlivet, hørte jeg siden. Jeg gav ham lidt
  Limonade og saae til ham engang imellem. Han laa stille hen, men døde et
  Par Dage efter.
  
  Jeg traf her paa »Nordstjernen« min gamle Lærer fra Landkadetakademiet,
  Løjtnant _Pingel_. Da jeg i sin Tid forlod Skolen for at gaa over til
  Artilleriet, havde han sagt til mig: »Naa, De vil nok i
  Livsforsikringsanstalten!« Saaledes lod det til, at Fodfolket betragtede
  Artilleriet.
  
  Her mødtes vi nu paa Lasaretskibet, begge saarede. Og jeg var noget
  værre tilredt end han; saa Livsforsikringsanstalten havde just ikke vist
  sig paalidelig.
  
  Ved Landgangen i København blev jeg paa Grund af min Underofficerskappe
  vist paa Lasaret sammen med de Menige. Mine Forældre, som var rejst ind
  for at se mig, gik længe omkring og ledte efter mig.
  
  Jeg laa et Par Maaneder paa Lasarettet i Wildersgade. Der kom en Del
  Benstumper og Klædeslapper ud af Saaret; Overlægen sagde, at jeg kunde
  takke mit sunde Legeme for, at jeg slap vel over den Historie.
  
  
               KBHVN. -- NIELSEN & LYDICHE (AXEL SIMMELKIÆR)
  
  
                         Afskriverens bemærkninger
  
  Overskriften XVIII. mangler. Det blev efterladt som i originalen.
  
  Åbenlyse trykfejl er rettet, men forfatterens stavning er for øvrigt
  bevaret.
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  