text: LYKKE-PER
  
  
  
  
  HENRIK PONTOPPIDAN
  LYKKE-PER
  
  
  ANDEN UDGAVE
  
  
  GYLDENDALSKE BOGHANDEL
  NORDISK FORLAG
  KØBENHAVN OG KRISTIANIA
  1905
  
  
  
  
  FR. BAGGES BOGTRYKKERI
  KØBENHAVN
  
  
  
  
  FØRSTE DEL
  
  
  
  
  Første Kapitel.
  
  I en af de østjyske Smaakøbstæder, der ligger gemt mellem grønne
  Banker i Bunden af en tilgroet Fjord, levede der i Aarene før og
  efter vor sidste Krig en Præst ved Navn Johannes Sidenius. Det
  var en from og streng Mand. I sin ydre Fremtræden som ved sin
  hele Levevis skilte han sig skarpt ud fra Byens øvrige Beboere,
  af hvem han derfor i mange Aar betragtedes som en besværlig
  Fremmed, hvis Særegenheder man afvekslende trak paa Skuldren af
  og forargedes over. Naar han -- høj og alvorlig -- kom gaaende
  gennem Byens krogede Gader, klædt i sin langskødede, graa
  Vadmelsfrakke, med store, mørkeblaa Briller for Øjnene og med
  Haanden knyttet om Grebet paa en stor Bomuldsparaply, som han
  for hvert Skridt stødte med Kraft mod Stenbroen, vendte Folk sig
  uvilkaarlig om efter ham; og de, som sad inde bag Vinduerne og
  holdt Udkig i Gadespejlet, smilte ved Synet eller skar Ansigter.
  Byens Storhanser, de gamle Bondekøbmænd og Studeopdrættere,
  hilste ham aldrig, end ikke naar han var i Ornat. Skønt de selv
  viste sig paa Gaden i Træsko og smudsige Lærredsfrakker og
  pattende paa en Pibe, betragtede de det som en Skam og Skænsel
  for deres By, at den havde faaet en saadan Stodderpræst, der gik
  klædt som en Landsbydegn og vitterlig ogsaa havde Møje med at
  skaffe Føden til sig og sin Redefuld af Rollinger. Man havde
  været vant til en ganske anden Slags Gejstlighed her, -- til
  Mænd i fine, sorte Klæder og hvide Kammerdugs Halsbind, Mænd,
  der ogsaa ved deres Navn havde kastet Glans over Byen og dens
  Kirke og senere var bleven Stiftsprovster og Bisper, men som
  alligevel ikke havde hovmodet sig af deres Fromhed, ikke havde
  følt sig for gode til at interessere sig for Byens verdslige
  Anliggender og tage Del i Borgernes selskabelige Forlystelser.
  
  Dengang havde den store, røde Præstegaardsbygning været et
  Gæstfrihedens Hjem, hvor man, naar man havde afgjort sine
  Forretninger inde hos Præsten, blev buden ind i Dagligstuen til
  Fruen og de unge Frøkner for ved en Kop Kaffe eller (naar det
  var bedre Folk) et lille Glas Vin og en hjemmebagt Kage at slaa
  en Passiar af om Dagens og Byens Nyt. Nu betraadte Folk ikke
  Præstegaarden uden tvingende Grunde, og aldrig kom man længere
  end til Pastor Sidenius’ gravkammeragtige Studereværelse, hvor
  Gardinerne gerne var rullet halvt ned, fordi Præstens Øjne ikke
  taalte Genskinnet fra Murene ovre paa den anden Side af den
  snevre Gade.
  
  Her modtog han endda i Reglen Folk staaende, bød dem ikke at
  sidde ned, affærdigede dem i det hele kort, tilsyneladende
  udeltagende, og var netop allermindst indladende overfor dem,
  som mente sig berettiget til at vente særlig Hensyntagen. Selv
  Byens Embedsfamiljer havde ophørt at aflægge Visiter i
  Præstegaarden, efter at det var hændet dem, at Pastor Sidenius
  -- i Stedet for at byde Forfriskninger -- havde givet sig til at
  udspørge dem om deres Tro og i det hele tiltalt dem paa en
  Maade, som om de var Konfirmander, der stod paa Kirkegulvet.
  
  En ganske særlig Forbitrelse vakte han ved de store
  Borger-Begravelser, til hvilke Befolkningen mødte i festligt
  Optog, med Hornmusik og floromvundne Lavsfaner, Embedsmændene i
  guldbaldyrede Uniformer og med Hanefjer i Hattene, -- alle efter
  deres egen Mening særlig vel stemte til Andagt og Opbyggelse
  efter den lette Portvins-Frokost i Sørgehjemmet. I Stedet for en
  stor Tale med den sædvanemæssige Lovprisning af den Afdøde
  indskrænkede Pastor Sidenius sig ufravigelig til Fremsigelsen af
  en Bøn, saadan som det ellers kun brugtes overfor udøbte Børn og
  Fattiglig. Ikke et Ord om den Hensovedes hæderlige Karakter og
  stræbsomme Vandel, ikke en Hentydning til hans Fortjenester af
  Byens Opkomst, til hans opofrende Interesse for
  Brolægningsvæsenet eller det kommunale Vandværk. Det var næppe
  nok, at den Afdøde overhovedet blev nævnt ved Graven, og da
  altid kun med Tilføjelser som „denne usle Støvhob“ eller „denne
  Føde for Ormene“, -- og jo større og mere anset den Forsamling
  var, hvortil han talte, jo flere Faner og Bannere der smeldede i
  Blæsten omkring Graven, des kortere blev Bønnen, des
  ynkværdigere de Levninger, hvorom man var samlet, saa at Følget
  skiltes under en Ophidselse, der mere end een Gang paa lydelig
  Maade havde givet sig Luft paa selve Kirkegaarden.
  
  De eneste af Byens Folk, der havde deres Gang i Præstegaarden,
  var et Par smaa, forvoksede gamle Damer fra Byens Jomfrukloster
  samt en bleg, langskægget Kristusfigur af en Skrædersvend
  foruden endnu enkelte andre saakaldte „vakte“ af de Ubemidledes
  Klasse, som i Pastor Sidenius’ Hjem havde fundet en længe savnet
  Tilflugt i den verdslig sindede By. Om nogen egenlig Omgang var
  der dog alene af den Grund ikke Tale, at Fru Sidenius var meget
  svag og i de sidste Aar havde ligget tilsengs. Men forresten var
  Pastor Sidenius selv ganske uden Anlæg for det selskabelige, og
  hans Tilhængere søgte ham kun i Troesanliggender. Derimod mødte
  de regelmæssig hver eneste Søndag i Kirken, hvor de forsamlede
  sig paa en bestemt Plads umiddelbart under Prækestolen og vakte
  Forargelse blandt de øvrige Kirkegængere ved paa en
  tilskuestillende Maade at synge selv de allerlængste Salmer uden
  en eneste Gang at se i Salmebogen.
  
  Pastor Sidenius tilhørte en ældgammel og vidt udbredt
  Præsteslægt, der kunde føre sine Ahner helt tilbage til
  Reformationen. I fulde tre Aarhundreder var Kaldet til gejstlig
  Virksomhed gaaet som en hellig Arv fra Fædre til Sønner -- ja
  til Døtrene med, forsaavidt som disse i mangfoldige Tilfælde
  havde giftet sig med Fædrenes Kapellaner eller Brødrenes
  Studiekammerater. Herfra udsprang den bevidste Myndighed, for
  hvilken de Sidenius’ers Forkyndelse fra gammel Tid var bekendt.
  Der fandtes næppe ret mange Sogne Landet over, hvor ikke en af
  Slægten engang i Aarhundredernes Løb havde bøjet Sindene til
  Lydighed under Kirkens Lov.
  
  Naturligvis -- disse mange Kirkens Tjenere havde ikke alle været
  lige nidkære. Der havde endog været enkelte, temmelig verdslig
  sindede Herrer imellem dem, -- Folk, hos hvem en kraftig, gennem
  Slægtled tilbagetrængt Levetrang havde givet sig ret ubeherskede
  Udslag. Saaledes levede der i forrige Aarhundrede en
  Vendsyssel-Præst, „gale Sidenius“, der skulde have ført et
  omstrygende Jægerliv i de store Skove omkring den jyske Aas,
  hvor han ofte sad paa Kroerne og drak Brændevin med Bønderne, og
  som tilsidst en Paaskedag i Drukkenskab slog Degnen i
  Kirkegulvet, saa der sprøjtede Blod op paa Alterdugen.
  
  Dog -- langt den overvejende Del af Slægten havde været fromme
  Kirkens Stridsmænd, flere af dem tillige belæste, ja lærde Mænd,
  teologiske Granskere, der i deres landlige Afsondrethed, under
  Aarenes graa Ensformighed, havde søgt Erstatning for alle Afsavn
  i et stille, indadvendt Tankeliv, en inderlig Fordybelse i deres
  egen, indre Verden, i hvilken de saa tilsidst fandt Tilværelsens
  sande Værdier, dens rigeste Lykke, dens egenlige Maal.
  
  Det var denne i Slægten nedarvede Ringeagt for alle timelige
  Tings Værd, der havde været ogsaa Johannes Sidenius’ Værge i
  Livets Kamp og bevaret hans Ryg ubøjet og hans Sind rankt trods
  Armods Tryk og mangeartet Modgang. Men han havde i saa Henseende
  ogsaa haft en god Støtte i sin Hustru, med hvem han levede det
  inderligste og lykkeligste Samliv, skønt de egenlig slet ikke
  lignede hinanden. Ogsaa hun var et dybt religiøst Gemyt men -- i
  Modsætning til sin Mand -- en tungsindig, lidenskabelig Natur,
  hvem Livet indgød Uro og mørk Ængstelse. Oprindelig ubefæstet i
  Troen, som hun havde været det fra sit Hjem, var hun under
  Mandens Paavirkning bleven en Ivrer, hos hvem den daglige Kamp
  for Udkommet og de mange Barselsenge havde affødt sygeligt
  overdrevne Forestillinger om Jordelivets Trængsler og
  Kristenmenneskers Ansvar. Og hendes lange Sengeleje; de mange
  Aar, hun siden sin sidste Nedkomst havde ligget lammet i den
  mørke Sygestue; endelig den nylig overstaaede, ulykkelige Krig
  med dens fjendtlige Indkvarteringer, dens Brandskatning og
  blodige Ydmygelser -- alt dette havde ikke bidraget til at gøre
  hendes Syn paa Livet frejdigere.
  
  Skønt hendes Mand ofte alvorligt bebrejdede hende det, fandt hun
  aldrig rigtig Ro for bekymringsfulde Tanker. Endda hun ogsaa
  selv erkendte, at det var en syndig Mangel paa Tillid til
  Forsynets Naade, kunde hun ikke lade være med ved enhver
  Lejlighed at foreholde sine Børn den yderste Nøjsomhed i alt som
  en Pligt mod Gud og Mennesker. Hun kunde oprøres som over en
  Forbrydelse, naar hun hørte om Borgernes Levevis der i Byen, om
  deres Selskaber med mange Retter Mad og tre-fire Slags Vin, om
  Fruernes Silkekjoler og de unge Pigers Guldsmykker, -- ja hun
  havde endogsaa ondt ved at tilgive sin egen Mand, naar det
  engang imellem hændte, at han kom hjem fra sin Spaseretur med en
  eller anden beskeden Gave, som han med et vist, tavst Galanteri
  henlagde foran hende paa Dynen, -- et Par Roser i et Kræmmerhus,
  lidt fin Frugt eller en lille Krukke Ingefærsyltetøj for hendes
  Nattehoste. Vistnok blev hun baade glad og rørt over hans
  Opmærksomhed; men hun kunde dog aldrig lade være med at sige,
  mens hun ømt kyssede hans Hænder:
  
  „Du skulde nu dog hellere have ladet være, du Gode.“
  
  I dette Hjem opvoksede et Kuld kønne, lidt kirtelblege Børn,
  elleve i Tal, fem lysøjede Drenge og seks lysøjede Piger, der
  alle var let kendelige mellem Byens øvrige Ungdom, blandt andet
  paa Grund af nogle usædvanlige Halskraver, der gav Drengene et
  lidt pigeagtigt og de halvvoksne Piger et lidt mandfolkeagtigt
  Udseende. Drengene bar desuden deres brune Haar langt og lokket,
  saa det naaede dem næsten til Skuldrene, medens Pigebørnenes laa
  fast nedglattet over Hovedbunden og kun ved hver Tinding havde
  en lille, haard Fletning, der var lagt i en Bue foran Ørene.
  
  Forholdet mellem Forældre og Børn som overhovedet Tonen i
  Hjemmet var gennemført patriarkalsk. Under de tarvelige, ja
  fattige Maaltider, som regelmæssig indlededes med en Bøn, sad
  Faderen for Enden af det lange, smalle Bord med sine fem Sønner
  ordnede efter Alder langs den ene Side og de fem Døtre i
  tilsvarende Rækkefølge langs den anden, medens den ældste
  Datter, den huslige Signe, i Moderens Forfald indtog Pladsen for
  den anden Bordende. Aldrig faldt det noget af Børnene ind at
  tale uden at være adspurgt. Men Faderen talte ofte til dem, om
  deres Skoleundervisning, om deres Kammerater og deres Lektier og
  kom derved gerne ind paa selv at fortælle. Paa belærende Maade
  skildrede han Forhold og Begivenheder fra sin egen Ungdom,
  fortalte om Datidens Skolegang, om Livet i hans Faders og
  Farfaders lerklinede Præstegaarde o. s. v. Undertiden, naar han
  var særlig oplagt, kunde han endog fortælle spøgefulde Anekdoter
  fra sine Studenterdage i København, fra Regenslivet eller fra
  Studenternes kaade Løjer med Natvægtere og Politi. Men havde han
  paa denne Maade faaet Børnene til at le, forsømte han aldrig
  tilsidst at give sin Fortælling Advarslens Form og formanende at
  vende deres Sind og Tanker mod Livets Alvor og Pligtens Bud.
  
  Denne store Børneflok og navnlig den Fremgang, den havde --
  først i Skolen, siden ude i Livet -- var efterhaanden bleven
  Pastor Sidenius’ Stolthed og samtidig et med ydmyg Taknemlighed
  modtaget Vidnesbyrd om, at Herrens Velsignelse hvilede over hans
  Hus. Det var nu ogsaa en opvakt, lærelysten, frem for alt
  strengt pligttro Ungdom, ægte Sidenius’er, der en efter en
  voksede op i Faderens Billede, ja slægtede ham paa ogsaa i alle
  ydre Smaatræk -- lige til den selvbevidste Holdning og den
  taktfaste, soldatermæssige Gang. Der var kun eet af Børnene, af
  hvem Forældrene havde Sorg. Det var et af de mellemste, en
  Dreng, der hed Peter Andreas. Han var ikke alene uregerlig i
  Skolen, saa der stadig indløb Klager over ham; men allerede i en
  tidlig Alder sporedes der hos ham en overlagt Opsætsighed mod
  Hjemmets Skik og Orden. Han var ikke bleven ti Aar, før han
  nægtede sine Forældre Lydighed, og jo ældre Drengen blev, des
  tydeligere aabenbarede der sig hos ham en udæskende overmodig
  Trods, som hverken Tugt eller Tvang eller Herrens Formaning
  formaaede at kue.
  
  Pastor Sidenius sad ofte raadløs ved sin Hustrus Seng og talte
  om denne Søn, der hos dem begge vakte en skræmmende Erindring om
  hin vanslægtede Vendsyssel-Præst, hvis Navn stod som prentet med
  Blod paa Slægtens Stamtavle. Og uvilkaarlig paavirkede af
  Forældrenes Holdning saae efterhaanden ogsaa hans Søskende paa
  ham med fremmede Øjne og undveg ham sky i deres Lege.
  
  Nu var Drengen ogsaa kommen til Verden i en uheldig Time, nemlig
  paa det Tidspunkt, da Faderen fra et ensomt liggende og fattigt
  befolket Hedesogn forflyttedes herind til Købstaden og optoges
  af en omfattende Embedsvirksomhed. Peter Andreas var herved
  tilfældigvis bleven den første af alle Børnene, hvis tidligste
  Opdragelse han havde maattet overlade til Moderen; men denne
  havde i de Aar, da Peter Andreas var lille, altid haft mere end
  nok at gøre med at tage Vare paa de endnu mindre; og da hun
  tilsidst, lammet af sin Sygdom, søgte at samle alle de Smaa
  omkring sin Seng, var han allerede bleven for stor til, at hun
  herfra kunde holde Øje med ham og hans Færd.
  
  Saaledes gik det til, at Peter Andreas saa at sige fra sin
  Fødsel blev en Fremmed i sit eget Hjem. I sine første Leveaar
  havde han sit Tilhold i Pigekammeret og ovre i Udhuset hos en
  gammel Brændehugger, hvis nøgterne Betragtninger over alle
  forefaldende Begivenheder tidligt paavirkede Drengens
  Virkelighedssans. Senere fandt han ligesom et andet Hjem i
  Nabolagets store Købmandsgaarde med tilhørende Tømmerpladser,
  mellem hvis Gaardskarle og Krambodsvende han ligeledes tilegnede
  sig et ganske verdsligt Syn paa Livet og dets Goder. Samtidig
  udviklede dette Friluftsliv hans Krop og lagde et kraftigt
  Teglstensrødt paa hans tykke Kinder. Blandt Gadens og
  Tømmergaardenes Ungdom blev han snart frygtet paa Grund af sine
  Kræfter, og han opkastede sig tilsidst til Fører for en lille
  Skare smaa Røvere, der huserede omkring i Byen. Uden at nogen i
  Hjemmet vidste det, voksede han op som en lille Vild. Det var
  først, da han blev ældre, og navnlig, da han i Niaars-Alderen
  var kommen ind i Byens Latinskole, at Drengens farlige
  Tilbøjeligheder blev rigtig aabenbare; og Forældre og Lærere fik
  nu travlt med at raade Bod paa, hvad der var forsømt.
  
  Men da var det forsilde.
  
  *                *
  *
  
  Inde i Pastor Sidenius’ Studereværelse stod en Dag i Efterhøsten
  en af Byens Smaaborgere for at bestille Barnedaab til om
  Søndagen. Han havde udrettet sit Ærinde med saa faa Omsvøb som
  muligt og stod allerede med Haanden paa Dørlaasen for at gaa, da
  han efter en kort Betænkning atter vendte sig mod Stuen og --
  temmelig udfordrende -- sagde:
  
  „Jeg kunde forresten med det samme anmode Hr. Pastoren om at
  være saa venlig at entholde Deres Søn fra min Have. Han og nogle
  andre Drenger har meget ondt ved at lade mine Kaviller i Fred --
  og det skøtter jeg, rent ud sagt, ikke stort om.“
  
  Pastor Sidenius, der sad dybt bøjet over Skrivebordet med sine
  store, mørkeblaa Briller skubbet op paa Panden, i Færd med at
  indføre Faddernes Navne i Kirkebogen, rejste ved disse Ord
  langsomt Hovedet, skød Brillerne paa Plads og sagde skarpt:
  
  „Hvad er det, De staar der og siger …? Vil De beskylde min Søn
  for at …“
  
  „Ja, det vil jeg,“ vedblev den anden med en Haand i Siden,
  særdeles tilfreds med engang at kunne triumfere over den
  selvbevidste Præst. „Hr. Pastorens Søn -- Peter Andreas hedder
  han nok -- han er nu tilogmed som en Slags Hovedmand for
  disseherre smaa Gavtyve, der kryber over Folkses Plankeværker.
  Og Ret skal vel være Ret -- ogsaa med Pastorens Børn. Jeg vil
  ellers blive nødsaget til at henvende mig til Politiet, og saa
  kan det jo let blive til en offenlig Afstraffelse for Drengen
  paa Raadstuen. Og det vilde vel ikke være saa heldig i
  Betragtning af Pastorens Embedsstilling her i Byen.“
  
  Pastor Sidenius lagde med en usikker Bevægelse Pennen bort og
  rejste sig.
  
  „Min Søn …“ gentog han, og hele hans Legeme skælvede.
  
  Mens dette foregik i Præstens Stue, sad den lille Synder henne
  paa Skolen og skjulte sin daarlige Samvittighed for Læreren og
  Kammeraterne bag en høj Stabel Bøger. Han havde paa Vejen til
  Skolen mødt den vrede Borgermand, der havde raabt til ham over
  Gaden: „Hold dig nu parat, min Dreng! For nu gaar jeg hen og
  snakker et lille Ord med din Far!“ Peter Andreas plejede ellers
  ikke at tage sig Faderens Vrede synderlig nær; men han havde
  dennegang undtagelsesvis en Fornemmelse af at have begaaet noget
  uværdigt, og han følte sig mere og mere utilpas, efterhaanden
  som Tiden nærmede sig, da han skulde hjem.
  
  Med røde Øren luskede han ind gennem Præstegaardsporten og forbi
  det Forstuvindu, hvorfra Faderen plejede at passe ham op og
  kalde ham ind, naar han havde forbrudt sig. Men Vinduet forblev
  lukket. Heller ikke ude paa Gaardspladsen, hvorover Vejen gik
  til Køkkenindgangen, saae han noget til Faderen, og han begyndte
  allerede at trække Vejret lettere. „Manden har naturligvis bare
  villet true,“ tænkte han og drev ind i Køkkenet for som
  sædvanlig at høre til Middagsmaden. Grebet af et pludseligt
  Overmod vovede han sig endog ind i Sovekammeret for at sige
  Goddag til Moderen. Men her standsedes han straks i Døren af et
  mørkt Blik henne fra Sengen. Med haard, ligesom fremmed Stemme
  sagde Moderen: „Gaa ind paa dit Kammer, -- jeg vil ikke se dig.“
  
  Drengen blev staaende lidt; han kunde se paa Moderen, at hun
  havde grædt. „Hører du ikke? Bliv inde paa dit Kammer, indtil
  der kaldes paa dig.“ -- Saa listede han modfalden bort.
  
  Noget efter blev han af Husets gamle, eenøjede Tjenestepige
  kaldt ind til Middagsmaaltidet. Hans Søskende sad allerede paa
  deres Pladser omkring det lange Bord og ventede. I det samme han
  viste sig, stoppede de op i deres Tale, og af denne Tavshed og
  af deres tillaasede Miner forstod han, at ogsaa de vidste
  Besked. Med et Forsøg paa at lade overlegen kastede han sig ned
  paa sin Stol og stak Hænderne i Lommerne; men ingen saae paa
  ham. Kun nede fra Bordenden rettedes et Øjepar imod ham, --
  Søsteren Signes store, lyse, tankefulde Øjne under mørke,
  sammenvoksede Bryn.
  
  Men nu hørtes Skridt inde i den tilstødende Stue. Det gav et Sæt
  i Per, da Faderen tog i Døren. Imod Sædvane sagde denne ikke
  Goddag. Tavs satte han sig ved Bordet, bøjede Hovedet og foldede
  Hænderne.
  
  Men i Stedet for at bede Bordbønnen gav han sig til at tale. Han
  havde, sagde han (og hans Øjne lukkede sig bag de mørke Glas)
  noget paa Hjerte, en alvorlig Sag, som han vilde tale lidt med
  sine kære Børn om, inden de idag begyndte deres Maaltid.
  Hvorefter han bekræftede, hvad de fleste af dem allerede i
  Forvejen havde hørt om Broderens Forseelse af Moderen.
  
  „Hvad der saaledes er sket, skal ikke forties eller besmykkes,“
  fortsatte han. „Som det er Guds Vilje, at alt, hvad der avles og
  fødes i Mørket, engang skal blive aabenbaret, saadan er nu ogsaa
  denne Gerning kommen for Lyset for at faa sin Dom. Peter Andreas
  har ikke villet agte paa Guds Lov og Befaling. Som han har
  forhærdet sit Hjerte overfor sin Faders og Moders Formaninger,
  har han trodset det Bud af Herren, der lyder: du maa ikke
  stjæle. -- Ja, min Søn, du skal ikke skaanes for at høre din
  Synd nævnet med sit rette Navn. Men du skal ogsaa vide og
  forstaa, at det er af Kærlighed til dig, at din Fader og din
  Moder og alle dine store og smaa Søskende her taler til din
  Samvittighed gennem min Mund. Det er, fordi vi ikke kan slippe
  Haabet om, at det dog engang skal lykkes os at finde Vejen til
  dit Hjerte, at du ikke skal ende som hin onde Broder, over hvem
  Herren udtalte sin frygtelige Forbandelse: fredløs og flygtig
  være du overalt paa Jorden. -- --“
  
  Rundt omkring Bordet var Børnenes smaa, rød- og blaarudede
  Bomuldslommetørklæder kommen i Bevægelse. Alle Søstrene græd.
  Ogsaa de ældre Brødre var stærkt grebne og havde Møje med at
  skjule det, da Faderen endelig sluttede sin Tale med de Ord:
  
  „Nu har jeg talt. Og dersom Peter Andreas nu vil gemme mine Ord
  i sit Hjerte og ærlig søge Guds og Menneskers Tilgivelse for sin
  Overtrædelse, saa skal denne Sag ikke oftere berøres imellem os
  men være glemt af os, være død og udslettet. Saa lad os da --
  kære Børn! -- forene os i Bøn til Herren, som er i Himlen, at
  han vil tage Eders vildledte Broder ved sin Haand … bede, at Gud
  vil bøje hans genstridige Sind og føre ham ud fra Syndens
  Trældom, bort fra Fortabelsens Veje. Dette bønhøre du, o Gud,
  som er i Evighed, at ikke een af os skal savnes, naar dine Børn
  paa Opstandelsens Dag samles om din Herligheds Trone! Amen!“
  
  Der var kun een, paa hvem det hele Optrin gjorde en Virkning,
  ganske modsat den tilsigtede, det var Peter Andreas selv. Han
  lod sig overhovedet aldrig let imponere af Faderen; dertil havde
  han været en for lærvillig Elev af sine ældre Venner,
  Gaardskarlene og Krambodsvendene, der langtfra altid havde
  omtalt Præsten i de respektfuldeste Udtryk. Alligevel havde han
  hidtil ikke kunnet gøre sig helt ufølsom for de mange gudelige
  Ord og det hele truende Bibelsprog, hvormed Forældrene idelig
  havde søgt at tale til hans Samvittighed, ja naar han om
  Søndagen saae sin Fader knæle i den hvide Messesærk foran
  Alteret eller staa oppe under Prækestolens billedskaarne
  Lydhimmel, havde han endog undertiden kunnet føle sig greben af
  en forbigaaende Ærefrygtsfornemmelse.
  
  Men ved denne Lejlighed fik end ikke Bibelordene nogen Magt over
  ham. I allerførste Øjeblik var han nok bleven en Del betuttet
  over den usædvanlige Form for en Tilrettevisning; men
  Forskrækkelsen varede ikke længe. Der var efter hans nøgterne
  Drengeforstand et altfor taabeligt Misforhold mellem denne
  højtidelige Paakaldelse af Vorherre og det sølle Par Æbler, han
  havde rapset over et Plankeværk; og jo længere Faderen vedblev
  at tale, jo lydeligere hans Søskendes Sindsbevægelse ytrede sig
  rundt om ham, med des større Ro og Ligegyldighed betragtede han
  den hele Scene.
  
  Der foregik virkelig i dette Øjeblik en Slags religiøst
  Gennembrud i den elleveaarige Drengs Sind. Helt overlegent
  iagttog han tilsidst de andre, -- ja, da ogsaa de to smaa
  Tvillinger, der hidtil havde stirret uforstaaende paa deres
  hjertegrebne Søskende, begyndte en ynksom Snøften, havde han
  ondt ved at undertrykke et Smil.
  
  Alligevel -- helt uden Tvang var denne Munterhed ikke. Dertil
  ramte dette Ydmygelsesforsøg ham for haardt paa hans
  allerømmeste Sted: hans Æresfølelse. Hans Kinder havde ogsaa
  efterhaanden mistet Kuløren. Dybest i hans Sind rørte der sig
  under hele Slutningen af Faderens Tale en frygtelig Ophidselse,
  en mørk, dump Gengældelsestørst, der lagde som en flimrende
  Taage over hans Øjne.
  
  Mindet om denne Middagstime skulde i det hele faa en
  skæbnesvanger Betydning ikke alene for Drengens Forhold til det
  religiøse. Der nedlagdes i disse Øjeblikke i hans hidtil
  sorgløse Sind Spiren til et uforsonligt Slægtshad, en trodsig,
  stridbar Ensomhedsfølelse, der blev Sjælen og Drivkraften i hans
  fremtidige Liv. Han havde fra ganske lille følt sig forladt,
  ligesom husvild, under sine Forældres Tag. Nu begyndte han at
  spørge sig selv, om han ogsaa virkelig hørte hjemme der; om han
  ikke var et fremmed Barn, som Forældrene havde taget sig af. Jo
  oftere han i sin Ensomhed overtænkte Tingen, des sandsynligere
  forekom den ham. Alt, lige til den forøgede Skyhed, hvormed hans
  Søskende efter denne Dag omgikkes ham, syntes ham at bestyrke
  hans Mistanke. Havde han ikke ogsaa de hundrede Gange maattet
  høre, at han ikke var som de andre? Og havde Faderen nogensinde
  givet ham et Kærtegn eller blot et venligt Ord? Og hans
  Udseende? Naar han saae sig i Spejlet, fandt han, at han var
  mørkere end sine Søskende, havde rødere Kinder og hvide, stærke
  Tænder. Han huskede nu ogsaa, hvordan Naboens Gaardskarl engang
  -- ligesom for Spøg -- havde kaldt ham en Gauner og Taterunge.
  
  Denne Tanke, at han ikke var sine Forældres Barn, forfulgte ham
  under hele Opvæksten og blev tilsidst hans fikse Ide. Den gav
  ham nemlig ikke alene Forklaring paa hans Særstilling i Hjemmet;
  den tilfredsstillede desuden i høj Grad hans Drengestolthed. Han
  havde altid følt det som en Vanære at være Søn af en gammel,
  halvblind og tandløs Mand, der var til Spot for den hele By. Han
  følte sig tillige dybt beskæmmet af den Fattigdom, hvori
  Familjen levede. Han var ikke bleven gammel, før han hellere
  sultede en hel Dag paa Skolen, end han var at formaa til at
  spise sin medbragte Fedtebrøds-Mellemmad i Kammeraternes Paasyn.
  Engang, da Moderen havde ladet en af Faderens gamle Præstekjoler
  omsy til en Vinterfrakke til ham, vægrede han sig ved at tage
  den paa, fordi den med sit blanke Klæde altfor tydeligt røbede
  sin Oprindelse; og da Moderen vilde tvinge ham, sønderrev han
  den i et Udbrud af grædefærdig Trods og slængte den henad
  Gulvet.
  
  Nu hengav han sig til stolte Drømme om at være et efterladt Barn
  af en eller anden omstrejfende Zigøjnertrup, en af disse
  vandrende Natmandsfamiljer, hvorom den gamle, eenøjede Barnepige
  saa ofte havde fortalt, og som netop havde deres Tilhold derude
  paa den øde Hede, hvor Forældrene før havde boet. Han
  forestillede sig sin virkelige Fader som en vældig
  Høvdingeskikkelse med blaasorte Lokker hængende nedad Ryggen, en
  Slængkappe over Skuldrene, en Egestav i sin brune, stærke Haand,
  … en eneraadig Hersker, en Konge over de mørke Heders uendelige
  Rige, Frihedens og de vilde Stormes Hjem.
  
  Han befandt sig i den Alder, da Drømmene vaagner og Fantasiens
  Vinger faar deres Svingfjer. Og nu, da alle Muligheders Porte
  var slaaet op for ham, fik hans Indbildningskraft fri
  Tumleplads. Intet forekom ham længer umuligt, naar det angik ham
  selv. Regelmæssig endte han sin Drømmeflugt dybt inde i
  Eventyrets allerluftigste Riger. Han indbildte sig tilsidst at
  være en Kongesøn, der, ligesom Helten i en Fortælling, han netop
  læste paa Skolen, var bleven bortført af omvandrende Folk og
  siden solgt og holdt i Fangenskab her i Præstegaarden. Og saa
  fuldstændig indlevede han sig i denne Forestilling, at han
  undertiden syntes at kunne erindre Ting og Begivenheder fra en
  saadan i lykkelige Omgivelser henlevet Barndom, … f. Eks. en
  stor Sal med Marmorsøjler og mange sort-hvide Gulvtavl, hvorpaa
  hans lille Fod gled, … en blaa Sø mellem høje Bjerge … en Abekat
  i et gyldent Bur … en høj Mand i en rød Kappe, der satte ham
  foran sig paa sin Hest og red med ham ind gennem store, mørke
  Skove …
  
  Baade hans Forældre og Lærerne paa Skolen blev efterhaanden
  opmærksom paa den dystre Indesluttethed, der var kommen over
  Drengen, og som undertiden næsten kunde antage Karakteren af en
  Monomani. Hjemme i Stuerne gik han tavs omkring --
  tilsyneladende ligegyldig for alt og alle. Og udenfor Hjemmet
  gik han sine egne, uopsporlige Veje. Faderen kunde saa at sige
  ikke faa et Ord ud af ham; og selv overfor Moderen, der dog før
  havde ejet lidt af hans Fortrolighed, og hos hvem han, naar det
  kom til Stykket, ogsaa altid havde fundet mest Forstaaelse og
  Overbærenhed, selv overfor hende blev han Aar for Aar mere
  tilmuret. Endnu kunde han vel af og til i Mørkningen, naar han
  vidste hende alene, komme ind og sætte sig ved hendes Seng og af
  sig selv tilbyde at gnide Aareknuderne paa hendes syge Ben. Men
  aldrig fik hun andre Svar end Ja og Nej, naar hun søgte at
  trænge ind paa ham for at faa at vide, hvad det var, han gik og
  rugede over.
  
  Alligevel søgte baade hun og Faderen en Tid at berolige sig med,
  at hans Utilgængelighed kunde være Tegn paa, at han var begyndt
  at gaa i sig selv. Men da hændte der en Dag noget, der udslukte
  det sidste Haab.
  
  *                *
  *
  
  En Vinteraften ved Nitiden sad Familjen samlet i Dagligstuen og
  ventede paa, at Vægteren skulde komme gennem Gaden og med sin
  Sang forkynde, at det var Sengetid. I Hestehaarssofaen bag det
  store Mahognibord sad den husmoderlige Signe med et Strikketøj
  og arbejdede ivrig med Hænderne paa samme Tid, som hun læste
  højt for Faderen af „Fædrelandet“, der laa udbredt foran hende
  under den søvnigt lysende Moderatørlampe. Faderen sad paa sin
  sædvanlige Aftenplads i en gammeldags, høj og stivrygget
  Lænestol, der var betrukken med et blomstret Stof af billigste
  Slags. Han sad der træt sammensunken, med bøjet Hoved; Armene
  var korslagte over Brystet. En stor, grøn Øjenskærm skjulte mere
  end Halvparten af hans graablege, rynkede og skægløse Ansigt.
  Halvslumrende hørte han -- og hørte alligevel ikke -- den
  enstonige Oplæsning af Bladets fire Spalter lange
  Udenrigsartikel. Pastor Sidenius var Morgenmand. Selv midt om
  Vinteren stod han op, naar Kirkeuret slog seks. Og forresten
  havde han ikke stort tilovers for Aviser og den Art verdslig
  Læsning, som han fortrinsvis anvendte som en Slags
  Bedøvelsesmiddel, ved hvilket han lod sig dysse i Blund efter
  Middags- og Aftensmaaltidet.
  
  Ved Bordet sad foruden Signe to af de yngre Smaapiger i deres
  store, tærnede Bomulds-Busseroner, begge -- skønt ganske
  rødøjede af Søvnighed -- flittig bøjet over et Hæklearbejde. De
  var at se til som nøjagtige Kopier af den ældre Søster, havde
  det samme lidt gammelkloge Ansigtsudtryk, de samme smaa, haarde
  Fletninger foran Ørene, de samme store, lyse, lidt udhvælvede
  Øjne under kraftigt tegnede Bryn. Døren til Sovekammeret stod
  aaben, og derinde i Halvmørket ved Moderens Seng sad et andet af
  de mindre Børn og gned hendes syge Ben.
  
  Peter Andreas var der ogsaa. Han stod for sig selv henne ved et
  af Vinduerne og skottede hvert Øjeblik hemmeligt op til Uret paa
  Sekretæren. Han var nu en Dreng paa fjorten Aar, tætbygget og
  sværlemmet, med Klæder, der stumpede for Hænder og Fødder. Hans
  to ældre Brødre var nu borte fra Hjemmet; de var begge bleven
  voksne og studerede ved Universitetet i København. Som Husets
  ældste, hjemmeværende Søn havde Peter Andreas arvet deres
  Værelse, -- et lille Gavlkammer oppe paa Loftet, hvor han for
  det meste opholdt sig, naar han var hjemme.
  
  Saasnart Signe havde sluttet sin Oplæsning, benyttede han
  Lejligheden til at sige Godnat og slippe bort; men Faderen
  standsede ham henne ved Døren med det Spørgsmaal, hvorfor han
  allerede forlod dem, og han gav da som Paaskud, at han endnu
  havde en Stil at skrive.
  
  „Er der ellers noget læseværdigt i Bladet?“ spurgte Faderen, da
  han var gaaet -- endnu lidt fortumlet af Søvnen.
  
  „Hvormange er Klokken, Børn?“ lød det i det samme med Moderens
  svage Røst inde fra Sovekammeret.
  
  „Klokken er ti Minutter over ni,“ svarede de to Smaapiger i
  Munden paa hinanden efter at have vendt sig om og set paa Uret.
  
  Der var derefter stille nogen Tid. Alle vidste, at nu maatte
  Vægteren straks være der. Ude paa Gaden gik nogle Folk forbi.
  Man kunde ikke høre andet end deres Stemmer. Et Lag nyfalden Sne
  gjorde Skridtene lydløse.
  
  „Skal jeg læse mere?“ spurgte Signe, henvendt til Faderen.
  
  „Aa, lad det kun være,“ sagde han, rejste sig op, tog
  Øjenskærmen af og gav sig til at spasere frem og tilbage over
  Gulvet for at ryste Døsigheden af sig inden Aftenbønnen.
  
  Det varede nu heller ikke mange Minutter, før der udenfor paa
  Gaden hørtes en dyb Brummen, den gamle Vægters „Sang“. Det lød,
  som om en fuld Mand gik og snakkede højt med sig selv. De to
  Smaapiger begyndte straks at pakke deres Sysager sammen; ogsaa
  Signe gav sig til at rydde op for Natten. Saa blev de to
  Tjenestepiger hentet ind fra Køkkenet, og Signe satte sig ved
  det opslaaede Klaver.
  
  Inde fra Sovekammeret lød atter Moderens Stemme.
  
  „Skal vi iaften synge: „Lover Herren, han er nær.“
  
  „Hører du, Signe,“ sagde Faderen, han havde stillet sig hen bag
  den store Lænestol, paa hvis Ryg han hvilede sine foldede
  Hænder.
  
  Signe havde en stor og ganske smuk Sopran, som hun brugte med en
  ubehersket Kraft, der stod i en karakteristisk Modsætning til
  det Maadehold, der prægede alle andre Livsytringer hos hende.
  Som hun sad der med sine tykke, arbejdsrøde Hænder paa det gamle
  Instruments gulbrune Tangenter og med Blikket løftet mod det
  Høje, var det overhovedet ikke vanskeligt at se, hvad det var
  for en Tro og et Haab og en Kærlighed, der havde givet denne
  endnu ikke tyveaarige unge Pige Styrke til med en saadan
  Selvfornægtelse at ofre sin Ungdom for Hjemmet og sine smaa
  Søskende. Det var dog ikke nogen sværmerisk Betagethed, hendes
  lille, runde Ansigt lyste af, mens hun sang, ikke denne
  overjordiske Henrykkelse, hvorunder Himlene aabner sig og Sjælen
  bortrives af salige Syner. Som den fuldblods Sidenius, hun var,
  havde hun slet ingen Anlæg for katolsk Mysticisme. Den sikre
  Fortrøstning, der afspejlede sig i hendes Blik og Miner, og som
  gav hendes Stemme en saa usædvanlig Inderlighed og Kraft,
  udsprang af en forholdsvis nøgtern, dogmatisk begrundet
  Overbevisning om at tilhøre den lille Flok, der fulgte
  Retfærdiggørelsens snevre Sti, og hvis Arvelod var i Himlen,
  hvor engang den evige Herlighed skulde blive Lønnen for al Møje
  og alle Afsavn.
  
  Midt i Salmens andet Vers tav Faderen pludselig og løftede
  Hovedet med et lyttende Udtryk.
  
  „Stille!“ udbrød han og standsede Sangen.
  
  Samtidig kaldte Moderen inde fra Sengen: „Der er Nogen, der
  ringer paa Portklokken,“ sagde hun.
  
  Nu hørte ogsaa de andre den tunge Natklokke klemte derhenne i
  den anden Ende af Huset, og denne usædvanlige Lyd midt i
  Aftenens Stilhed virkede uvilkaarlig opskræmmende.
  
  Faderen gik gennem et tilstødende Værelse ind i sin Stue, der
  laa ved Siden af Porten, og slog her et Vindu op.
  
  „Hvem kommer her og ringer ved Nattetid?“ raabte han ud.
  
  Inde i Dagligstuen kunde man høre, at en Mandsstemme svarede ude
  paa Gaden. Mens de to Smaapiger, helt uhyggelig tilmode, saae
  paa hinanden og derpaa hen paa Søster Signe, der var bleven
  siddende ved Klaveret, fortsatte Faderen derinde i barsk Tone:
  
  „Deres Barn sygt … Hvad er Deres Navn, og hvor bor De? …
  Krankstuegyden … Ja saa … Hvor gammelt er Barnet? … Et Aar! …
  Det er besynderligt, som Folk i denne By faar travlt med at
  forlange Præstens Hjælp, saasnart der er Fare paafærde. Til
  daglig føler de ingen Trang til at føle Guds Nærhed. Hvorfor har
  De ikke ladet det Barn døbe for længe siden? … Ja naturligvis
  skal jeg komme. De maa gaa hjem og ordne det fornødne, at alt
  kan være parat, til jeg kommer. -- Og De maa sørge for, at der
  er Lys paa Trappen,“ raabte han efter Manden, som allerede havde
  fjernet sig.
  
  Da Præsten kom tilbage til Dagligstuen, spurgte han efter Peter
  Andreas.
  
  „Nu skal jeg kalde paa ham,“ sagde Signe, der vidste, at Faderen
  paa Grund af sit svage Syn ikke gerne gik ud om Aftenen eller i
  glat Føre uden Ledsagelse.
  
  „Boel kan hente ham,“ sagde Præsten til den gamle Tjenestepige
  og gik ind i Sovekammeret for at klæde sig paa. „Du, Signe, maa
  blive her og hjælpe mig med Præstekjolen.“
  
  Inde hos Moderen var imidlertid Natlampen bleven tændt.
  
  „Tag endelig noget varmt paa dig, Johannes,“ sagde hun i sin
  altid lidt modfaldne Tone. „Det er vist rigtig koldt iaften, jeg
  kunde høre det paa Kirkeuret før. -- Signe, hent Fa’ers forede
  Vest. Den hænger inde i Skabet.“
  
  Men nu kom den gamle Boel tilbage med den Besked, at Peter
  Andreas ikke var paa sit Kammer, og at hun heller ikke havde
  kunnet finde ham noget andet Sted i Huset.
  
  Uvilkaarlig rejste Præsten sig fra den Stol, hvorpaa han netop
  havde anbragt sig for at faa Præstekraven sammenheftet med en
  Naal bag i Nakken. Han blev bleg. Og da han nu paa Pigens
  forstyrrede Ansigtsudtryk kunde se, at hun vidste mere, end hun
  havde sagt, gik han hende tæt ind paa Livet og sagde bydende:
  
  „Hvad er der? … Tal ud! … Du skjuler noget.“
  
  Skælvende af Angst for Præstens Vrede gik hun til Bekendelse og
  fortalte, at hun, der ligesom Peter Andreas havde sit Kammer paa
  Loftet, flere Gange i den senere Tid havde hørt ham liste om
  deroppe om Natten; og da hun nu fandt hans Værelse tomt, havde
  hun derfor anstillet en nærmere Undersøgelse og derved fundet
  Vinduet i Forstuen staaende paa Klem og friske Spor i Sneen
  udenfor.
  
  Henne i Sengen havde Moderen forsøgt at rejse sig. Nu lagde hun
  sig tilbage paa Puden med et klagende Udbrud og holdt Haanden
  for Øjnene som En, for hvem det svimler.
  
  Præsten gik hen til hende og greb hende om den anden Haand.
  
  „Rolig, Mo’er … rolig!“ sagde han, skønt hans egen Stemme
  skælvede.
  
  „Gud se i Naade til os!“ stønnede hun.
  
  „Amen!“ sagde Præsten stærkt, -- han slap ikke hendes Haand.
  
  
  Imidlertid befandt Peter Andreas sig ude paa de store Bakker
  nordfor Byen, hvor en livlig Skare halvvoksen Ungdom i disse
  Aftener drev Slædesport i det klare Maaneskin. Det var selve den
  „kongelige Amtschaussé“, man havde udvalgt til Bane, -- en bred,
  jævnt nedadskraanende Vej, der fra Bakkehøjden førte i en enkelt
  stor Svingning lige ind til Byen, ja her kunde man endda, dersom
  man havde tilstrækkelig Fart paa og ikke var bange for Vægterne,
  rutsje gennem hele den stejle Nørregade næsten ned til Torvet
  foran Raadhuset.
  
  Under denne lange Nedfart havde man foran sig den frieste og
  videste Udsigt over Egnen: først nedover selve den snedækkede By
  med rødt Lygtelys i Gaderne og hvidt Maaneskin paa Tagene;
  dernæst over den tilfrosne Fjord og de islagte Enge; endelig
  over det fjerne Bondeland med dets Landsbyer, Skove og tilsneede
  Marker. Og ovenover alt dette en høj, vatret Himmel, hvor Maane
  og Stjerner syntes at lege Skjul bag Skyerne -- som havde disse
  gamle Kloder ladet sig smitte af Ungdommens Lystighed.
  
  Hallo! Under skingrende Fløjten og raske Tilraab foer de
  skinnebeslaaede Slæder nedad den isglatte Vej, styret ved Hjælp
  af lange Pigkæppe, der slæbte efter dem som et Ror, … hoppede
  over Smaasten, løftede sig over enhver Forhindring saa let som
  en Baad over en Bølge. Hist og her ved Siden af Vejen stod
  Smaaklynger af halvvoksne Tjenestepiger med indbundne Hoveder og
  med Hænderne viklede ind i Forklæderne som i en Muffe. Naar det
  nu hændte, at en af Idrætsmændene tumlede bagover og blev
  siddende paa Banen som en afkastet Rytter, mens den tomme Slæde
  med forøget Hast fløj videre nedad Bakken, -- opløftede der sig
  fra disse Klynger en ubarmhjertig Kvindelatter, tilsat med en
  hoverende Hujen fra de Drenge, der tilfældigvis i det samme foer
  forbi.
  
  Værst gik det i slige Tilfælde ud over Latinskolens Drenge,
  „Studenterfrøene“, som var i afgjort Mindretal. Peter Andreas’
  højeste Unaade ramte derfor den af dem, der tilføjede Standen et
  saadant Nederlag.
  
  Selv styrede han med overlegen Sikkerhed sin nye, flotte,
  rødmalede Langslæde, „Blodørnen“ kaldet, den han udenvidere
  havde taget paa Kredit hos en af Byens Hjulmænd, og som han om
  Dagen holdt skjult i en af Tømmergaardene. Let og lydløst næsten
  fløj den gennem Luften paa sine engelske Rundjern, mens han i
  eetvæk brølte: „Varsko!“ Hans runde Kinder glødede; hans Øjne
  var stive af triumferende Iver og Kappelyst. Undertiden rejste
  han sig midt under Farten op paa Mederne, svang sin Pigstav over
  Hovedet som en Kriger en Lanse og raabte: Hej-Hallo-Ho! Hans
  sydende Livsmod, al den viltre, ærelystne Ungdomskraft, han
  maatte skjule og nedkue i Hjemmet og paa Skolen, brød i saadanne
  Øjeblikke frem hos ham i et Overmod, der gjorde ham en Smule
  latterlig selv for hans bedste Venner mellem Kammeraterne.
  
  Pludselig hørtes et højt, varskoende Raab nede fra Foden af
  Bakken. I samme Nu styrede alle Slædefarerne ud til Vejkanten og
  lod sig vælte ned i de dybe Grøfter paa begge Sider. Ogsaa de,
  der var paa Vej opefter, forputtede sig i Hast bag Snedriver og
  Buske, mens alene Pigebørnene blev staaende oprejst og nøjedes
  med at stikke Hovederne sammen og fnise.
  
  Nede ved Indkørselen til Byen var Vægteren kommen tilsyne. I sin
  lange Kavaj, med Blikskiltet skinnende paa Brystet som en
  Stjerne, stod han der i Maanelyset for Enden af det mørke
  Stræde. Af Hensyn til de købstadsøgende Bønders Heste var al
  Slædesport paa Landevejen strengelig forbudt. Drengene havde
  derfor udstillet Vagtposter hist og her under Bakken for at
  sikre sig mod en Overrumpling. Og nu stod den frygtede „Wolle“
  dernede og saae op mod den pludselig ganske tomme Vej, mens der
  hist og her fra Grøfterne lød et halvkvalt „Kuk-Kuk“ eller
  „Mi-jav“, efterfulgt af Grinen og Fnisen. Saa opløftede han
  truende sin Stok, vendte sig hovedrystende om og gik tilbage ind
  i Byen.
  
  Kort efter hørtes igen Vagtmandskabets Signal. Og et Par
  Minutter efter var Legen paany i fuld Gang over hele Banen.
  
  Imidlertid havde en af de større Læredrenge faaet en af Pigerne
  lokket med paa sin Slæde, et Syn, der øjeblikkelig fik
  Ærgerrigheden til at flamme op i Peter Andreas’ Bryst. Midt
  under Nedfarten standsede han udfor en Klynge lattermilde
  Pigebørn og indbød den allerlængste af dem til at slaa Følge.
  Efter lidt Nølen gav hun efter og satte sig foran ham overskrævs
  paa Slæden. Dristigt slyngede han Armen om sin Erobring, -- og
  Blodørnen foer afsted.
  
  „Varsko!“ brølte han af sine Lungers fulde Kraft; han maatte
  forkynde Verden sin Triumf.
  
  „Saae du Peter Andreas? … Ja, det var jo Per!“ hørte han i
  Forbifarten fra et Par af Kammeraterne, der var paa Vej opefter
  med deres Slæder. Hans Hjerte svulmede. Han havde opfanget den
  ufrivillige Beundring i Tonefaldet.
  
  Ogsaa Pigebarnet -- en sortøjet og sortlokket Tiggertøs --
  vendte sig under den vilde Fart anerkendende om imod ham og
  grinte med en stor, rød, halvaaben Mund, der fik hans Kinder til
  at brænde. Gamle Drømme vaagnede paany i hans Bryst, … Drømme om
  Natmandsliv og Natmandslykke paa den store, frie Hede, Drømme om
  et sorgløst Vandrerliv, om et Hjem i et Telt eller en Jordhytte,
  ene med Stjernerne og de flyvende Skyer.
  
  Slæden standsede først helt nede foran Byen, og Pigebarnet vilde
  nu rejse sig for at vende tilbage til sine Veninder. Men Peter
  Andreas tvang hende til at blive siddende, -- han vilde ikke
  slippe hende og gav sig til at trække hende opad Bakken. Fod for
  Fod stred han sig opefter med sin tunge Byrde. Han indbildte sig
  at være en Kriger, en Viking, der vendte hjem fra Sejrstogt i
  fremmede Lande og førte sit Krigsbytte med sig, en dejlig
  Kvinde, en ranet Prinsesse, der nu skulde være ham til Vilje
  deroppe i hans Bjælkehus dybt inde i Skovene, … og sporet af sin
  Fantasi stemmede han Fødderne mod den isglatte Skraaning med en
  Kraftanspændelse, saa Sveden sprak ham af Panden.
  
  Da de havde naaet Bakketoppen, og idet han igen anbragte sig bag
  paa Slæden for at fare nedover, vendte Pigen sig om imod ham og
  sagde:
  
  „Er det sandt, hvad de siger, at du er en Søn af Præsten?“
  
  Spørgsmaalet trak ham saa hovedkulds tilbage til Virkeligheden,
  at han formelig blegnede derved.
  
  „Nej!“ stødte han frem mellem Tænderne -- med et Eftertryk, der
  forplantede sig helt ned i hans Fødder. Og Blodørnen fløj
  nedover Bakken, saa Skinnejernene sang.
  
  Og virkelig havde han heller aldrig saa stærkt som i dette
  Øjeblik følt, at han ikke hørte hjemme dernede i den halvmørke,
  beklumrede Stue, hvor hans Fader og Søskende nu sad og sang
  Salmer og bad bange Bønner midt i Vinternattens Eventyrpragt --
  en Slags Underjordiske, blinde for Lysets Glans, fulde af Gru
  for Livet og dets Herlighed. Han følte sig tusinde Mile borte
  derfra, i en hel anden Himmelegn, i Pagt med Solen og Stjernerne
  og de sejlende Skyer.
  
  Tys! -- Hans Øre fangede med eet en gammelkendt Klang dernedefra
  … Kirkeklokkens Slag. Som et Budskab fra Underverdenen steg den
  op til ham gennem den sølvlyse Frostluft … elleve tunge, mørke,
  langsomme Slag. Hvor han hadede den Lyd! Allevegne og til alle
  Døgnets Tider brød den skurrende ind i hans Lykkedrømme …
  advarende, kaldende. Det var ikke muligt at flygte saa langt, at
  den ikke indhentede ham. Som en usynlig Aand forfulgte den ham
  paa alle hans forbudne Veje. Naar han om Foraaret havde stjaalet
  sig ud paa Engene med sin Kæmpedrage „Heljo“, eller naar han om
  Sommeren drev med en Jolle ude paa Fjorden og trak Aborrer, …
  hvert Kvarter listede denne Spøgelserøst sig ind i hans Øre med
  sin besværgende Mumlen.
  
  „Hallo!“ skreg han for at overdøve Røsten og krystede i
  udfordrende Trods den lange Pige endnu kraftigere i sin Arm. Hun
  vendte sig atter smilende om imod ham med et Blik, der jog ham
  en sød Kuldegysning nedover Ryggen.
  
  „Du er smuk,“ hviskede han ind i hendes Øre. „Hvad hedder du?“
  
  „Oline.“
  
  „Og hvor bor du?“
  
  „I Smedestrædet … Riisagers Gaard … Og hvor bor du?“
  
  „Jeg?“
  
  „Ja. Naar du ikke er Præstens Søn, hvem er du saa?“
  
  „Hvem jeg er? … Jeg? … Det kan jeg ikke sige dig. -- Men skal vi
  mødes imorgen Aften i Voldstrædet, naar det er bleven mørkt?“
  
  „Det kan vi jo gerne.“
  
  Uden at agte nogen Fare havde han overskredet Bygrænsen og foer
  nu i fuld Fart videre nedad Nørregade. Han var dog ikke kommen
  langt, før en stor Skikkelse sprang frem fra et Gadehjørne og
  med et tordnende „Holdt“ huggede den krumme Ende af en Stok i
  Slæden, saa denne væltede og kastede det sammenslyngede Par ud i
  Sneen. Med et vildt Skrig flygtede Pigebarnet, mens Peter
  Andreas følte sig grebet i Nakken af Ole Vægters kraftige Næve.
  
  „Kom nu her, du Knægt! Jeg skal lære Jer Satens Drenger at holde
  Jav med Øvrigheden. Paa Raadstuen med ham! … Ingen Snak! … Hvem
  er du en forbandet Søn af?“
  
  Peter Andreas forstod straks, at her maatte der Opfindsomhed
  til, om han skulde slippe ud af Klemmen. Hurtigt og ligesom
  aandeløs sagde han:
  
  „Det var godt, jeg traf Dem, Vægter! Der er stort Slagsmaal
  deroppe mellem Drengene. Iversens store Læredreng har trukket
  Kniv. De maa skynde Dem, … han er helt rasende.“
  
  „Hvad er’et, han siger?“
  
  „Ja, han har stukket Alfred … Borgmesterens Søn. Bare han ikke
  er død. Han ligger deroppe i en stor Blodpøl.“
  
  „Borgmesterens Søn!“ stønnede Vægteren og slap sit Tag.
  
  „Jeg løber hen og siger det til Familjen og henter Doktor
  Carlsen,“ sagde Peter Andreas og greb hurtig efter Slæderebet.
  Før Vægteren fik sig besindet, var han væk.
  
  Klokken var bleven næsten tolv, da han, efter at have svunget
  sig over Naboens Plankeværk, krøb ind gennem det Forstuevindue,
  han ved sin Bortgang havde ladet staa paa Klem. Han havde
  trukket Støvlerne af sig ude i Sneen, og med forsigtige Skridt
  listede han henimod Loftstrappen. I det samme blev Døren til
  Studereværelset reven op. Faderen stod foran ham med en Lampe i
  sin opløftede Haand.
  
  I nogle Øjeblikke stod Fader og Søn saaledes overfor hinanden
  uden at tale. Der hørtes kun en klirrende Lyd af Kuplen paa
  Lampen i Pastor Sidenius’ sitrende Haand.
  
  „Ad Tyvens Vej gaar du ind og ud af din Faders Hus,“ sagde
  Præsten endelig. -- „Hvor kommer du fra?“ tilføjede han lidt
  efter med halv Stemme, som havde han næppe Mod til at høre
  Svaret.
  
  Peter Andreas fortalte uden Omsvøb eller Forsøg paa Besmykkelse,
  hvor han havde været, -- han ringeagtede i dette Øjeblik Faderen
  for dybt til, at han kunde faa sig til at lyve for ham. Og da
  han nu var gaaet til Bekendelse, tilstod han med det samme baade
  Købet af „Blodørnen“ og sin Gæld hos Hjulmanden.
  
  „Saa vidt er det altsaa kommen med dig?“ sagde Faderen uden at
  lade sig mærke med, at den værste Angst i Virkeligheden var
  bleven taget fra ham. Han vidste, at der et Par Steder i Byen
  fandtes Smughuler for Uterligheden, og han havde frygtet for, at
  det var til et saadant Sted, Sønnen ved slet Eksempel var bleven
  lokket hen. „Gaa i din Seng!“ fortsatte han. „Du er og bliver et
  Syndens Barn! … Imorgen tales vi nærmere ved.“
  
  Da Peter Andreas tidlig den næste Dag blev kaldt ned til
  Morgenandagten i Dagligstuen, var han forberedt paa en
  Gentagelse af den højtidelige Brændemærkning, der i sin Tid var
  overgaaet ham i Anledning af Æbletyveriet. Signe sad ved
  Klaveret, hvor der brændte et enligt Lys. Resten af den store
  Stue laa i Mørke, og der var saa koldt, at der stod en Taage ud
  af Mundene paa dem, der sang.
  
  Imidlertid blev baade den første og den anden Salme sungen
  tilende og Trosbekendelsen fremsagt, uden at der skete nogen
  Hentydning til Gaarsaftenens Begivenhed. Heller ikke senere paa
  Dagen blev der talt et Ord til ham derom. Pastor Sidenius havde
  den hele Formiddag siddet ved sin Hustrus Seng, og Forældrene
  var kommen til den Erkendelse, at det var frugtesløst længer at
  forsøge paa ved Overtalelser at indvirke paa Drengens Sind, --
  der kunde nu kun haabes paa, hvad Tiden og Livets Tugt ved Guds
  Naade kunde udrette. Den eneste Foranstaltning, der blev
  truffen, var den, at Naboens Plankeværk forsynedes med
  opadvendte Spigersøm, og at Faderen fremtidig hver Aften
  personlig forvissede sig om, at Sønnen laa i sin Seng.
  
  Peter Andreas var ligeglad. Intetsomhelst af, hvad man foretog
  sig med ham i Hjemmet -- det være sig ondt eller godt -- gjorde
  længer noget Indtryk paa ham. Den Tid var forbi, da han lagde
  Planer om ved et eller andet eventyrligt Skridt -- en formelig
  Opstand eller en hemmelig Flugt -- at forkorte sin Pine og drage
  ud i Verden for paa Lykke og Fromme at opsøge det Kongerige,
  hans Drømme havde forjættet ham. Han var nu baade gammel nok og
  forstandig nok til at indse, at han hurtigst og sikrest vilde
  kunne naa den attraaede Uafhængighed, naar han taalmodig gik sin
  Skolegang tilende, -- og forresten varede det heller ikke længe,
  før han udfandt andre Midler til at skuffe Faderens
  Aarvaagenhed. Naar alt i Huset var bleven stille, firede han sig
  ved Hjælp af en Tougende fra sit Gavlvindue ned paa Portrummets
  Halvtag og lod sig herfra glide langsmed Nedløbsrenden ned paa
  Gaden, -- og endnu mangen maaneklar Nat laa han ude paa Fjorden
  med sin elskede Fiskesnøre og forærede ved Hjemkomsten Vægteren
  sin Fangst for at holde hans Mund lukket.
  
  Ogsaa med den sortøjede Oline fra Riisagers Gaard havde han
  fundet Lejlighed til at forny Bekendtskabet. De havde et Par
  Gange haft Stævnemøde om Aftenen i en af Byens store
  Tømmergaarde; men forresten var de hurtig bleven færdig med
  hinanden. Den altfor grovkornede Ligefremhed i Tøsens Udtryk og
  Lader havde gjort ham skamfuld, og da hun engang ligefrem
  forsøgte Angreb paa hans Dyd, havde han med Skyhed slængt hende
  fra sig og søgte hende ikke tiere.
  
  En særlig Forkærlighed havde han for Havnen og det Liv, der --
  fattigt nok forresten -- rørte sig paa Bryggen mellem Kulskibene
  og de smaa, svenske Tømmerlastere. Dernede laa en lille
  Provianteringsbod, hvis Bestyrer han havde lært at kende, og her
  tilbragte han ofte sine Fritimer for at kunne høre paa
  Søfolkenes Fortællinger om deres Oplevelser i fremmede Lande, om
  de store Oceandampere med deres Fragt af indtil to Tusinde
  Personer, og om Livet paa de store Havnepladser med deres
  vældige Skibsværfter og Dokker.
  
  Sømandslivet fristede ham dog ikke. Han havde sat sig et større
  Maal. Han vilde være Ingeniør. Denne Stilling syntes ham nemlig
  at byde de fleste Muligheder for Virkeliggørelsen af hans Drøm
  om et stolt og frit omflakkende Liv, rigt paa Eventyr og
  spændende Tildragelser. Desuden vilde han ved at vælge en saadan
  rent praktisk Livsgerning paa den tydeligste Maade udskille sig
  fra sin Slægt og bryde med dens saa forherligede,
  aarhundredgamle Traditioner. Hans Valg var en bevidst Udæskning,
  navnlig overfor Faderen, der plejede at tale meget nedsættende
  om Folks Glæde ved Tidens store tekniske Fremskridt. Saaledes
  havde han engang, da der var bleven en Del Røre blandt Borgerne
  i Anledning af et Forslag om at søge Byens hensygnende Skibsfart
  fremmet ved en Uddybning af Fjordindløbet, udtalt sig yderst
  ringeagtende om den hele Sag. „Disse Folk med deres idelige
  Bekymringer for alle andre Ting end det ene fornødne,“ havde han
  sagt. Fra den Dag vidste Peter Andreas, at han vilde være
  Ingeniør.
  
  En Tilskyndelse i samme Retning fik han desuden henne fra
  Skolen. Mens de fleste af hans Lærere, paavirket af Forældrenes
  Opfattelse af ham, allerede paa et tidligt Tidspunkt havde
  opgivet ham som En, der dog aldrig vilde drive det til noget
  ordenligt, havde han efterhaanden vundet sig en Ven og Beskytter
  i sin Matematiklærer. Denne, en gammel Militær, udtalte sig
  endog særdeles rosende om hans Evner overfor Faderen, naar denne
  -- som det et Par Gange havde været Tilfældet -- i sin
  Utaalmodighed tænkte paa at tage ham ud af Skolen for straks at
  sætte ham til et Haandværk. Det saae næsten ud, som om den gamle
  Soldat dreves hertil af en forstaaende Deltagelse for Drengen og
  fandt en Tilfredsstillelse i at bringe den strengt dømmende
  Præst til Tavshed med sine Lovord.
  
  Ellers var det nu saaledes, at Byens Stemning overfor Pastor
  Sidenius og hans Hus var i Færd med at vende sig. Tiden og Vanen
  havde omsider ogsaa i dette Forhold gjort sin forsonende
  Gerning. Hertil kom, at adskillige af de gamle Købmænd og
  Studeopdrættere, som hidtil havde behersket Byens offenlige
  Mening, i Aarenes Løb var døde, og -- hvad der var det
  væsenligste -- det havde for de flestes Vedkommende vist sig, at
  hverken deres Handelsomsætning eller deres Formue stod i
  rimeligt Forhold til den Myndighed, de havde tiltaget sig i alle
  Byens Anliggender. Det havde været Forretningsfolk af den gamle
  Skole, der i deres Bondehovmod ikke vilde erkende, at Tiden løb
  fra dem, og som lod haant om de ændrede Former,
  Samfærdselsmidlernes Udvikling havde givet Handelen. Flere af
  Byens bedste Familjer, der havde levet stort paa nedarvet
  Rigdom, sank i Aarene efter Krigen næsten ned til Fattigdom. Og
  som Velstanden svandt, voksede Trangen til Religionens Trøst.
  Pastor Sidenius’ myndige Ord om det Timeliges Forfængelighed og
  Armodens og Savnets sande Rigdom begyndte at finde Forstaaelse
  hos Folk og allermest netop hos dem, der forhen havde staaet ham
  haardest imod. Stadig øgedes den Skare af Andægtige, der om
  Søndagen samledes om hans Forkyndelse, og det hændte aldrig mer,
  at nogen af Byens Borgere undlod at hilse ham, i hvert Fald naar
  han var i Ornat.
  
  *                *
  *
  
  Det var under den videre Udvikling af disse Forhold, at
  Befrielsens Time endelig slog for Peter Andreas. Takket være den
  gamle Matematiklærers indtrængende Forestillinger hos Faderen
  havde denne omsider indvilliget i at lade ham rejse til
  Hovedstaden for at studere ved det polytekniske Institut. Han
  var nu seksten Aar.
  
  En smuk Høstaften, da den ugenlige Passagerbaad langsomt dampede
  ud gennem Fjordens endnu lige tilgroede Krumninger paa Vej til
  København, stod Peter Andreas henne i Agterstavnen med en Taske
  over Skuldren og saae tilbage imod Byen, der tegnede sig
  bestandig mørkere mod den gulrøde Aftenhimmel. Løsrivelsen fra
  Hjemmet havde ikke kostet ham Taarer. Selv Afskeden med Moderen
  var gaaet for sig uden større Sindsbevægelse. Og dog, som han nu
  stod der i sin nye, skræddersyede Dragt, med en
  Hundrededalerseddel indsyet i Foret paa sin Vest, og saae Byens
  Tagvrimmel og Kirkens tunge Murstenstaarn svinde bort mod den
  lysende Himmelrand, greb Benauelsen ham, ja der rørte sig en vag
  Følelse af Taknemlighed i hans Bryst. Han syntes nu selv, at han
  ikke havde faaet sagt Hjemmet og Forældrene Farvel paa rette
  Maade, og han ønskede næsten, at han kunde vende om og tage
  Afsked endnu engang. Om det saa var den fjerne Lyd af Kirkens
  Aftenklokke, der bares ud til ham over Engene som Hjemmets
  sidste Hilsen og Advarsel, saa vakte den nu kun hans forsonlige
  Følelser.
  
  Denne let bevægede Stemning holdt sig hos ham den første Tid
  under Opholdet i København. Den forstærkedes endda, efterhaanden
  som han blev et Bytte for den særegne Forladthedsfølelse, der i
  Begyndelsen knuger Provinsboeren i den store By med dens lutter
  fremmede og ligegyldige Ansigter. Han kendte ikke et Menneske i
  København. Ingen af hans Skolekammerater var endnu kommen
  dertil, idet de havde fortsat deres Skolegang for at blive
  Studenter. Han kunde de første Uger blive helt modløs i sin
  Ensomhed; og ofte gik han ned til Børsbroen for at se, om der
  ikke skulde være kommen en Æbleskipper derhjemmefra, med hvem
  han kunde faa sig en Passiar om Byen og fælles Bekendte. Kun
  hans Følelser overfor Faderen undergik ingen væsenlig
  Forandring; det var bestandig til Moderen, han skrev, naar han
  overhovedet lod høre fra sig.
  
  Af hans ældre Brødre havde den ene -- Thomas -- allerede for et
  Aarstid siden fuldendt sine Studier og var bleven Kapellan et
  Sted paa Landet. Den anden, Eberhard, boede ganske vist stadig i
  Byen men var i Øjeblikket bortrejst; og selv da han kom tilbage,
  saaes de to Brødre saa godt som ikke. Eberhard var en
  omsigtsfuld og ængstelig Natur, der sluttede sig inde i sig selv
  af lutter Frygt for at komme i Berøring med noget, der kunde
  tænkes at skade hans Anseelse. Han følte sig derfor højst
  generet af denne vanslægtede Broder, der saaledes var kommen
  tilløbende og vilde gøre sig gældende uden engang at være
  Student.
  
  I det første Par Maaneder boede Peter Andreas oppe paa en
  elendig Bagstuekvist i den indre By med Udsigt til en Mængde
  røde Tage. Senere flyttede han ud til et Par gamle Folk i
  Nyboder.
  
  Da Vinteren kom og Julen nærmede sig, begyndte han at spare
  Penge sammen for at kunne rejse hjem i Ferien uden at behøve at
  bede Forældrene om Rejsepenge. Det var særlig Middagsmaden og
  Kakkelovnsvarmen, det gik ud over. Tilsidst levede han
  udelukkende af Brød og Kaffe.
  
  Lillejuleaftens Dag rejste han saa hjem landværts, efter
  forinden at have meldt sit Komme med et Par Linjer i et Brev.
  
  Under den daglange, uendelige Kørsel gennem Sjælland og Fyen og
  ved Synet af de mange glade Julerejsende, der fyldte Kupeerne og
  overalt ved Stationerne modtoges af jublende Slægt og Venner,
  voksede hans egen Forventning, saa den tilsidst stemte ham helt
  højtidelig. Han huskede derhjemmefra, med hvilken Spænding hans
  ældre Brødres Hjemkomst altid var bleven ventet; hvorledes
  Lamperne var tændt i alle Stuerne, og hvorledes Aftensmaaltidet
  var bleven udskudt til efter Togets Ankomst for at gøre
  Modtagelsen des mere festlig. Og han tænkte paa sine gamle
  Kammerater, som muligvis allerede nu vidste, at han vilde komme,
  og som maaske vilde modtage ham paa Stationen.
  
  Paa Vejen op gennem Jylland tømtes efterhaanden Kupeen, og
  tilsidst blev han alene. Mørket var faldet paa, Lygten under
  Loftet var bleven tændt, Storm og Regn slog mod Ruderne. Han
  havde endnu halvanden Time at køre i. Saa strakte han sig, saa
  lang han var, paa Bænken og faldt i Søvn.
  
  Han vaagnede ved, at Toget kørte over en Bro. Hans Hjerte kom
  til at banke. Den Lyd kendte han. Det var Skærbæk-Broen. Saa var
  der kun fem Minutter igen.
  
  Han foer til Vinduet og tørrede Duggen af … ja, der var Aaen …
  og Engene og Skærbæk Bakker. Og nu svingede Banen, og Byens
  første Lygter skimtedes gennem Regntaagen.
  
  Søsteren Signe stod paa Perronen for at modtage ham. Der jog
  straks en lille Ubehagsfornemmelse igennem ham, da han opdagede
  hende. Hun stod der, lidt rundrygget, i en halvkort, skrækkelig
  gammeldags Kaabe, med sorte Uldhandsker paa Hænderne og
  Kjoleskørtet opheftet, saa man saae et Par lange, tynde Ankler
  over et Par store Fødder i Galosjer. Det generede ham, at hun
  havde stillet sig saadan op og givet sin uheldige Figur til Pris
  for Folks Kritik. Desuden havde han bestemt ventet at se sine to
  yngre Brødre -- Tvillingerne -- og det vakte hans Mistanke, at
  det netop var Signe, der modtog ham, fordi hun var den af alle
  hans Søskende, med hvem han allerdaarligst forligedes.
  
  Paa Vejen hjem gennem Gaderne forstod han da ogsaa snart af
  hendes Tale, at Forældrene ikke var helt tilfredse med hans
  Besøg; de fandt det mindre vel betænkt af ham, at han allerede
  havde taget sig Ferie. En saadan Rejse kostede jo ogsaa mange
  Penge, sagde hun, -- han burde i hvert Tilfælde først have
  indhentet Faderens Tilladelse.
  
  Endnu før de naaede Præstegaarden, var Peter Andreas’ Følelser
  bleven grundig afkølede. Og da han nu kom ind i Dagligstuen og
  saae Faderen sidde der paa sin sædvanlige Aftenplads i den
  gamle, falmede Lænestol med sin grønne Papskærm for Øjnene,
  fortrød han allerede, at han ikke var bleven i København. Det
  var nu aabenbart ogsaa kun med nogen Overvindelse, at Faderen
  bød ham velkommen og klappede ham paa Kinden. Døren ind til
  Spisestuen var lukket; Peter Andreas kunde høre, at der blev
  skuret Gulv derinde; og da han henne paa Bordet fik Øje paa en
  Bakke med noget Smørrebrød, forstod han, at de andre havde
  spist. Moderen laa som altid i Sengen. Hendes Velkomst manglede
  hverken Oprigtighed eller Varme; hun kyssede ham bevæget paa
  begge Kinderne; men Peter Andreas’ Hjerte var bleven koldt.
  
  Han var for ung til at forstaa, at han ikke led anden
  Forurettelse end den, der i Almindelighed bliver de yngre af en
  stor Børneflok til Del, fordi de ældste har høstet Førstegrøden
  af Forældrenes Kærlighed. Selv om denne ikke netop bliver
  mindre, forandrer den dog Karakter, mister Nyhedsglæden, der
  lyser saa festlig over ethvert Fremskridt hos de ældre. Da Per
  ved Sengetid blev alene oppe paa sit gamle Loftskammer, gav han
  sig til at le. Han var i Grunden nu mere ærgerlig end krænket.
  Han gjorde Nar af sig selv. Han spottede over den
  Sentimentalitet, der havde faaet ham til at længes efter dette
  saakaldte Hjem, og han svor dyrt paa ikke oftere at lade sig
  narre af den Slags Fornemmelser.
  
  Og da saa Juledagene oprandt med al den himmelvendte
  Højtidelighed, han selv var ganske udenfor, med den stadige
  Kirkegang og den megen Salmesang, talte han blot Timerne, til
  han kunde komme bort og igen være fri og uafhængig i København.
  Ogsaa Gensynet med Kammeraterne havde nemlig bragt Skuffelse.
  Nogle af dem vilde knap nok kendes ved ham igen, paavirkede som
  de var af deres Forældre. Paa Grund af, at hans Fader og
  Søskende kun ugerne talte om ham, havde Folk i Byen nemlig faaet
  den Mening, at han var et Menneske, der var kommen paa Afveje.
  Flere af Kammeraterne begyndte desuden allerede at føle sig i
  deres Værdighed som vordende akademiske Borgere. Han havde
  straks besøgt dem alle; men de fleste af dem modtog ham
  forlegent, og ingen af dem havde bedt ham om at komme igen.
  
  Straks efter Nytaar vendte han saa tilbage til København.
  
  
  
  
  Andet Kapitel.
  
  En af Nyboders bedst kendte og mest agtede Personer paa den Tid,
  hvorom her fortælles, var den gamle, pensionerede Højbaadsmand
  Olufsen i Hjertensfrydgade. Hver Formiddag, naar St.
  Paulskirkens Taarnur slog elleve, kunde man se hans høje, magre,
  lidt duvende Skikkelse træde ud af den lave Dør i det lille, to
  Stokværks Sted, hvis øverste Lejlighed han beboede, og et
  Øjeblik blev han staaende ude paa Fortovet for paa Sømandsvis at
  kigge op til Skyerne og lade Blikket løbe henover Tagryggene som
  over Takkelagen paa et Skib. Han var klædt i en noget falmet men
  yderst omhyggelig afbørstet Overfrakke, i hvis Knaphul der saaes
  et bredt Dannebrogsbaand. Paa sit hvide Hoved bar han en graa
  Cylinderhat, og paa den venstre Haand, med hvilken han støttede
  sig til sin Paraply, havde han en gammel, runken Skindhandske.
  
  Med den højre Arm lagt bag om Ryggen trippede han derpaa
  langsomt og forsigtigt henad den ujævne Fliserække. Samtidig kom
  hans Kone tilsyne i Gadespejlet oppe foran Salsvinduet, hvorfra
  hun blev ved at følge ham med Øjnene, indtil han var sluppen vel
  over den dybe Rendesten ved Hjørnet af Elsdyrsgade. I en
  storblomstret Nattrøje og med en Avispapirs-Papillot foran hvert
  Øre stod hun deroppe og nød Synet af hans velplejede Person med
  en stolt Selvtilfredshed, som var han helt og holdent hendes
  eget Værk.
  
  I det Øjeblik, Højbaadsmanden kom forbi Nyboders Vagt med den
  høje Galge, hvori Alarmklokken hang, flyttede han Paraplyen over
  i den højre Haand for at kunne hilse med den behandskede, dersom
  nogen af Vagtmandskabet skulde give ham militær Honnør -- noget,
  han satte stor Pris paa og altid nøje mærkede sig. Derpaa
  drejede han om ad Kamelgaden og stilede ned imod Amalienborg
  Slotsplads, hvor han daglig indfandt sig til det Klokkeslet, da
  Vagtparaden trak op. Naar han nogen Tid havde hørt paa Musiken,
  gik han tilbage over Store Kongensgade og gennem Borgergade og
  videre ind i Byen.
  
  Her, hvor han var udenfor sit fordums Magtomraade; hvor Ingen
  kendte ham som Højbaadsmand Olufsen, der havde faaet Dannebrogen
  af Kongens egen Haand; hvor han kort sagt var en ganske
  almindelig Spaserende, som Folk ustraffet kunde rende paa
  Albuen, -- her sank han uvilkaarlig noget mere sammen i Ryg og
  Knæ, mens han lidt ængstelig stavrede frem paa sine ømme Fødder
  mellem de ilsomt forbifarende Mennesker. Længere end til
  Købmagergade gik han aldrig. Hvad der laa paa den anden Side af
  denne Gade, var for ham ikke det rigtige København men en Slags
  Forstad, saa afsidesliggende, at han ikke kunde begribe, hvor
  Nogen vilde bo der. Det var Adel- og Borgergade, der i hans Øjne
  var Byens Hovedaarer; og forøvrig var det Kvarteret
  Grønne-Sværte-Regnegade, der tilligemed Toldboden og Holmen
  udgjorde hans Verden. Naar han paa sin Spaseretur var naaet til
  den sidste Børstenbinder i Antonistræde eller havde været inde i
  Jomfru Jordans Lejebibliotek i Silkegade for at bytte en Bog for
  sin Kone, vendte han om og gik hjem.
  
  I Almindelighed varede det dog endnu et Par Timer, inden han
  naaede tilbage til Hjertensfrydgade. Det var nemlig hans Vane at
  stille sig op paa alle Gadehjørner for at betragte de her
  sammenflydende Strømme af Mennesker og Vogne. Navnlig havde han
  trods sine firsindstyve Aar og sine rindende Øjne et
  langtskuende Blik for alle Tjenestepiger og særlig for dem, der
  gik med bare Arme. Hændte det, at en saadan i Forbifarten strøg
  ham tæt forbi, tilhviskede han hende en eller anden
  Kærlighedserklæring og skyndte sig derpaa fnisende afsted med
  dukket Hoved.
  
  Hertil kom, at han nødvendigvis ogsaa skulde standse et Øjeblik
  udenfor Butiksvinduerne for at betragte de udstillede Varer og
  indprente sig Priserne paa alt lige fra Uldhandlernes
  Underbeklædningsgenstande til Guldsmedenes Diamantsmykker, --
  ikke fordi han havde til Hensigt ved Lejlighed at gøre Indkøb af
  disse Ting (heri var han lovlig forhindret alene af den Grund,
  at hans Kone, altfor vel kendt med hans Svaghed overfor
  Kvindekønnet, aldrig betroede ham Omgang med Penge); men med
  sine tomme Lommer fandt han en Tilfredsstillelse i at gaa ind i
  Butikerne og nyde de Handlendes Høflighed, lade sig de
  forskellige Varer forevise, spørge om Prisen paa de kostbareste
  og derpaa tøfle af med den Besked, at han skulde „lade høre fra
  sig“.
  
  Eftermiddagen tilbragte Højbaadsmanden hjemme i sin Dagligstue
  -- „Salen“, som den kaldtes paa Nybodersproget -- et
  kahytlignende, lavloftet Rum med en Række smaa Vinduesfag ud mod
  Gaden. Her sad han i Skjorteærmer og med Kalot paa Hovedet ved
  et af Vinduerne og iagttog i Timevis de Skarer af halvtamme
  Krager ude fra Grønningen, som gav Hals ovre paa Genbohusrækkens
  Tagryg eller krigedes nede paa Stenbroen omkring Skarnbøtterne,
  der endnu paa den Tid af Dagen stod opstillet udenfor alle
  Dørene i den stille og tomme Gade. Af og til kunde der trække
  sig ligesom en Hinde over hans falmede Øjne, Hovedet sank da
  langsomt ned mod Brystet, og Munden rundede sig.
  
  „Nu sidder du igen og koger Ærter, lille Fa’er,“ sagde da hans
  Kone og hentydede hermed til en egenartet Brummen, som
  Højbaadsmanden gav fra sig, naar Søvnen var ved at overmande
  ham. Hun havde sin faste Eftermiddagsplads paa en lav Stol henne
  ved Kakkelovnen, hvor hun sad og strikkede, idet hun samtidig
  læste i en laset Roman, som hun havde liggende foran sig paa
  Knæet, og hvis Blade hun vendte med sin Albu for ikke at afbryde
  Strikningen. Inde i Gaardværelset ved Siden af, hvortil Døren
  stod aaben, sad gerne en ung, lyshaaret Pige, Plejedatteren
  Trine, og syede. I Vinduet derinde stod ogsaa et Bur med en
  Kanarifugl, der hoppede paa sine Pinde.
  
  Madam Olufsen var næsten lige saa høj som sin Mand, havde dertil
  en Bygning som en Hestgardist, ja endog en Antydning af en graa
  Moustache paa Overlæben. Naar hun om Formiddagen gik omkring i
  sin storblomstrede Nattrøje og med sine Avispapirs-Papilloter,
  var hun ikke indtagende; men naar hun efter Middag havde faaet
  Snørliv og sin sorte Merinos Kjole paa og skjult sin
  halvskaldede Isse under en baandbesat Kappe, foran hvilken de nu
  omhyggeligt ordnede Tindingekrøller præsenterede sig næsten
  koket mod de ikke helt afblomstrede Kinder, kunde man meget godt
  forstaa, hvad der fortaltes i Nyboder om hendes fordums
  Herlighed.
  
  Det havde i det hele været et smukt Par, hun og Højbaadsmanden.
  Det havde ogsaa været et lykkeligt Par. Havde maaske
  Højbaadsmanden ikke altid holdt sig Lovens sjette Bud strengt
  efterrettelig, saa havde Madammen til Gengæld været trofast for
  dem begge, skønt det i hendes unge Dage ikke havde manglet hende
  paa Forlokkere. Dersom man kunde tro Rygtet, havde endog en af
  Hoffets Prinser, der altid gik paa Rov efter unge Nyboderskoner,
  hvis Mænd var paa Langfart, en Aftenstund passet hende op paa
  Hjørnet af Haregaden og, efter at have givet sig tilkende for
  hende, gjort hende et galant Tilbud. Hun havde nejet og slaaet
  Øjnene ned og derpaa stiltiende fulgt ham hen i en af de mørke
  og ensomme Alleer bag Volden. Men her i Ensomheden havde hun
  pludselig lagt den lille, visne Højhed over sit Knæ og af sit
  gode Hjerte givet ham en Endefuld, der ikke netop var den første
  Revselse, nogen krænket Nyboderskone havde tildelt ham, men
  sikkert nok den kraftigste.
  
  Den medborgerlige Anseelse, dette aldrende Ægtepar nød, var da
  af gammel Dato, og deres Hjem var endnu et yndet Samlingssted
  for adskillige af Nyboders Standspersoner. Ikke i mange
  Nybodershuse udfoldedes der en Selskabelighed som hos de to
  Gamle i Hjertensfrydgade. Foruden de sædvanlige Kirkehøjtider og
  saadanne Bods- og Bededage, som overalt i Kristenheden
  festligholdes med fed Mad og varm Punsj, fejrede de en uendelig
  Række Familjebegivenheder og aarlig tilbagevendende Mærkedage af
  privat Natur. Der var saaledes Aarsdagen for Kanarifuglen Peters
  Indlemmelse i Familjen; der var Mindefesten for Højbaadsmandens
  Storetaa, som engang for mange Aar siden var bleven bortklippet
  paa Grund af Beneder. Men frem for alt var der Madam Olufsens
  Kopsætningsdag, der indtraf hen paa Foraaret, naar Varmen kom i
  Luften, og som indlededes med en stor Chokoladefrokost for
  Barberen, der udførte Operationen.
  
  Selskabet bestod ved disse Lejligheder altid af de samme
  syv-otte gamle Venner af Huset, som nu i mere end fyrretyve Aar
  havde fejret betydningsfulde Familjebegivenheder hos hinanden,
  nemlig: pensioneret „Obertømmermand“ Bendtz fra Tulipangade,
  pensioneret Kvartermand Mørup fra Delfingaden, Overkanoner
  Jensen og Bolteslager Fuss fra Krokodillen, alle med Madammer.
  Heller ikke Festlighedernes Forløb havde i den sidste
  Menneskealder undergaaet nogen nævneværdig Forandring. Naar
  Gæsterne var bleven samlede i Gaardværelset, aabnede
  Højbaadsmanden Døren ind til „Salen“, hvor Bordet stod dækket,
  og bød Selskabet tilbords med den staaende Vittighed, at det nu
  var Tid at „faa puttet noget i Ansigtet“. Naar man saa var
  kommen til Sæde, og Værtinden havde sat den dampende Gaas eller
  Skinke paa Bordet, udbrød Bolteslager Fuss lige saa
  regelmæssigt, idet han i forstilt Overraskelse kastede sig
  tilbage mod Stoleryggen: „Naada, Madam Olufsen; der har De sgu
  lagt et forsvarligt Æg!“ -- hvorpaa Madammen kaldte ham et
  gammelt Vrøvl og bad Gæsterne lade, som de var hjemme.
  
  Paa dette Tidspunkt kunde det hænde, at Døren gik op for en
  krushaaret Yngling, hvis Ankomst blev hilst med et almindeligt
  Glædesudbrud. Alle de gamle Mennesker rejste sig ærbødigt op,
  idet de rakte ham Haanden, og den lille Trine -- Plejedatteren
  -- der pludselig havde skiftet Farve, fik travlt med at bringe
  en Stol ind fra Sideværelset, sætte et nyt Dække frem og hente
  en varm Tallerken i Køkkenet.
  
  Den unge Fremmede var Olufsens Logerende, den eenogtyveaarige
  Polytekniker Sidenius, der i nogle Aar havde boet nede i Stuen i
  et Par smaabitte Gaardværelser, som hørte med til
  Højbaadsmandens Lejlighed. Han var alles Yndling her, og
  efterhaanden som nu Fadene og Brændevinskaraflerne tømtes, blev
  Stemningen meget lystig.
  
  Der var kun een, der vedblev at være lige tavs og stille, -- det
  var den lille Trine, som besørgede Opvartningen. Hun fyldte i
  Glassene, bragte Brød om, skiftede Tallerkener, pudsede Lysene,
  fremfandt Saltkarrene, optog tabte Lommetørklæder og hentede
  Vand til Madammerne, naar nogen af dem begyndte at faa ondt
  eller at hikke, -- altsammen saa tyst, saa lydløst, at hendes
  Tilstedeværelse aldeles ikke mærkedes af nogen. Det var, som om
  man blev betjent af en usynlig Aand. Hun var nu ogsaa let at
  overse, saa lille og uudviklet hun var trods sine nitten Aar.
  Blandt de gamle Mennesker betragtedes hun endnu helt som Barn,
  tilmed som et meget indskrænket Barn, og i Virkeligheden
  manglede hun ogsaa lidt paa Forstanden. Hun var en stakkels
  Forældreløs, som Højbaadsmandens havde taget sig af, og hvis
  Herkomst ingen kendte. Nogen Skønhed besad hun ikke, og selv for
  den unge Hr. Sidenius var hun intet andet end det usynlige
  Redskab, der børstede hans Støvler og bragte hans Linned til
  Vadsk.
  
  Naar nu Punsjebollen og de sukkerstrøede Æbleskiver var kommen
  paa Bordet, fornøjede man sig en Tid med at afsynge forskellige
  Selskabs- og Fædrelandssange, hvorved navnlig Madam Fuss gjorde
  sig bemærket med en -- mere for sin Kraft end for sin Skønhed --
  højt beundret Diskant.
  
  Under Sangen forsvandt pludselig Trine efter at have forvisset
  sig om, at der ingenting manglede paa Bordet, og at alle
  Gæsterne var forsynede. Ude i Køkkenet tændte hun et Lys ved
  Gløderne paa den aabne Grue og steg saa ned ad Husets smalle og
  stejle Trappe -- en Slags Skibsstige -- for at gøre i Stand til
  Natten i Hr. Sidenius’ Værelser. Det var to smaa, mørke og
  fugtige Rum, saare fattigt udstyrede med en lille Voksdugspuf og
  et Klapbord, hvorpaa der hulter til bulter laa Bøger,
  Tegneredskaber og store Papirsruller med Mærker af
  Blyantsfingre.
  
  Trine satte Lyset fra sig paa Bordet, lukkede et Vindu op og
  stod et Øjeblik drømmende med Haanden paa Karmen og saae ud over
  den lilleputagtige, af nogle Plankeværker og et Nødvendighedshus
  omgærdede Have, hvorover et romantisk Fuldmaanelys skinnede. Men
  pludselig foer hun sammen, ligesom opskræmt af sine egne Tanker,
  og gav sig ivrig i Færd med det Taalmodighedsarbejde at bringe
  Orden i Stuens Forstyrrelse. Hun samlede nogle Klædningsstykker,
  der laa henkastede rundt om paa Stolene, og hængte dem ind bag
  Hjørneforhænget i Sovekammeret. Hun ordnede Bøgerne paa Bordet
  og lagde alle de mange smaa Tegneapparater ned i de for hvert
  enkelt nøje afpassede Rum i Etuierne. Skønt hendes unge Herre
  aldrig havde ulejliget sig med at give hende Anvisninger i saa
  Henseende, vidste hun nøjagtig, hvor hver Ting havde sin Plads,
  og hvor han ventede, ja fordrede at kunne finde den. Med det
  Instinkt, som Kærligheden skaber endog hos de Enfoldige, havde
  hun lært sig selv alt, havde udfundet hans Vaner, gættet sig til
  hans Ønsker, bestandig af sig selv fundet Vej gennem den
  Labyrint af Luner og uberegnelige Indfald, der fører ind til en
  saadan ung Mands egenlige, endelige Vilje. Han havde engang for
  alle ladet hende vide -- og han havde ved den Lejlighed med en
  skrækindjagende Grimace opløftet sin Finger -- at hun maatte
  betragte det at passe ham som sit Livs Hovedopgave og egenlige
  Bestemmelse, for hvis samvittighedsfulde Opfyldelse Gud engang
  vilde kræve hende til Regnskab paa Dommens Dag.
  
  Det var derfor med en oprigtig Følelse af at røgte et højhelligt
  Kald, at hun færdedes dernede i hans smaa Stuer og syslede med
  hans Ejendele. Med en særlig Andagt dvælede hun inde i det lille
  Sovekammer, mens hun puslede med hans Seng, satte Tøflerne
  bekvemt tilrette saaledes, at Taaspidserne vendte indefter, og
  lagde Tændstikæsken paa den Side af Lysepladen, der var Sengen
  nærmest. Naar hun tilsidst tog Hovedpuden mellem sine Hænder for
  at rette paa Fylden, trykkede hun den et Øjeblik til sit Hjerte,
  idet hun med et saligt Udtryk lukkede Øjnene.
  
  Oppe i „Salen“ var de Gamle imidlertid bleven mere og mere
  overstadige. Bolteslager Fuss havde faaet sin Guitar frem og
  trods Konernes Indsigelser givet sig til at synge den berygtede
  Skillingsvise „En bøvet Kælling ved Gammelstrand“. Mændene
  jublede. Ogsaa den unge Sidenius lo, og inde i den 84-aarige
  Obertømmermand Bendz klukkede det som i en Flaske. Men Konerne
  rejste sig krænkede og fortrak ind i Gaardværelset, hvor nu
  Kaffen blev anrettet med Tilbehør af Kandis og Solbærlikør.
  
  Først henimod Morgen brød Selskabet op, og de forskellige
  Ægtepar trippede forsonede hjemad i en Lyksalighedstilstand, der
  henrev dem til Kys og Klap og kærlighedsfulde Omfavnelser midt
  paa aaben Gade.
  
  *                *
  *
  
  Det var hos disse livsglade gamle Mennesker, der endnu i deres
  høje Alderdom uden Anfægtelser tømte Nydelsernes Bæger lige til
  Grumset, at Peter Andreas havde fundet sit første Asyl, et
  midlertidigt Fristed paa Vejen ud til det Lykkens Land, hans
  Drømme havde forjættet ham. Han havde her mødt den velvilligste
  Forstaaelse netop af det i hans Natur, som man hjemme i
  Præstegaarden havde villet undertrykke og brændemærke som Dødens
  og Djævlens Værk. Navnlig i sine første, ensomme Aar i København
  havde han været taknemlig for dette Hjem og for det hele muntre
  og idylliske Nyboder, der var som et hengemt Stykke Provins midt
  i Hovedstaden. Senere -- efterhaanden som han udvidede sin
  Bekendtskabskres -- havde hans Forhold til de to Gamle og deres
  lille Vennesamfund vel faaet en mere flygtig Karakter; men brudt
  blev det aldrig, og de Gamle blev ved at holde af ham og tage
  sig af hans Vel, næsten som om han kunde have været en af deres
  egne. De havde ikke været længe om at opdage hans Fattigdom,
  skønt han gjorde alt for at skjule den; og mere end een Gang
  vilde han være gaaet i Seng med tom Mave, dersom ikke Madam
  Olufsen paa hensynsfuld Maade havde budt ham ind for at „smage
  paa“ en ny Ost eller „sige hende sin Mening“ om en friskkogt
  Skinke.
  
  Noget rigtigt Indblik i hans Forhold lykkedes det dem alligevel
  ikke at faa. Saa livlig og snaksom han til Tider kunde være --
  om sig selv og sine Forhaabninger talte han aldrig eller dog kun
  i Spøg, idet han, naar de spurgte ham, gerne svarede, at han
  „studerede til Minister“. Ligeledes bevarede han en haardnakket
  Tavshed angaaende alt, hvad der vedrørte hans Hjem og Forholdet
  til hans Familje, skønt særlig Madam Olufsen aldrig blev træt af
  at udfritte ham derom. Han havde foresat sig at ville betragte
  alt det Forbigangne som noget glemt, noget dødt, der end ikke
  som Minde skulde faa Lov at spøge i hans Tilværelse. Han havde
  bestræbt sig for grundigt at udlufte sit Indre, at udslette hver
  bitter og ydmygende Erindring af sin Sjæl, at den kunde blive
  som en ubeskreven Marmortavle for Lykkens og Sejrens funklende
  Guldskrift. Derfor fandtes der hverken paa hans Bord eller paa
  hans Væg saa meget som et Portræt, der kunde minde ham -- eller
  fortælle andre -- om det Hjem, han havde forladt, og som han
  ikke vilde gense, før han kunde komme som den, der krævede til
  Regnskab og holdt Dom. Dersom han pludselig var død, vilde man
  ikke i hans hemmeligste Gemme have fundet saa meget som et
  opbevaret Brev, ikke en Optegnelse, der kunde fortælle om, hvem
  han var, og hvorfra han stammede. Om det saa var sit Navn, saa
  havde han forandret det for saa vidt muligt at undgaa enhver
  Erindring om Fortiden. Han skrev sig ikke længer Peter Andreas
  men slet og ret Per, og det var hans Sorg, at han ikke ogsaa
  kunde skaffe sig et andet og mere standsmæssigt Efternavn.
  
  Al hans Forbindelse med Forældrehjemmet havde efterhaanden
  indskrænket sig til de korte Breve, hvormed han kvartalsvis
  kvitterede for den Pengehjælp, han endnu (og uden store
  Skrupler) modtog derfra, men som rigtignok var ganske
  utilstrækkelig, særlig paa Grund af de store Udgifter til
  Forelæsninger, Bøger, Tegne- og Maaleredskaber o. s. v., som
  hans Studium krævede. For overhovedet at kunne leve havde han
  fra sit attende Aar maattet give Regneundervisning i en
  Drengeskole og kopiere Arbejdstegninger for en Haandværksmester.
  Til sine gamle Skolekammerater, af hvilke de fleste forlængst
  var kommen til København som Studenter, stod han heller ikke i
  noget Forhold. Han saae dem næsten aldrig. Krænkede i deres
  Værdighed, fordi Per nogle Gange havde formastet sig til at gøre
  Løjer med deres akademiske Borgerskab, havde de hurtig trukket
  sig tilbage fra ham med noget af den samme højtidelige Skyhed,
  han kendte fra sine egne Brødre.
  
  Per lod ligeglad. Men helt ukunstlet var hans Ligegyldighed
  alligevel sjelden. Til Tider kunde han endogsaa være ret
  forstemt. Ikke alene følte han sig nedværdiget af sin Fattigdom
  og især af denne Pogeskolevirksomhed, som han aldrig nævnte for
  nogen. Værre var det, at han begyndte at skuffes af sit Studium
  og af de Fremtidsmuligheder, dette syntes i Stand til at skabe
  ham. Dengang han for fire-fem Aar siden første Gang nærmede sig
  den polytekniske Læreanstalt, havde det været med en næsten
  andagtsfuld Forventning. Han havde forestillet sig den som en
  Art Tempel, et højtideligt Tankeværksted, hvor den frigjorte
  Menneskeheds Fremtidslykke og Velfærd smeddedes under Aandens
  Lyn og Torden, -- og han fandt en grim og uanselig Bygning i
  Skyggen af en gammel Bispegaard og heri en Samling mørke og
  triste, af Tobak og Smørrebrødslugt gennemtrængte Rum, hvor en
  Del unge Mennesker stod bøjet over smaa, papirbeklædte Borde,
  mens andre sad med lange Piber og læste i Kollegiehefter eller i
  Smug spillede Kort. Han havde tænkt sig sine tilkommende Lærere
  som ildfulde Forkyndere af Naturvidenskabens hellige Evangelier,
  og han traf i Foredragssalene nogle gamle, hentørrede
  Skolemesterskikkelser, der ikke var synderlig forskellige fra
  dem, han netop havde taget Afsked med paa Skolen derhjemme. En
  af dem, en fuldkommen Mumie, hvis Stemme under Forelæsningen
  hvert Øjeblik blev borte og maatte klares med en Slurk af en
  medbragt Medicinflaske, underviste endnu paa Erindringer fra
  Hans Christian Ørsteds Dage. En anden -- Professor Sandrup,
  Læreren i de egenlige Ingeniørfag -- gik med hvidt Slips og
  lignede mest en ældre teologisk Kandidat eller Præst. Han nød et
  vist Ry for teoretisk Viden men var en Pedant, der i pædagogisk
  Samvittighedsfuldhed havde udarbejdet lange, videnskabelig
  formede Beskrivelser af selv de simpleste Redskaber som Økse og
  Trillebør og fordrede dem ordret gengivet til Eksamen.
  
  Fra alle Sider modtog Per den Belæring, at en duelig Ingeniør
  slet ikke (i hvert Fald ikke længer) var en saadan stolt,
  verdensomflakkende Eventyrhelt, som han havde foregøglet sig,
  men blot et almindeligt Kontormenneske, en samvittighedsfuld
  Regnemaskine, et levende Tabelværk lænket til et Tegnebræt. De
  allerfleste af hans Medstuderende -- og netop de af dem, der
  baade af Lærerne og de andre Elever ansaaes for de mest lovende
  -- drømte da ogsaa blot om engang i Tiden at opnaa en eller
  anden fast og betrygget, om end nok saa beskeden Embedsstilling,
  der tillod dem at indrette sig det hyggeligt som Familjefædre
  med en lille Husstand i et lille Hus med en lille Have for
  engang efter fyrretyve Aars tro Tjeneste at afgaa med en lille
  Pension og et lille Udmærkelsestegn eller en Justitsraadtitel.
  
  Men saadanne Udsigter fristede aldeles ikke Per. Han følte sig
  ikke skabt for Hverdagsliv og Godtkøbslykke. Han følte
  Herskerblod i sine Aarer og krævede Plads til Højbords ved
  Livets Taffel blandt Jordens frie og frelse Mænd.
  
  Han havde endogsaa for længe siden udset sig Midlet, der skulde
  sætte ham i Stand til at opnaa den attraaede, stolte
  Uafhængighed. Samtidig med, at han nogenlunde regelmæssig
  passede sine Forelæsninger og Øvelser, og uden at han heller
  forsømte de ydmygende Smaabeskæftigelser, der sikrede ham
  Livsopholdet, havde han i al Hemmelighed beskæftiget sig med at
  gøre Udkast til et stort Vandbygningsarbejde, en
  Fjordregulering, hvortil han havde fattet Planen allerede i sit
  første Studieaar i København. Den første Oprindelse dertil laa
  endda endnu længere tilbage i Tiden, helt tilbage i hans
  Drengealder, nemlig i hint Tidsrum derhjemme, da der havde været
  saa megen Tale om at fremme den hensygnende Skibsfart paa
  Fjorden ved at uddybe og regulere Sejlløbet og ombygge Havnen,
  -- dette Foretagende, hvorom hans Fader havde udtalt sig saa
  nedsættende paa Grund af det stærke Røre, det vakte i Byen, og
  som da ogsaa tilsidst var bleven opgivet. Allerede dengang havde
  han drømt om at blive den, der bragte den store Plan til
  Udførelse og ledede de friske Havstrømme og Verdenshandelens
  Guldflod ind til Byens fattige Pæreskipperhavn. Og denne Drøm om
  paa saadan Maade at blive en Velgører for selve den By, der
  havde været Vidne til hans Fornedrelse, havde egenlig aldrig
  siden helt forladt ham. Efter hint sidste, ulykkelige Julebesøg
  havde den især faaet stor Magt over ham. I hans Ensomhed lod den
  ham aldrig Ro, den blev hans fikse Ide, i hvis Virkeliggørelse
  han tilsidst med en Slags religiøs Overbevisning saae sit Livs
  skæbnebestemte Opgave og foreløbige Maal.
  
  I tre Aar, lige siden han fik lært sig at opsætte en Kanalprofil
  efter et Generalstabskorts Højdekurver, havde han nu arbejdet
  paa dette Værk. Døgn efter Døgn havde han stjaalet Timer af sin
  Nattesøvn for at beregne Jordarealer og Strømhastigheder, tegne
  Faskin-Indbygninger og Glacis’er, Brohoveder og Duc-d’Alber. Og
  Aar for Aar udvidede han sin Plan, føjede noget nyt til, gjorde
  den mere og mere kæmpemæssig. Paavirket af nogle bekendte tyske
  Fagskrifter, som han havde anskaffet sig, var han saaledes
  kommen paa den Tanke at lade den uddybede Skibsvej fortsætte sig
  paa den anden Side af Byen som en Kanal eller et System af
  Kanaler efter hollandsk Mønster. Hvad der foresvævede ham som
  det endelige, vældige Maal var et Net af brede Vandaarer, der
  forbandt alle Midtjyllands større Aaer, Indsøer og
  Fjordindskæringer med hinanden og satte den opdyrkede Hede og de
  opblomstrende Nybygger-Byer derinde i Forbindelse med Havet paa
  begge Sider.
  
  Men hver Gang hans Tanker løftede sig til saa høj en Flugt, var
  det, at Mismodet meldte sig. Afmagtens laadne Trolde lejrede sig
  om hans Arbejdsbord og haanlo af hans store Drømme. Du er gal!
  skreg de. Før du bliver gammel og graa, kan du ikke gøre dig
  nogen Forhaabning om at faa Tilladelse til at gennemføre
  nogetsomhelst i dette Land, hvor det betragtes som en
  Formastelighed af en ung Mand at have anden Ærgerrighed end den
  at sidde sig en Pukkel til paa en Kontorstol, og hvor en
  Ingeniør, der vil bevare sine Medborgeres Agtelse og sine
  Overordnedes Tillid, i det højeste tør gøre sig Haab om at opnaa
  en Stilling som Vejassistent med kongelig Udnævnelse. Har du
  allerede glemt, hvad din ærværdige Lærer, den Guds Mand
  Professor Sandrup, dog med saa megen faderlig Alvor lagde dig
  paa Sinde, dengang du ved en Overhøring begyndte at kramme ud
  med det nye, du havde lært ved din (af Ingen paabudte) Læsning i
  moderne tyske Skrifter: „Beflit Dem, unge Mand, paa at bekæmpe
  Deres utidige Trang til at vise Selvstændighed.“ Ikke sandt?
  Lærerige Ord! Løfterige Ord!
  
  Dog, længe ad Gangen fik saadanne bitre Tanker sjelden Lov til
  at gnave paa hans Hjerterod. Dertil var han for ung, og hans
  Sind for omskifteligt. En rask Spaseretur, et Øjekast af en smuk
  Pige, et Spisegilde hos de Gamle eller en Aften tilbragt med
  nogle Venner paa en Kafe, -- mere behøvedes der i Almindelighed
  ikke for at sprede Mismodsskyerne om hans Pande. Især var
  Kvinderne virksomme Afledere, hver Gang det truede med at trække
  sammen til en Stemningstorden. Han var nu enogtyve Aar gammel,
  og Tiltrækningen til det andet Køn var i Færd med at tage
  Herredømmet over hans Fantasi og give den en ny Horisont.
  
  *                *
  *
  
  En Aften kom han tilligemed en Bekendt ind i en gammeldags
  Schweizer-Kafe, der var et yndet Samlingssted for Byens udbredte
  kunstneriske og literære Halvverden. Med en Mine, der lyste af
  Sindsbevægelse, udpegede hans Ledsager ham nogle af Tidens mest
  omtalte Kunstnere og Forfattere mellem Gæsterne. Per, der slet
  ikke havde Interesse for den Slags Ting, havde imidlertid fæstet
  sin Opmærksomhed paa en ung Pige, der stod bag Skænken -- en høj
  og slank Skikkelse med et pragtfuldt gyldenrødt Haar.
  
  „Det er den røde Lisbeth,“ forklarede den anden. „Det er hende,
  der har staaet Model til Iversens Venus og til Petersens
  Susanne. Hun er ikke ilde, hva’? Sikken Hud!“
  
  Per blev fra den Dag en hyppig Gæst i Kafeen, især paa de Tider
  af Døgnet, da der kun var faa andre. Han var bleven meget
  indtagen i den unge Pige, og da det viste sig, at Tiltrækningen
  var gensidig, førte den uden mange Omstændigheder til et
  fortroligt Forhold.
  
  Han var med Aarene bleven ikke saa lidt forfængelig af sit Ydre.
  Han havde et bredt og kraftigt Legeme, et stejlpandet Hoved med
  mørkt, kruset Haar og store, blaalige Øjne under sammenvoksede
  Bryn. Over den svære Mund tegnede sig Spiren til et Overskæg.
  Takket være Madam Olufsens moderlige Omsorg havde han nogenlunde
  bevaret sit gode Drengehuld, og hans Kinder havde heller ikke
  helt mistet deres landlige Teglstensfarve. Naar han bevægede sig
  ude mellem Folk, smilte han gerne uden selv at vide det, og
  dette bestandige, lidt tomme Smil skuffede let dem, der ikke
  kendte ham, saa de ansaae ham for en barnlig Natur i skønneste
  Harmoni med hele Tilværelsen. Helt var det overhovedet ikke
  lykkedes ham at ryste Provinsboeren af Ærmet; men naar han var i
  sine bedste Klæder, gjorde han en ganske statelig Figur, førte
  sig rankt og bevægede sig med ikke ringe Anstand. Trods sin
  hyppige Pengemangel forsømte han aldrig sin Paaklædning. I hvert
  Fald naar han viste sig paa Gaden, var han altid som pudset og
  blæst. Han havde allerede Verdenserfaring nok til at vide, at
  der var Øjeblikke, hvor et hvidt Skjortebryst og en ulastelig
  siddende Frakke kunde faa større Betydning for en ung Mands
  Fremtid end Aaringers selvforsagende Slid, -- at saalænge
  Skinnet var reddet, var overhovedet ingenting tabt. Hjemme
  derimod var han skødesløs med sig selv og følte endda en vis
  Hygge og Tilfredsstillelse ved at gaa og slide paa sine gamle
  Laser.
  
  Den Kafe, hvor han nu var bleven Stamgæst, og hvor han ødslede
  mere Tid og flere Penge, end han rigtig vilde tilstaa for sig
  selv, var den saakaldte „Gryde“, der var Stamknejpe for en
  oppositionel artistisk Klike, de „Uafhængige“, en Kres af yngre
  og enkelte allerede ældre Skønaander, virkelige Begavelser, men
  alle mere eller mindre forsatte i Væksten, enten ikke rigtig
  udvoksede eller altfor tidlig ældede. Der sad om Aftenen den
  meget omstridte Saltvandsmaler Fritjof Jensen, en bredskaaren
  Vikingeskikkelse i Sømandspjækkert og med bølgekruset Haar og
  Skæg -- en genial, fantasirig Kunstner, en indtagende Broder
  Lystig ved et skummende Ølkrus men holdningsløs og upaalidelig
  som en Dreng i Overgangsalderen. Der sad hver Formiddag i
  tungsindig Ensomhed den syge Digter Enevoldsen og pudsede sine
  Lorgnetter eller kælede for sine Hænder eller fortabte sig i
  Nydelsen af en Cigar, saadan som han havde siddet der Aar efter
  Aar og under allehaande Smaabeskæftigelser udciseleret sine
  farveglødende Vers, smaa Mesterværker, der anslog en hel ny Tone
  i dansk Poesi. Der sad den unge, naturalistiske Figurmaler
  Jørgen Hallager med Bulbideransigtet -- Oprøreren, Anarkisten,
  der vilde omstyrte Samfundet, reformere Kunsten, afskaffe
  Akademier og have alle Professorer hængt, men som iøvrig
  ernærede sig redelig som Retusjør hos en Fotograf. Og der var
  den gamle Spottefugl, Journalisten og Lystspilforfatteren
  Reeballe, en lille, hjulbenet, parykbærende Dværg med eet blankt
  skinnende og eet ligesom ormstukkent Øje og med et langt,
  gulhvidt Bukkeskæg nedover et snavset Skjortebryst, -- det
  uopslidelige Offer for Karikaturtegnerne i Byens
  Vittighedsblade. Med en fortygget Cigarstump i Mundvigen og med
  den ene eller begge Hænder skjult bagpaa under Bukselinningen
  drev han i oftest temmelig drukken Tilstand omkring mellem
  Bordene, slog sig ned hist og her, undertiden mellem ham ganske
  ubekendte Folk, og blandede sig vrøvlagtig i deres Samtaler.
  Ogsaa han vilde reformere Verden, men i klassisk Aand. Hans
  Ideal var Sokrates. Hans Standpunkt var den klare, ædruelige
  Erkendelses. I sine mest omtaagede Øjeblikke yndede han at slaa
  sig for sit Bryst og kalde sig „den sidste Græker“.
  
  Skønt Per var saa meget yngre end disse Mænd og ikke selv havde
  gjort nogen Tilnærmelse, nød han den Ære at blive inddraget i
  deres Kres, dels -- som Fritjof Jensen engang ytrede -- for sine
  „maleriske røde Kinders“ Skyld, væsenligst dog paa Grund af sit
  Forhold til Lisbeth, der var deres fælles Kæledægge, hvis
  farveskønne Silkehaar og skære Hud nogle af dem skyldte
  Halvdelen af deres Berømmelse, hvorfor de til Gengæld viste
  hende den Opmærksomhed altid at anerkende den for Øjeblikket
  foretrukne Tilbeder, selv om Vedkommende slet ikke hørte til det
  benaadede Kunstnerlav.
  
  Per vedblev ikke desmindre at føle sig fremmed i disse
  Menneskers Selskab, og det var ikke udelukkende af Beskedenhed,
  at han sjælden blandede sig i Samtalen. Han havde lige saa ringe
  Sans for Maleri som for Poesi. Hans Fantasi fandt tilstrækkelig
  Næring i hans Studium. Indbildningskraften blev saa aldeles
  taget i Beslag af hans store Fremtidsværk, at der ikke blev
  noget tilovers for Kunsten.
  
  Nogen uinteresseret Tilskuer var han alligevel ikke. Han havde i
  al Stilhed sin Morskab af disse kuriøse Mennesker, der kunde
  springe i Harnisk paa Grund af en Farvesammensætning og tale sig
  op i Ekstase i Anledning af fire rimede Linjer, som om
  Menneskehedens Velfærd afhang af deres rette Forstaaelse. Han
  nød en saadan Scene som et komisk Skuespil, og han maatte le ved
  sig selv, da han mærkede, hvorledes ogsaa Lisbeth var greben af
  Galskaben og -- stolt, som hun i det hele var, af sit Legemes
  Betydning for Kunsten -- vilde have sit Liv opfattet som en
  begejstret Hengivelse til det Skønnes Forherligelse.
  
  Mellem alle disse Mennesker var der en, der viede Per en ganske
  særlig Deltagelse, en Mand, som heller ikke hørte hjemme i
  Kresen og i Almindelighed ikke engang var rigtig velset der. Det
  var en vis Ivan Salomon, en ung Jøde, Søn af en af Byens Rigmænd
  -- en lille, vever Skabning, et brunøjet Egern, altid smilende,
  lutter Tjenstagtighed, saare lykkelig ved at færdes mellem saa
  mange berømte Kunstnere. Det var dette Menneskes ærgerrige Drøm
  engang at opdage og fremelske et Geni. Bestandig var han paa
  Jagt efter et skjult eller miskendt Talent, hvis Beskytter han
  kunde blive. I enhver, lidt iøjnefaldende ydre Særegenhed -- et
  Par dybtliggende Øjne, en kraftig formet Pande eller bare et
  uklippet Haar -- saae han straks Tegn paa sjeldne Evner, og der
  fortaltes mange muntre Historier om de Skuffelser, han i saa
  Henseende havde lidt.
  
  Nu havde han øjensynlig kastet sit Haab paa Per, der imidlertid
  følte sig højst besværet af hans Opmærksomheder. Selv hans
  Smiger var ham inderlig imod. Det virkede ubehageligt paa ham,
  naar Hr. Salomon -- med ret uforblommede Hentydninger til hans
  hurtige Held overfor Lisbeth -- smilende fortalte ham, at han
  var en udpræget Aladdintype, et Lykkebarn, paa hvis cæsariske
  Pande der med Gudens Finger stod skrevet: Jeg kommer, ser,
  sejrer! Selve Ordene virkede ganske vist betagende paa ham, fik
  hans inderste, skjulteste Stemningsliv til at dirre. Det pinte
  og ydmygede ham blot, at han første Gang skulde høre denne
  Profeti af en naragtig lille Jødes Mund.
  
  En Aften kom han ind i Gryden henimod Midnatstid og faldt da
  midt ned i et stormende Bakkanal. Det var den store Fritjof
  Jensen -- „Fritjof“, som han slet og ret kaldtes af alle -- der
  slog sig løs i Anledning af, at han havde faaet et af sine 4
  Alens Lærreder „Orkan i Nordsøen“ solgt til en Smørgrosserer.
  Midt paa Gulvet i et Værelse, som ved en Gang var adskilt fra
  Kafeens øvrige Lokaler, var en Del Smaaborde stillet sammen i en
  Række, og her sad en Snes Mennesker omkring to vinløvomkransede
  Boller med Champagnepunsj.
  
  For den øverste Bordende -- omhvirvlet af Tobaksskyer -- tronede
  Fritjof selv som en olympisk Gud. Foran ham stod hans mægtige
  Privatpokal, kaldet „Dybet“, og man kunde se paa hans ligesom
  blinde Øjne og høre paa hans Mæle, at han ikke var paa det
  tørre. I mere end et Døgn havde han uafbrudt været paa Farten,
  havde tilbragt Nat og Dag i Østerskældere, hos offenlige Piger,
  ude i Skoven og paa Vinstuer og havde trukket med sig, hvad han
  undervejs traf paa af Venner og Venners Bekendte.
  
  Der blev holdt en Række Taler. En bleg, ung Mand med
  mefistofeliske Træk sprang saaledes op paa sin Stol og udbragte
  skrigende et Leve for en Fraværende, en vis Dr. Nathan, hvem Per
  hyppig havde hørt omtale her og altid med en særegen
  Begejstring. Det var en Literaturkritiker og Populærfilosof, der
  regnedes for visse yngre Akademikerkreses aandelige Fører, og
  som, utilfreds med Forholdene herhjemme, havde bosat sig i
  Berlin. Andet vidste Per ikke om denne Mand, skønt man vanskelig
  kunde tage en Avis eller et Vittighedsblad i Haanden uden at
  støde paa hans Navn, -- „Dr. Satan“, som de sidste ufravigelig
  kaldte ham. At Manden var Jøde, havde gjort sit til, at Per
  aldrig havde følt Trang til at skaffe sig nærmere Oplysninger om
  ham. Han yndede nu engang ikke dette fremmede Folkefærd og havde
  desuden ingenting tilovers for literære Mennesker. Og denne
  Doktor havde endda holdt Forelæsninger paa selve Universitetet,
  dette teologisk besmittede Moderskød for den hele akademiske
  Spidsborgerlighed, der i Pers Øjne var Landets egenlige Ulykke.
  
  Den blege, unge Taler, som stod der paa Stolen og fægtede
  begejstret med Armene, var en Digter ved Navn Povl Berger. Med
  Tilslutning fra Drikkebrødrene rundt om kaldte han først Dr.
  Nathan sin „Helt“, derpaa sin „Gud“ og tilsidst sin „Frelser“,
  og efter endelig at have tømt sit Glas, knuste han det til hans
  Ære i sin Haand, saa Blodet løb ham ned over Fingrene.
  
  Per sad med aaben Mund. Han havde en Fornemmelse af at befinde
  sig i et Galehus.
  
  I Løbet af Natten fik Selskabet stadig ny Forøgelse. For at
  skaffe Plads maatte der tilsidst sættes endnu et Par Smaaborde
  derind, og af Hensigtsmæssighedshensyn anbragtes saa disse ikke
  i Fortsættelse af de andre men paa Siden, saa den hele Samling
  dannede et Kors. Men da hørtes pludselig et Brøl og et
  Dunderslag i Bordet. Det var Fritjof, der raabte:
  
  „Vi vil ikke sidde her under det forbandede Galilæer-Tegn! … Jeg
  faar Kvalme af al den Fromhed! … Lad os danne en Hestesko! Vi
  vil forskrive os til Fanden ved at hædre hans Fodbeklædning! …
  Flyt ud, Venner!“
  
  Og da man havde føjet ham, og alle igen var kommen tilsæde efter
  Forstyrrelsen, løftede han sin fyldte Pokal og fremsagde:
  
  „Jeg hilser dig, Lucifer! Hellige Oprører! Du, Frihedens og
  Glædens Skytsaand! Alle Djævelungers Gud! … Tildel mig endnu
  mangen fed Smørgrosserer, og jeg vil opbygge dig et Alter af
  Østersskaller og tømte Champagneflasker! … Hej, Vært! …
  Gripomenus! … Mere Vin her! … Et Hav af Vin! … Et Daabens Bad i
  Vin, mine Venner! … Hej, er der Ingen, der hører -- --!“
  
  Værten, en lille trøjeklædt Schweizer, viste sig i Døren ind til
  Kafeen, hvor der forlængst var lukket og slukket. Med optrukne
  Skuldre og mange beklagende Haandbevægelser bad han de Herrer
  meget undskylde, men han turde ikke servere mere iaften. Klokken
  var over to, og Gadens venligsindede Nattebetjent havde allerede
  een Gang banket advarende paa Ruden ind til ham.
  
  „Klokken? … Klokken!“ raabte Fritjof. „Vi er Guder, Gripomenus!
  Klokken er for Skrædere og Skomagere!“
  
  „Ja, ok for Kafeværter -- disvær!“ svarede den lille Mand med
  Hovedet paa Siden og Hænderne foldede foran Brystet. Og da han
  mærkede, at hans Vittighed gjorde Lykke, tilføjede han med et
  Smil, at han glædede sig til at se de Herrer igen den næste Dag;
  de kunde komme saa tidligt, de ønskede det. „Vi opner Klokken
  syv.“
  
  Men nu kastede Fritjof sig tilbage i Stolen og tog et dybt Greb
  ned i sin højre Bukselomme. „Vin vil jeg ha’e!“ raabte han og
  strøede i det samme en Haandfuld Guldpenge ud over Bordet, saa
  de rullede klirrende ned til alle Sider. „Her er Smør! … Vil I
  ha’e mer! … Drik, Venner! … Lad det Skidt ligge! … Vi er ikke
  Spidsborgere!“
  
  Men denne Ophøjethed var dog de andre lidt for olympisk; de blev
  med eet ganske ædru og fik travlt med at samle Guldet op fra
  Gulvet, mens Fritjof blev ved at brøle:
  
  „Vin! -- Vin og Piger vil vi ha’e! -- Vin, siger jeg!“
  
  Efterhaanden opløstes dog Drikkelaget. Værten trak ærbødig hver
  enkelt til Side og bad ham mindelig „for den Politiens Skyld“ at
  forlade Lokalet, hvorefter de en efter en blev lukket ud ad en
  Bagdør. Kun Fritjof var ubønhørlig og blev ved at raabe.
  
  Tilsidst var der ikke andre end Per tilbage. Men da saa ogsaa
  han vilde gaa, holdt Fritjof ham tilbage ved Ærmet og truede,
  tiggede, ja tryglede ham næsten med Graad i Halsen til at blive.
  
  Per lod sig tilsidst overtale. Han fandt det ikke længer
  forsvarligt at lade Mennesket ene i en saa overspændt
  Sindsstemning. Under Løfte om at ville forholde sig rolige fik
  de Kaffe og Kognak bragt ind; hvorpaa „Gripomenus“ hovedrystende
  trippede tilbage til sit Lukaf.
  
  Fritjof plantede begge Albuerne oppe paa Bordpladen og støttede
  sit skæggede Hoved mellem Hænderne. Han var pludselig bleven
  tavs og saae ned for sig med halvlukkede Øjne.
  
  Per sad paa den anden Side af Bordet og tændte sig en frisk
  Cigar. Et eneste, halvt nedskruet Gasblus brændte lige over
  deres Hoveder. Resten af det store Rum kunde akkurat skimtes
  gennem et graat Slør af ophvirvlet Støv og Tobaksdamp. Rundt om
  stod Mylret af tomme Borde og Stole ganske saaledes, som
  Gæsterne havde forladt dem. Paa Bordene flød Cigaraske,
  Champagnepropper, itubrudte Glas. Men alt var stille nu … saa
  iørefaldende stille efter den forudgaaende Larm, at det var, som
  om der ved hver Lyd kaldtes puslende Genlyd frem af alle
  Hjørnerne.
  
  Da Fritjof stadig ikke sagde noget, troede Per tilsidst, at han
  var falden i Søvn. Han stødte da sit Glas mod hans og sagde:
  
  „Skaal!“
  
  Men i Stedet for at svare begyndte Fritjof at tale melankolsk om
  Døden. Idet han saae usikkert over paa Per med sine ligesom
  blinde Øjne, spurgte han, om han aldrig følte sig uhyggelig
  tilmode ved at tænke „paa detteher -- hvad det nu er -- paa den
  anden Side Graven.“
  
  Per, som ikke kendte den Slags Anfægtelser og i hvert Fald endnu
  var for opfyldt af det nærværende Liv til at have Tanker
  tilovers for det muligvis tilkommende, troede i første Øjeblik,
  at den anden gjorde Løjer, og gav sig til at le. Men da greb
  Fritjof ham i Armen og sagde -- halvt angstfuldt, halv bydende:
  
  „Stille Menneske! Lad os ingenting forsværge! … I unge
  Grønskollinger har saa let ved at være raske paa det. Men vent,
  til I faar de første graa Haar i Tindingen. I skal da nok føle
  en løjerlig Kriblen i Kroppen ved at tænke paa, at jeres
  velplejede Person engang skal anrettes som Festmaaltid for nogle
  hundrede sultne Maddiker. Bare lidt overflødigt Fedt om Hjertet
  -- færdig! En Høvlspaanspude under Hovedet, otte Skruer i
  Kistelaaget og -- værs’artig -- Bordet er dækket! … Lad os
  ingenting forsværge, siger jeg! Maaske findes der alligevel mere
  ovenover Stjernerne, end vore moderne Jødeprofeter drømmer om.
  Og i saa Fald … hvad saa? Kommer der saa ikke en Regnskabets Dag
  for os allesammen? … Vi bilder os nu ind at være bleven saa
  kloge. Ja vel! Men lykkeligere? … Skaal!“
  
  Per spilede Øjnene op. Han stirrede paa denne skæggede Vildbams,
  denne Livsglædens og Skønhedsdyrkelsens Ypperstepræst, der
  pludselig aabenbarede sig som hans Faders og Moders Aandsfrænde,
  en Underjordisk, hvis inderste Sjæl færdedes i Skyggeriget,
  kresede omkring Graven og den hinsidige Dommer, -- ræd for de
  Lysets Magter, han for et Øjeblik siden selv saa overmodig havde
  paakaldt. -- --
  
  
  Og dette blev ikke den eneste Gang, Per fik et saadant
  overraskende Indblik i disse „Uafhængiges“ Indre og skimtede en
  Vrange, en Natside, en uovervunden Rest af et gammelt Jeg, der i
  ubefæstede Øjeblikke drev et uhyggeligt Abespil med deres nye.
  Om det saa var „den sidste Græker“, Reeballe, kunde han, naar
  han undtagelsesvis var ædru, have ret alvorlige Kampe at bestaa
  med sin Samvittighed, og Lisbeth fik regelmæssig sin
  Konfirmationssalmebog frem af Kommodeskuffen, saasnart hun fik
  sine Lændesmerter eller frygtede for at være frugtsommelig.
  Efterhaanden dæmrede der da hos ham en Forestilling om, hvad det
  overhovedet var, der lammede Menneskenes Kraft og gjorde Verden
  til en stor Lemmestiftelse. Som her den ene søgte Fortrøstning i
  Flasken, den anden nedlarmede „Stemmen i sit Indre“ med
  drengeagtig Stortalenhed og vilde Løjer, den tredje i artistisk
  Selvbedøvelse sluttede sig inde i sin Skal som en Snegl under
  Torden, mens den fjerde fortabte sig i ørkesløse Drømme om et
  fremtidigt anarkistisk Broderskab mellem Mennesker, -- saadan
  sad Folk overalt i Verden og kæmpede med Spøgelser, mens Livet
  rødmosset og smilende bød til Fest rundt omkring dem. Han kendte
  det jo altsammen derhjemme fra!
  
  Og nu vældede der frem i ham en svimlende Følelse af at være
  noget for sig selv, en Undtagelse, der allerede som Barn ved et
  lykkeligt Tilfælde havde sprængt de Lænker, hvori selv Tidens
  frieste Aander endnu trællede. Ivan Salomons Ord om hans
  Aladdinslykke og om Gudeskriften paa hans Pande fik med eet en
  ny, langt mere vidtrækkende Betydning. Det galdt blot om at
  ville, hensynsløst og uden Anfægtelser at begære -- og alle
  Livets Herligheder skulde blive ham til Del!
  
  Saa var han da en Kongesøn alligevel. Herskerkronen var lagt om
  hans Isse. Een var der jo allerede, der havde set den skinne og
  læst dens Indskrift: Jeg kommer, ser, sejrer!
  
  
  
  
  Tredje Kapitel.
  
  Efter lange Overvejelser tog Per en Dag nogle Tegneruller og
  Beregningshefter under Armen og søgte Professor Sandrup i hans
  Privatbolig for at bede ham om at se paa hans Kanal- og
  Fjordreguleringsprojekt og udtale en Dom derom. Professoren
  spilede Øjnene op, satte tavs sine Briller paa den lange Næse og
  smaagryntede utilfreds. Og med den uhyggelige Evne, der i
  Aarenes Løb udvikler sig hos gamle Lærere, til øjeblikkelig at
  slaa ned paa et Arbejdes svage Punkter, varede det ikke længe,
  før han paaviste en Fejl i Pers Strømhastigheds-Beregninger.
  
  Per kunde ikke nægte hverken Fejlens Tilstedeværelse eller dens
  Betydning for den hele Plan. Han blev brændende rød og forsøgte
  ikke et Ord til Forsvar.
  
  Derpaa aftog Professoren atter Brillerne. Og idet han iøvrig
  ydede ham sin Anerkendelse for den Interesse og Flid, hvorom
  hans Arbejde vidnede, tilraadede han ham indstændig ikke oftere
  at bruge sin Tid til den Slags hensigtsløse Forsøg men helt at
  ofre sig til et grundigt og planmæssigt Studium af de
  foreskrevne Eksamensfag.
  
  Da Per var kommen hjem, tog han igen Papirerne for sig og
  studerede dem grundig. Men det hjalp ikke. Fejlen var
  uomtvistelig. Den havde indsneget sig straks i Begyndelsen af
  hans Beregninger over Strømhastighederne, og dens Berigtigelse
  vilde, som Professoren rigtig havde set, have til Følge, at den
  projekterede Middelvandstand paa Aaens laveste Punkt sænkede
  Vandspejlet her under Havets Niveau, med andre Ord, at hele
  Planen hvilede paa et falsk Grundlag og var ugennemførlig.
  
  Paany steg Skamrødmen op i hans Ansigt … han saae sit hele
  stolte Kongedømme uhjælpeligt synke i Grus. I over en Time blev
  han siddende sammenbøjet ved Bordet med Hovedet i sine Hænder og
  rørte sig ikke.
  
  Men pludselig rejste han sig, kastede Tegninger, Beregninger og
  Overslag hulter til bulter ned i Kommodeskuffen, tændte sig en
  Cigar og skridtede ind til Byen, hvor han tilbragte
  Eftermiddagen i en Billardstue. Højrøstet spaserede han omkring
  i Skjorteærmer og spillede med enhver, der bød sig til. Han var
  endda ualmindelig sikker i Stødet, vandt Parti efter Parti.
  Ingen skulde se paa ham, at han samme Dag havde lidt et saa
  forsmædeligt Nederlag.
  
  Hen paa Eftermiddagen traf han her en Bekendt, som falbød en
  tiloversbleven Billet til et Kunstner- og Studenterkarneval
  samme Aften. Billetten var at faa til halv Pris. Per købte den
  straks.
  
  
  Den følgende Aften stod han med opslaaet Frakkekrave og ventede
  ved et af de mørke og stille Hjørner af Frue Plads. Det var
  Snevejr. Paa Pladsen foran ham saaes der ikke et Menneske. Det
  hvide Snetæppe laa rundt om Kirken uden et eneste Fodspor. De to
  Statuer af Moses og David foran Indgangen havde faaet store,
  hvide Parykker paa og mindede med denne Hovedpynt og i deres
  sorte Kapper om et Par holbergske Advokater.
  
  Den, han ventede paa, var en Dame, en yngre Frue, som han havde
  truffet paa Karnevalet og danset med den halve Nat. Noget stort
  Haab om, at hun vilde komme, havde han dog ikke. Det var hans
  første Kærlighedseventyr med en virkelig Dame, og noget Løfte
  havde hun da heller ikke villet give ham. Hun havde nærmest
  slaaet hans dristige Anmodning hen i forlegen Spøg.
  
  Klokken oppe i Taarnet havde forlængst slaaet ni, og han tænkte
  just paa at gaa hjem, da Nogen rømmede sig bag ved ham. Det var
  et Bybud, der udbad sig hans Navn og derpaa overrakte ham et
  Brev.
  
  Per skyndte sig hen under den nærmeste Lygte, og mens hans
  Næsebor udvidede sig for at indaande Papirets Violduft, læste
  han: „Kommer selvfølgelig ikke. Skal derimod forsøge at skaffe
  Dem Indbydelse til Fabrikant Fensmarks næste Søndag. Jeg tror,
  de mangler dansende Herrer.“ -- Brevet var uden Underskrift. En
  Efterskrift manglede derimod ikke. Der stod: „Jeg er i Grunden
  meget vred paa Dem. Jeg haaber, De skammer Dem lidt.“
  
  Per stak Brevet i Lommen og smilede tilfreds. Han tænkte paa
  Lisbeth. Han kunde nu endelig give hende Løbepas. Han havde i
  Virkeligheden længe haft Afsmag for disse Allemandspiger med
  deres Raaheder og Prellerier, deres Lopper og snavsede Kamre. Et
  rigere, værdigere Elskovsliv skulde nu begynde for ham. Hans
  Fantasi oprullede et betagende Fremtidsperspektiv af galante
  Oplevelser: farefulde Stævnemøder, hemmelige Drosketure, dulgte
  Haandtryk under Bordet, stjaalne Kys bag Viften, frygtsomme
  Tilstaaelser -- --
  
  Han var kommen gennem Skoubogade og vilde dreje ind i
  Vimmelskaftet, da han pludselig afsluttede den skønne
  Billedrække med en drøj Ed. Lige imod ham paa samme Fortov kom
  en lille, zobelskindsklædt Herre under en stor Paraply. Skønt
  Paraplyen skjulte hele Overkroppen, havde han øjeblikkelig
  genkendt ham paa det hurtige Fodskifte. Det var Ivan Salomon.
  
  For at undgaa et Møde traadte han i Hast over Rendestenen og
  vilde skraa over til den anden Side af Gaden; men det var
  forsilde. Et Udraab, et Frydeskrig: „Hr. Sidenius! … Er det ikke
  Hr. Sidenius?“ nødte ham til at standse.
  
  „Dersom De er paa Vej til Gryden“ -- sagde Salomon, --
  „fraraader jeg Dem at gaa derhen. Jeg kommer netop derfra. Der
  er iaften ikke til at holde ud for Kedsommelighed. Der er ikke
  andre end Enevoldsen; men vor kære Digter sidder aldeles
  aandsfraværende og pudser sine Lorgnetter og har aabenbart store
  Vanskeligheder med Anbringelsen af et Komma. Lad os gaa et andet
  Sted hen. De gør mig nok den Fornøjelse at spise til Aften med
  mig? -- De er fri, ikke sandt?“
  
  Per vidste, at han lige saa godt straks kunde opgive al
  Modstand, -- han vilde dog ikke kunne finde paa nogen
  Indvending, som Salomon ikke var i Stand til øjeblikkelig at
  slaa til Jorden.
  
  Saa havde han nu heller ingen stor Lyst til at komme hjem til
  sig selv og faa sin Stemning ødelagt ved at erindres om det, der
  laa i Kommodeskuffen. Sove kunde han dog ikke. Og naar Mennesket
  endelig vilde have ham med, saa -- for en Gangs Skyld. -- --
  
  Kort efter sad de i en vinrød Fløjlssofa i en nyopført, elegant
  Hotelrestavration, der fortrinsvis besøgtes af det tilrejsende
  Landaristokrati og af Officerer. Et kostbart Brysselertæppe
  dækkede Lokalets Gulv, store Spejle dannede dets Vægge,
  Betjeningen besørgedes lydløst af selskabsklædte Opvartere, og
  blandt Gæsterne, hvorimellem der var flere Damer, førtes
  Samtalen med dæmpede Stemmer.
  
  Per følte sig i første Øjeblik en Smule trykket. Han var ikke
  vant til at bevæge sig i saa fornemme Omgivelser. Men navnlig
  generede det ham at være her med Salomon. Denne havde straks ved
  en noget støjende og anmassende Optræden tiltrukket sig en
  Opmærksomhed, som absolut ikke var præget af Velvilje.
  
  Der var særlig een af Gæsterne, -- en enlig siddende Herre, som
  Per forresten endnu ikke havde faaet Øje paa -- der havde set
  irriteret op fra sin Avis. Det var en Mand i
  Fyrretyveaarsalderen, en høj, skeletagtig, slapt udseende
  Skikkelse med et skallet, næsten nøgent Hoved og et indfaldent
  Ansigt, hvori der sad et langt nedhængende, blond Overskæg og en
  Guld-Næseklemmer. Han havde betragtet Ivan Salomon med et
  foragtfuldt Blik; men idet han opdagede Per, var der fløjet lidt
  Rødme op i hans gulblege Kinder, og han havde hurtig skjult sig
  saa fuldstændig bag sin Avis, at der ikke blev andet synligt af
  hans Person end et Par lange, korslagte Ben.
  
  „Hvad vil De spise? Lidt Østers?“ spurgte Salomon, idet han trak
  sine rødbrune Handsker af og stak dem ind mellem de to nederste
  Vesteknapper. „De har vel fuldkommen friske Skaldyr iaften?“
  henvendte han sig til Opvarteren, der svarede med et lidt
  skødesløst Buk.
  
  Per kunde ikke faa sig til at tilstaa, at han ikke havde
  synderlig Smag for denne fornemme Ret. Men paa den anden Side
  vilde han ikke give Afkald paa et solidt Aftensmaaltid. Han var
  bleven sulten af den lange Venten i den kolde Frostluft. Han
  trængte til Kød, til Ost og Æg, -- mange Æg.
  
  „Østers er godt,“ sagde han. „Men jeg vil sige Dem forud: jeg er
  sulten som en Ulv.“
  
  „Bravo! Udmærket!“ jublede Salomon og klappede i Hænderne, mens
  alle Gæsterne -- endog Damerne -- vendte sig fortørnede om imod
  dem. Ogsaa den enlige Herres Guldlorgnet viste sig et Øjeblik
  spejdende over Kanten af Avisen.
  
  Vendt mod Opvarteren vedblev Salomon: „Lad os høre? … Hvad er
  der mere iaften?“
  
  Opvarteren opremsede en Række Retter.
  
  „Lad os faa det altsammen … hele Registret!“ raabte han i
  løssluppen Overgivenhed og gjorde med begge Armene en svømmende
  Bevægelse udover Bordet. „Dæk bare op! En grand souper! … Og
  lidt hurtig, lille Ven! Vi er sultne som Ulve.“
  
  Per, som havde set, at selv Opvarterens Mine var bleven
  overlegen, vidste i sin Skamfuldhed ingen anden Udvej end at
  slaa ind i den andens Tone. Han tog en Tandstikker fra Bægeret
  paa Bordet, lagde sig tilbage i Sofahjørnet og kastede et
  udfordrende Blik ud i Salen.
  
  Nu blev „Skaldyrene“ anrettet paa et Underlag af smaa Isstykker
  og med en Flaske afkølet Champagne. Senere fulgte Fuglevildt,
  Asparges, en Omelet, Ost, Selleri og Frugter. Per tog forsvarlig
  til sig af det altsammen. Han sagde til sig selv, at naar han nu
  engang var kommen her, vilde han ogsaa have noget for det. Og
  det var første Gang i sit Liv, han sad ved en saa kongelig
  Opdækning.
  
  Salomon selv nippede kun til de første Retter men snakkede til
  Gengæld ustanselig. Han var kommen ind paa sit Yndlingstema,
  Renaissancen. „Denne Menneskehedens Stortid“ -- sagde han -- „da
  Digtere, Kunstnere, Opfindere, alle de store Begavelser levede
  som Fyrster, æredes som Konger, elskedes af Dronninger, medens
  vore Dages Genier sidder og sulter paa Kvistkamrene og knap nok
  regnes med til det gode Selskab. Derfor savner deres Værker saa
  ofte det Storhedspræg, den gigantiske Kraft, der uimodstaaelig
  river med. Jeg talte før om Enevoldsen. Ved Gud, jeg agter i høj
  Grad hans Talent. Jeg betragter hans „Skabelsen“ som et lyrisk
  Mesterværk. Og dog -- ikke sandt? -- Filigranarbejde,
  fortryllende Hjernespind, smukke Statuetter i Stedet for
  Monumenter. I tre Dage sidder han og grunder paa et Adjektiv.
  Der mangler ham de store Oplevelser, det er Sagen! … Aa, hvem
  der var rig … rig! … rig!“
  
  Han kastede sig tilbage mod Sofaryggen med begge Hænder lagt om
  bag Nakken og den ene Fod oppe under sig, saa et Stykke af den
  røde Silkestrømpe saaes.
  
  „Men jeg troede, De var rig,“ bemærkede Per tørt -- for dog at
  sige noget.
  
  „Aa, rig! … Nej, man skulde kunne strø Millioner omkring sig …
  øse Guld ud med begge Hænder! Genierne skulde sidde som
  Smaafyrster rundtom i Landet, omgive sig med et Hof, holde
  Jagter, Maskeballer, Elskerinder … Tænk paa Rubens! Tænk paa
  Goethe! Tænk paa Voltaire!“
  
  Han kastede sig atter frem over Bordet for at fylde i Pers Glas.
  Og nu gjorde han et Forsøg paa at faa sin Gæst til at udtale sig
  om sig selv og sine Fremtidsplaner. Af en fælles Bekendt, der
  var Polytekniker, havde han faaet at vide, at Per efter en
  almindelig Antagelse blandt sine Medstuderende tumlede med en
  eller anden stor Opfindelse; og det var hans stadige Sorg, at
  han hidtil slet ikke havde kunnet faa ham til at aabenbare noget
  derom, saa han kunde faa Lejlighed til at tilbyde ham sin
  Støtte.
  
  Men Per var nu mindre end nogensinde tilbøjelig til den Slags
  Fortrolighed. Han lod, som om han ingenting forstod. Da han
  endelig var bleven færdig med at spise, tændte han en Cigar og
  lænede sig tilbage mod den høje Sofaryg uden længer at gide høre
  paa den andens Udgydelser.
  
  Hans Tanker, ildnede af Vinen, gled atter til Fruen fra
  Karnevalet … Fru Engelhardt hed hun. Mens han med Øjnene fulgte
  Cigarrøgens hensvævende Skyer, forvandlede disse sig for hans
  Blik til et luftigt Flor, til et bølgende Alkoveforhæng,
  hvorimellem hendes modne Skikkelse kiggede frem i nøgen
  Dejlighed. Egenlig gik det først nu rigtig op for ham, hvor
  forelsket han var. Naar han skulde være ganske ærlig, maatte han
  tilstaa, at hans Følelser for hende indtil dette Øjeblik ikke
  havde været synderlig forskellig fra dem, han plejede at nære
  for smukke og fyldige Kvinder. Det eneste, der afkølede ham en
  Smule, var Tanken paa hendes Alder. Hun var næppe helt ung; dog
  vist ikke over de tredive. Men selv om saa var? Blikket i hendes
  mørkebrune Øjne, der var store som et Par fuldmodne Kastanier,
  -- hendes forvovne Holdning i den nydelige Columbinedragt, de
  bugnende Skuldre, den lille Stumpnæses sitrende Fløje, -- alt
  forraadte en ungdommelig Fyrighed, en hidsig Hengivelsestrang,
  der trodsede Aar og Alder.
  
  Pludselig faldt hans Øjne paa Herren med Guldlorgnetten, der
  endelig havde lagt sin Avis tilside og nu tilkaldte Opvarteren
  for at betale. Idet deres Blikke mødtes, rejste de sig begge
  lidt op med en ceremoniel Hilsen.
  
  „Men Gud, det er jo Neergaard!“ udbrød Salomon. „Kender De ham?“
  
  „Nej … Jeg stødte tilfældigt paa ham igaar paa Karnevalet.“
  
  „Hvad? Var De der? … Jeg saae Dem ikke.“
  
  „Der var jo ogsaa saa skrækkelig overfyldt. -- De var der altsaa
  ogsaa?“
  
  „Gud, det var jo mig, der var Hamlet! Saae De mig ikke?“
  
  Per mindedes godt at have set en lille sortklædt Ridderskikkelse
  i Selskab med en Dame i en Snedronningedragt, som havde vakt
  nogen Forargelse blandt de andre Damer, dels paa Grund af sin
  dristige Nedringethed, dels for sin Overlæsselse med Diamanter,
  der hang som regnbuespillende Rimkrystaller i det hvide Slør.
  
  „De var der med en Dame?“ spurgte Per.
  
  „Min Søster -- ja!“
  
  „Aa --.“
  
  Herren med Guldlorgnetten havde imidlertid rejst sig og var i
  Øjeblikket i Færd med ved Opvarterens Hjælp at iføre sig sit
  Overtøj. Per betragtede med nogen Misundelse baade hans meget
  korrekte og elegante Paaklædning og den
  Verdensmandsoverlegenhed, hvormed han lod Opvarteren bringe ham
  baade Hat og Stok og tilsidst blot ved en Haandbevægelse
  forlangte Ild til sin Cigaret. Per havde den foregaaende Nat kun
  vekslet nogle almindelige Talemaader med ham. Kort efter, at han
  første Gang havde danset med Fru Engelhardt, var han dukket op
  ved deres Side og havde ladet sig forestille. Siden havde han
  stadig iagttaget dem paa Afstand, saa Per tilsidst var bleven
  enig med sig selv om, at han maatte være en Medbejler.
  
  For at komme ud af Restavrationen maatte Hr. Neergaard forbi det
  Bord, hvor Per og Salomon sad; og Salomon viftede nu kammeratlig
  med Haanden og raabte:
  
  „Godaften, Neergaard … Godaften … Hvordan lever man?“
  
  Hr. Neergaards Øjenbryn løftede sig som i dyb Overraskelse. Saa
  smilte han overbærende og besvarede Hilsenen med et skødesløst
  Nik uden engang at tage Cigaretten af Munden. Derimod hilste han
  igen med næsten overdreven Høflighed paa Per, som derved paany
  blev tvungen til at lette paa sig og gøre sin Reverens.
  
  „Hvad er han egenlig for en Fyr?“ spurgte Per, da han var borte.
  
  Salomon trak paa Skuldrene.
  
  „Veed ikke, hvad jeg skal sige … Kender i Grunden kun lidt til
  ham. Træffer ham blot af og til i Selskabslivet. Han var engang
  en ganske distingveret Person. Er forøvrig juridisk Kandidat,
  bærer et anset Navn og har fortræffelige Forbindelser, … kort
  sagt, har haft brillante Chancer for at gøre Karriere i vore
  smaa Forhold. Der var nok ogsaa engang Tale om at ansætte ham i
  Diplomatiet … ved Legationen i London, tror jeg. Selve Prinsen
  af Wales skal have interesseret sig derfor. Jeg veed ikke, hvad
  det var, der kom i Vejen. I hvert Fald frabad han sig
  Ansættelsen. Han er vistnok noget af en Særling. Nu sidder han i
  en yderst beskeden Stilling oppe i et af Ministerierne.“
  
  *                *
  *
  
  Allerede den næste Dag modtog Per den Bal-Indbydelse, Fru
  Engelhardt havde lovet at skaffe ham, og han fik nu travlt med
  at udbedre sin Garderobe, for at han ved sin Fremtræden i det
  københavnske Selskabsliv ikke skulde staa tilskamme for de
  øvrige Kavalerer. I den Anledning viste det sig nødvendigt for
  ham at skaffe sig et Pengelaan. Ved en af sine Kafe-Bekendte
  blev han indført hos en ældre, forhenværende Landmand, der
  gjorde sin lille Kapital frugtbringende ved at udlaane den til
  unge Mennesker mod en Godtgørelse af 60 p. C. og Sikkerhed i
  Livsforsikringspolice, Bøger, Bohave, Daabs- og
  Vaccinationsattest foruden en højtidelig mundtlig Erklæring,
  afgiven i Vidners Overværelse og med Haanden paa Biblen.
  
  Madam Olufsen gjorde store Øjne i Anledning af de mange nye
  Ting, der næsten daglig blev bragt ind i Huset fra Byens store
  Magasiner. Hun og hendes Mand talte ofte om, hvad der vel kunde
  være igære. Per selv sagde ingenting. Han havde overhovedet
  været meget tilbagetrukken i den senere Tid og var desuden
  sjelden hjemme.
  
  Den eneste, der havde kunnet give nogen Oplysning, var den tavse
  Trine. Med Kærlighedens tusindøjede Instinkt havde den enfoldige
  Pige -- saavidt hendes Forstaaelse af den Slags Ting overhovedet
  rakte -- hurtig begrebet, hvad det var, der her forberedtes; og
  bestandig hyppigere i disse Dage maatte hun ty over i
  Nødtørftshuset, der var hendes Tilflugtssted, naar Sorgen
  overvældede hende og hun maatte være ene for at kunne græde ud.
  
  Ikke desmindre var det med om muligt endnu større Omhu og
  Andagt, at hun nu puslede om nede i hans smaa Stuer og tog Vare
  paa, hvad der tilhørte ham. Navnlig vaagede hun over alt dette
  nye, som hun antog for hans Brudgomsudstyr, med en Nidkærhed,
  som galdt det hendes egen Lykke. Hun syede Mærke paa det fine
  Linned, paa Lommetørklæderne og de silketynde Strømper og lagde
  rent Papir i de nederste, uaflaasede Kommodeskuffer, hvor det
  altsammen skulde ligge. Da Balaftenen kom, var det ogsaa hende,
  der maatte binde hans hvide Slips, knappe hans Handsker, sige
  ham, om hans nyanskaffede Kjole sad godt i Ryggen, og om det
  maskinklippede Haar klædte ham. Og da Klokken var bleven halvni
  og den bestilte Droske ikke kom, var det hende, der blev skældt
  ud for en Torsk, og hende, der i Slud og Mørke, uden Hat og
  Sjal, maatte løbe helt ind i Adelgade efter en anden.
  
  Da Per traadte ind i Balsalen, var Dansen allerede begyndt. En
  halv Snes Par valsede højtidelig omkring paa Gulvet, mens et
  noget lignende Antal stod eller sad langsmed Væggene. Mellem de
  sidste opdagede han hurtig Fru Engelhardt. Hun var i ildrød
  Silke og sad og viftede sig med en stor, dunkantet Vifte. Ved
  hendes Side sad en blankskallet Herre og vuggede en Klaphat paa
  sit Knæ -- Neergaard.
  
  Synet af denne Mand, men navnlig den skinsyge Tanke, der i det
  samme foer ham gennem Hovedet, at ogsaa hans Nærværelse kunde
  skyldes Fru Engelhardts begunstigende Mellemkomst, ødelagde
  totalt hans Stemning. Det første Kvarterstid deltog han slet
  ikke i Dansen men opholdt sig inde i de tilstødende Stuer, hvor
  nogle ældre Herrer sad og spillede Kort. Først henimod
  Slutningen af første „Vals“ gik han ind og inklinerede for Fruen
  med et stift Buk uden at se til hendes Kavaler. Hun syntes ikke
  straks at ville genkende ham. Endelig rejste hun sig op, samlede
  Slæbet og lagde med et halvt moderligt Smil sit svære Legeme i
  hans Arm.
  
  „Hvad De dog er for en utaknemlig En,“ sagde hun paa sit
  københavnsk, da de havde danset et Par Gange rundt, uden at Per
  havde mælet et Ord. „De siger mig ikke engang Tak, fordi jeg
  skaffede Dem Indbydelsen. Det var dog ellers slet ikke saa let,
  vil jeg fortælle Dem.“
  
  „Jeg er Dem særdeles forbunden, Frue!“
  
  „Hvor formelt! Er der gaaet Dem noget imod?“
  
  „Ja -- lidt.“
  
  „Og hvad er det, … dersom det kan betroes en Dame?“
  
  „Hvorfor er den Neergaard her? Jeg kan ikke lide ham. De vilde
  gøre mig en Tjeneste ved ikke at danse med ham.“
  
  „Det maa jeg sige … De er virkelig fordringsfuld.“
  
  Hun lo, men gjorde sig i det samme tungere i hans Arm.
  
  Ogsaa Per kom til at le. Dette lønlige Fortrolighedstegn, Duften
  fra hendes Haar og den halvblottede Barm, der hvilede mod hans
  Bryst, gjorde ham øjeblikkelig hed. De dansede fire Gange rundt,
  og da han førte hende tilbage til hendes Plads, var Neergaard
  forsvunden. Han saae ham lidt efter staa henne i den anden Ende
  af Salen og gøre Kur til en ganske ung Pige med lange, korngule
  Fletninger nedad Ryggen.
  
  Imidlertid slæbte Ballet sig trevent gennem de første Danse,
  tilsyneladende uden stor Fornøjelse for andre end Husets
  Tjenestefolk, der nu og da fik Lov at kigge ind i Salen bag en
  Dør. Først efterat Herrerne havde opdaget nogle i Sideværelserne
  fremsatte Forfriskninger, blev der mere Liv. Forresten var
  Herreselskabet noget blandet og Tonen temmelig ugenert, saadan
  som det let bliver Tilfældet i ellers dannede Familjer, der
  mangler voksne Sønner, og hvor man maa skaffe sig Balkavalerer
  gennem Bekendte og Bekendtes Bekendte uden anden Garanti end en
  Vejviseradresse. De Indbudne følte sig ikke paa nogen Maade
  forpligtede overfor det Hjem, de gæstede; man teede sig ganske
  utvungent, gabede og kritiserede og krævede ind omtrent som i et
  offenligt Lokale.
  
  Værten, en lille hvidhaaret Mand, der ikke selv kendte Navnet
  paa sine Gæster, bevægede sig ængstelig omkring i Stuerne som
  den mest fremmede. Med et anstrengt Selskabssmil udførte han
  samvittighedsfuldt det ham af Hustru og Døtre paalagte Hverv: at
  faa Kavalererne til at „arbejde“. Naar han fandt en Herre staa
  ledig foran Malerierne paa Dagligstuevæggen eller opholde sig
  lidt længe ved Forfriskningerne, stillede han sig hen ved Siden
  af ham og indledede en Samtale, der begyndte nok saa uskyldig
  med nogle Ytringer om Billedkunst, om Teatret eller Skøjteføret,
  men som ufravigelig endte med, at Vedkommende under hans
  Bevogtning vendte tilbage til Dansesalen og her forestilledes
  for en eller anden af Husets ældre Veninder, der manglede Navne
  paa sit Balkort.
  
  Fru Engelhardt havde lovet Per Kotillonen. Men da man havde
  spist og Dansen begyndte, søgte han hende forgæves baade i Salen
  og de tilstødende Stuer. Tilsidst fandt han hende i et lille,
  svagt oplyst Kabinet, et sekskantet Taarnrum, paa den anden Side
  Dagligstuen. Hun sad her ganske alene i Hjørnet af en Sofa, der
  stod saaledes, at den ikke kunde ses, før man stod i Døren.
  
  Hun modtog ham med blid, træt Sørgmodighed, sagde, at han
  rimeligvis nu blev vred paa hende, men hun havde ingen Lyst til
  at danse mere, og naturligvis var det for meget forlangt, at han
  skulde give Afkald paa Dansen for at sidde her og underholde
  hende. En saadan Opofrelse vilde hun aldeles ikke tage imod …
  han maatte paa ingen Maade føle sig forpligtet.
  
  Med al sin selskabelige Uerfarenhed var Per dog ikke dummere,
  end at han forstod Meningen. Han skød en Stol hen ved Siden af
  hende, og en Tid sad de nu tavse begge to, mens Musiken og
  Støjen fra Dansesalen lød ind til dem -- stærkt afdæmpet, som
  den blev, ved at passere to-tre store Værelser. Saa tog Per
  pludselig hendes Haand, som laa blottet paa Sofaarmen, og da hun
  lod ham beholde den, erklærede han hende i meget ligefremme Ord
  sin Kærlighed og gentog sin Bøn om at tilstaa ham et Stævnemøde.
  Hun lovede tilsidst at føje ham, og han bøjede sig ned over
  hendes hvide Arm og trykkede een, to, tre Gange et Kys paa den
  oppe ved Albuen. Han havde i Grunden troet, at hun vilde have
  afværget det, og hun sagde da ogsaa, at hun vilde blive alvorlig
  vred, dersom han gjorde det oftere -- men Øjnenes fugtige Glans
  og den mægtige Barms Svulmen modsagde hendes Ord.
  
  Men nu hørtes der Trin i Stuen udenfor. Per havde akkurat faaet
  kastet sig tilbage i Stolen, da Neergaards lange Skikkelse viste
  sig i Døraabningen. Han bukkede høflig undskyldende; dog blev
  han staaende derhenne med Hænderne paa Ryggen, som tænkte han
  paa at gaa derind.
  
  „Træd nærmere,“ sagde Fruen.
  
  „Trænger De til Selskab?“ spurgte han paa en Maade, som Per ikke
  syntes om, -- næsten brysk lød det.
  
  „Ikke just det; men har De noget morsomt at fortælle, vil vi
  gerne høre det.“
  
  „Aa ja, De og Hr. Ingeniør Sidenius sidder nu ogsaa her saa
  trøstesløst ensomt … saa ganske forladt af Verden.“
  
  „Ja,“ sagde hun, idet hun med en mat Bevægelse slog sin Vifte ud
  og lagde sig tilbage i Sofahjørnet. „Det er trist … jeg er
  bleven træt … ganske ødelagt af Dansen og de mange Mennesker.
  Men De? Hvorfor danser De ikke? De er jo ovenikøbet saa stærkt
  engageret iaften.“
  
  „Aa nej, Frue,“ -- han besluttede sig endelig til at gaa derind
  -- „nu tror jeg, at ogsaa jeg i dette stemningsfulde Mulm vil
  indøve mig i at sige Verden ret Farvel. -- Tillader De?“
  
  Han rullede en Stol hen til Sofaen fra den modsatte Side af den,
  hvor Per sad. De to kom derved til at sidde Ansigt mod Ansigt
  uden endnu at have hilst paa hinanden.
  
  Fru Engelhardts Tunge fik paa engang yderlig travlt. Hun
  kritiserede Selskabets Sammensætning, talte om Souper’en, som
  hun til Gengæld roste stærkt, dernæst om forskellige af de
  tilstedeværende Damers Toiletter. Per sad og iagttog Neergaard
  og sagde ingenting. Heller ikke Neergaard talte. Han havde bøjet
  sig forover, saa man ikke længer kunde se hans Ansigt. Albuerne
  hvilede paa hans Knæ, og de lange Hænder -- der rystede lidt --
  legede med de aftrukne Handsker.
  
  „Hvor De er bleven en rigtig kedelig En, Neergaard,“ afbrød hun
  pludselig sig selv. „Og De, som engang virkelig var saa
  underholdende. Hvad er der i Grunden i Vejen med Dem? … Det er
  naturligvis noget med en Dame.“
  
  „Det er det maaske.“
  
  „Ja, det er den lille Frøken Holm. Naturligvis! Hun maa jo være
  aldeles efter Deres Smag. Jeg skal nemlig sige Dem, Hr. Sidenius
  … Hr. Neergaard har altid været saa galant at fortælle mig, at
  han sværmer for de lysblonde og blaaøjede. Og saa er hun jo
  ovenikøbet fra Landet,“ sagde hun, atter vendt mod Neergaard.
  „Lutter Kløverduft og Sommersol og sød Mælk, … en fuldendt lille
  Mejerske, saadan som De jo altid har ønsket Dem det. -- Hvornaar
  skal saa Bryllupet staa?“
  
  Hr. Neergaard, der havde løftet Hovedet, lænede sig nu tilbage
  mod Stoleryggen, lagde Klaphatten over sin Mave, foldede
  Hænderne ovenpaa og sagde som med et mæt Suk: „Naar man har
  naaet min Alder, gør man vist fornuftigst i at betragte sig som
  en allerede hedengangen. Man har da kun tilbage at drage Omsorg
  for en anstændig Begravelse.“
  
  Fru Engelhardt lo.
  
  „Nu ser De virkelig for sort paa Tilværelsen. Hvad skulde saa vi
  stakkels Fruentimmer sige? … Se til den gamle Ritmester Frick
  derinde, han er toogtres og fører sig endnu i Dansen som en ung
  Løjtnant. Jeg er overbevist om, han gør endnu Erobringer blandt
  Damerne … Ak nej, Mændene har i Deres Alder endnu megen Lykke
  ivente.“
  
  Neergaard bøjede sig for hende.
  
  „Jeg takker Dem, Frue, for Deres ved Baaren holdte trøsterige
  Tale. Jeg veed jo nok, at man -- saavel Mænd som Kvinder -- i
  vore Dage forstaar den Kunst at bevare en ret frappant
  Ungdomsfriskhed endog temmelig højt op i Alderdommen, paa
  lignende Maade som man har lært at konservere Grønærter,
  Asparges og andet Sommergrønt. Men saadan en gammel, henkogt
  Ritmester er mig nu alligevel en Vederstyggelighed. Nej, man
  skal resignere i Tide, give Ungdommen, hvad Ungdommens er … saa
  sparer man sig mangen Genvordighed. Og af Genvordigheder kan man
  jo i min Alder have tilstrækkeligt endda. Gigten,
  Fordøjelsesbesværlighederne, Havresuppen, Stensmerterne og
  Operationsbordet -- det er de reelle Værdier, man har tilbage,
  naar man er kommen paa den forkerte Side af de fyrre.“
  
  „Og saa Minderne,“ kom det blødt henkastet fra Fru Engelhardt.
  „De gode Minder, Neergaard … dem glemmer De.“
  
  „Minderne? … Hm! … Er de ikke ogsaa saadan en Slags henkogte
  Varer, skabte til fattig Vintertrøst for Tabet af den Sommer,
  der svandt? Nej, lad os ikke tale om Minderne! De er jo bare en
  Plage mere, … det er jo netop dem, der, efterhaanden som vi
  ældes, faar os til at føle alle Livets Tildragelser som en
  bestandig svagere og mere trættende Gentagelse.“
  
  „Aa, De er aldeles umulig iaften. Men jeg undskylder Dem. De er
  syg, Neergaard, … De lever sikkert altfor uregelmæssigt. De
  skulde virkelig tale med en Læge. Jeg er vis paa, han vil
  tilraade Dem en Kur i Carlsbad.“
  
  „Maaske. Eller nogle af disse bekendte, virkningsfulde
  Jernpiller … en Revolverfuld ad Gangen. Som smertestillende
  Middel skal de være uden Lige.“
  
  „Aa, nu vil jeg ikke snakke med Dem mere. At De dog ikke et
  Øjeblik kan tale alvorligt!“
  
  Per havde under dette Ordskifte flyttet sine Øjne fra den ene
  til den anden. Dets kammeratlige Tone havde igen gjort ham lidt
  usikker med Hensyn til disse to Menneskers indbyrdes Forhold;
  men han beroligede sig med, hvad Fru Engelhardt havde fortalt
  ham allerede Karnevalsnatten, at hun og Neergaard var Bekendte
  fra Barndommen. Desuden tydede hendes Væsen overfor ham -- for
  ikke at tale om denne vittigt anbragte Anbefaling af et Ophold i
  det fjerne Carlsbad -- absolut kun paa, at han med sin
  Paatrængenhed var hende til Besvær.
  
  Men nu begyndte der at blive livligt inde i Stuerne, hvor trætte
  og forpustede Par slog sig ned om de stadig lige velforsynede
  Forfriskningsborde. Dansen var ved at slutte. Inde i Salens
  Støvtaage hvirvlede tilsidst blot tre-fire forfløjne og
  forelskede Par omkring; de kunde ikke faa nok men lod Musikken
  gentage Tappenstregen Gang efter Gang i stadig hurtigere Tempo.
  
  Vognene begyndte at køre frem. Fru Engelhardt gik rundt og sagde
  Farvel med sin Mand under Armen. Det var en høj, mavesvær,
  godmodig udseende Grosserer, der havde tilbragt Aftenen inde ved
  Spillebordene. Da de kom forbi Per, standsede Fruen til dennes
  største Forskrækkelse og forestillede de to Herrer for hinanden.
  Og Ægtemanden tog ham i Haanden og sagde ham nogle høflige Ord.
  Men Per blev undselig og kunde ikke faa sig til at møde hans
  Øjne.
  
  Hvorfor gjorde hun mon det? -- tænkte han lidt urolig, da han i
  det samme hørte hende sige meget højt til sin Mand midt i
  Stimmelen foran Udgangsdøren, aabenbart i den bestemte Hensigt,
  at han skulde høre det:
  
  „Er det ikke næste Tirsdag, du skal til London, min Ven?“
  
  Grossereren bekræftede det. Og Per blev rød og smilte. Og smilte
  igen og blev bleg. Med et stort, skinnende Blik fulgte hans Øjne
  de fyldige, hvide Skuldre over den ildrøde Silke. -- Ja, nu
  begyndte Livet for ham!
  
  *                *
  *
  
  Ved Tretiden fulgtes Neergaard og Per hjemad i den maaneklare
  Nat. Det var ikke Per, der havde søgt Ledsagelse, men da
  Neergaard ved Bortgangen havde spurgt ham, hvor han boede, og om
  de ikke skulde følges, da de dog skulde samme Vej, havde han
  ikke villet sige Nej. Han opfattede Tilbudet som den endelige
  Anerkendelse af hans Sejr over ham i Kampen om Fru Engelhardt,
  -- et Fredstilbud. Desuden havde han vanskelig ved at modstaa
  den verdensmandsagtige Høflighed, den anden vedblivende viste
  ham trods den store Aldersforskel.
  
  Neergaard talte om Selskabet og om den selskabelige Adspredelse
  i det hele taget; men Per var for optaget af sig selv og af
  Aftenens Begivenhed til at opfatte stort andet end selve Ordene.
  Trods den skarpe Frost og deres langsomme Marsj -- Neergaard
  svinglede lidt paa Benene -- gik Per med opknappet Frakke.
  Sejrsfølelsen gjorde ham hed. Smilende stødte han svære
  Tobaksskyer ud i den lyse Luft.
  
  De drejede op fra Kanalen ved Holmens Bro og gik videre op mod
  Kongens Nytorv paa Gadens venstre Side. De kom forbi
  Nationalbanken, hvis tunge, firkantede Masse løftede sig mod
  Stjernehimlen som en mægtig Sarkofag. En Skildvagt i rød Kappe
  bevogtede Indgangen til dette Mammons stilfulde Mausoleum.
  
  Lidt efter standsede Neergaard udfor et af de gamle, smalle og
  uanselige Huse, der endnu havde faaet Lov at ligge her ved den
  brede Færdselsaare.
  
  „Ja, her bor altsaa jeg. Vil De ikke, Hr. Ingeniør, gøre mig den
  Fornøjelse at følge med op og drikke et Glas god Vin. Det er jo
  endnu ikke sent.“
  
  Per betænkte sig, men sagde ja. Han følte Trang til at slaa sig
  løs og havde navnlig ingen Lyst til at komme hjem. Siden den
  Dag, da han laasede sine Papirer inde i den øverste
  Kommodeskuffe, gik han om i sine Stuer med en Uhyggefornemmelse,
  som havde han nedgravet et Lig under Gulvet.
  
  Faa Minutter efter fandt han sig magelig anbragt i et Sofahjørne
  bag et stort Bord, hvorpaa der brændte en højfodet Lampe med
  grøn Silkeskærm. Mens Neergaard rumsterede i Stuen ved Siden af
  for at finde Drikkevarer, løb hans Øjne mønstrende omkring i en
  smuk og elegant Ungkarlesalon, der fik ham til med Bekymring at
  tænke paa sine egne smaa, fattige Kamre. Hvorledes skulde han
  der kunne modtage en Dame som Fru Engelhardt? -- Her var Tæppe
  over hele Gulvet. Indlagte Mahognimøbler. Vaser og forgyldte
  Armstager. Altsammen aabenbart gammelt Arvegods. Og derhenne paa
  Væggen over Skrivebordet fremtonede gennem Halvmørket en sand
  Hærskare af alle Slags smaa og store Portrætter: Malerier i
  forgyldte Rammer, Daguerreotypier, Silhuetter, smaa
  Elfenbensmedaljoner, Litografier, Haandtegninger og moderne
  Fotografier … et Skyggetog af den henfarne Neergaardske Slægt.
  
  Lidt forsømt saae det rigtignok altsammen ud ved nærmere
  Eftersyn. Tæppet var næsten opslidt, Møbelbetrækket falmet. Paa
  det store, smukke Bogskab, der var fuldt af lange Rækker
  indbundne Bøger, lagde han Mærke til et Par Revner i
  Glasruderne.
  
  Men nu viste Neergaard sig med en langhalset Flaske og to grønne
  Pokaler. Han satte sig i en Lænestol overfor Per og skænkede op
  med stor Omhyggelighed.
  
  „Det glæder mig at have gjort Deres Bekendtskab,“ sagde han og
  løftede sit Glas. „Jeg tillader mig at drikke paa Deres
  Velgaaende, Hr. … Hr. Lykke-Per!“
  
  Per saae paa ham -- lidt overrasket og misfornøjet med denne
  lidt for direkte Hentydning til Aftenens Begivenhed. Men da
  Meningen altsaa dog var den at hylde ham som Sejrherre, vilde
  han ikke vise sig fornærmet. Han greb sit Glas og nedskyllede
  Vinen.
  
  „Det er forresten ikke min egen Opfindelse med det just ikke
  synderlig vittige Tilnavn,“ vedblev Neergaard og gav sig til at
  pudse sine Lorgnetter. „Det er en af Deres Venner, jeg citerer …
  den lille Salomon, som jeg forleden saae Dem sammen med. Han er
  en stor Beundrer af Dem. Forresten er Navnet efter min Mening
  ikke engang rigtig smigrende. Et gammelt Ord siger jo om Lykken,
  at den er Daarernes Formynder. Og en ærværdig, latinsk Forfatter
  skrev om Heldet, at det er Fader til Sorgen.“
  
  Per tænkte ved sig selv: ja, trøst du dig! Det er dig vel undt!
  
  „Dersom det ikke lød som et afskyeligt Paradoks,“ -- fortsatte
  den anden -- „vilde jeg sige, at de Ulykkelige forekommer mig at
  være de lykkeligste. De har dog den Tilfredsstillelse at kunne
  skælde ud paa Skæbnen, injuriere Vorherre, kræve Forsynet til
  Regnskab o. s. v., medens den, der -- som man siger -- sidder
  paa Lykkens Skød, kun kan anklage sig selv ved indtræffende
  Uheld.“
  
  „Men hvorfor Uheld?“ bemærkede Per smilende og saae paa Røgen
  fra sin Cigar.
  
  „Hvorfor?“ sagde Neergaard, gennem hvis Tale der hele Tiden
  klang en Bitone af Medlidenhed, hvad Per dog ikke havde Øre for.
  „Jeg tror ikke, De forstaar mig rigtig, Hr. Ingeniør! Jeg mener
  -- trods min Afsky for Paradokser -- at selve Heldet er det
  allerstørste Uheld, der i vore Dage kan ramme noget Menneske,
  fordi … ja, fordi vi i nihundredeognioghalvfems af tusinde
  Tilfælde mangler Evnen til at benytte det saadan, at det ikke
  bliver os mere til Skade end til Gavn. Vi er i vor Tid ikke
  oplærte til at omgaaes fortroligt med det eventyrlige, -- det er
  Sagen. Vi befinder os ved Lykkens Bord som en Bonde ved Kongens
  Taffel. Naar det kommer til Stykket, foretrækker vi allesammen
  den hjemlige Vandgrød og vor Mo’ers Pandekager for alle
  Slaraffenlands Herligheder. -- De kender rimeligvis Fortællingen
  om Svinedrengen, der vinder Prinsessen og det halve Kongerige.
  Den ender, synes jeg, akkurat der, hvor den begynder at blive
  interessant, i hvert Fald for voksne Mennesker. Vi skulde have
  set denne Bondeknold i Fløjl og Brokade gaa omkring og blive
  bleg og mager af lutter Lykke. Vi skulde set ham ligge i
  Prinsessens Silkeseng og flæbe af Længsel efter sin
  Maren-Malkepiges laartykke Arme. For der er ingen Tvivl om, at
  han vil gøre det. Han vil i det hele ikke have en glad Time, før
  han igen kommer i sine Træsko og faar Krone og Scepter ombyttet
  med sin Faders Møggreb.“
  
  Han havde paasat sig sin Lorgnet og sad tilbagelænet i Stolen
  med sine lange Hænder samlede under det bøjede Hoved. Hans matte
  Øjne hvilede paa Per med et paa een Gang udforskende og
  deltagende, næsten bekymret Udtryk, mens han fortsatte:
  
  „Med alt vort danske Fantasteri stikker der i os alle en
  grundfæstet Forkærlighed for det tilvante og prøvede. Hvor
  hidsigt vi end i vore unge Dage kan storme frem mod det
  overordenlige og eventyrlige … i det Øjeblik, Vidunderlandet
  virkelig aabner sine Porte for os og Kongedatteren vinker til os
  fra Altanen, faar vi Anfægtelser og kigger tilbage efter
  Kakkelovnskrogen.“
  
  „De har vistnok Ret,“ sagde Per -- han saae stadig med et Smil
  ud paa Røgskyerne fra sin Cigar. „I Almindelighed gaar det
  vistnok saadan. Men der gives Undtagelser.“
  
  „Ikke een mellem Tusinde. Maaske ikke een mellem Titusinde. De
  vil selv engang erfare, hvad for en uhyggelig Trolddomsmagt der
  ligger i alt dette hjemlige og tilvante, selv om vi maaske
  samtidig hader det. Se Dem f. Eks. om her! Der slæber vi med os
  gennem Livet en voksende Bagage af vor Slægts Efterladenskaber,
  der stabler sig op omkring os som en kinesisk Mur, og som vi dog
  ikke nænner at skille os af med. Vi hygger os inde i et
  Gravkapel af Familjeerindringer og har tilsidst ikke andre
  Følelser tilbage end Pieteten.“
  
  „Naa ja -- det kan da ikke gælde alle,“ sagde Per. „Jeg f. Eks.
  vil vanskelig komme i den Fristelse. For hvad jeg slæber med mig
  fra Fortiden, kan magelig faa Plads i en Vestelomme.“
  
  „Saa gratulerer jeg Dem! Og dog -- hvad hjælper det? Hjemmets
  forkoglende Magt stikker jo ikke alene i det materielle. Vi
  lader vor maaske forlængst afdøde Faders meningsløse Formaninger
  eller en enfoldig Moders Fordomme faa Indflydelse paa vore
  Handlinger helt op i vor egen Alderdom. Og saa har man til
  Overflod sine kære Søskende og sine bekymrede Onkler og Tanter
  -- --.“
  
  „Jeg for mit Vedkommende er nu ogsaa i den Henseende saa heldig
  stillet ikke at kende noget til den Slags.“
  
  „Saa maa jeg virkelig paany gratulere Dem. -- Men et Hjem har De
  dog vel haft … tilmed rimeligvis et af disse for deres Hygge saa
  berømte danske Præstegaardshjem. Ja, jeg slutter af Deres Navn,
  kan De vide.“
  
  Per lod, som om han overhørte dette sidste, og sagde, at han
  ikke kendte og aldrig havde kendt, hvad man kaldte nærmere
  Paarørende.
  
  „Nej virkelig! De er maaske et --.“
  
  „Ja,“ sagde Per, idet han med Forsæt afbrød ham. „Jeg er kun mig
  selv.“
  
  „Se-se!“ -- Neergaard bøjede sig frem med Hænderne paa Stolens
  Sidestykker og stirrede som nyvaagen over paa ham. -- „Saa har
  den lille Salomon altsaa ikke helt Uret. Saa hænger der jo
  virkelig noget af Eventyret ved Dem. Ingen Familjehensyn! Ingen
  Søskendeplager! Ingen velmenende Onkler og Tanter … Fri som
  Fuglen under Himlen!“
  
  Per tav bekræftende.
  
  Neergaard sank atter tilbage i Lænestolen, og der blev et
  Øjebliks dyb Stilhed.
  
  „De synes virkelig at være et sjælden begunstiget Menneske, Hr.
  Sidenius. Dersom man ikke var saa gammel og affældig, kunde man
  fristes til at misunde Dem. Fri og ubekymret i alle Forhold. Og
  med en Appetit paa Livet som en Solsort i et Kirsebærtræ. Ja,
  saadan skal det være! -- Og alligevel? Hvad hjælper det saa? De
  Lænker, vi Mennesker ikke fødes med, dem lægger vi selv paa os i
  Livets lange Løb. Vi er og bliver af Slavestand. Vi føler os kun
  hjemme i Bolt og Jern. -- Hvad mener De derom?“
  
  „Ærlig talt forstaar jeg ikke, hvad De der tænker paa,“ sagde
  Per og saae op til Uret paa Bogskabet, der viste et Kvarter over
  fire. Han begyndte at trættes af Samtalens Ensformighed, -- var
  desuden ogsaa bleven lidt betænkelig ved sin Kaadmundethed.
  
  Der gik en lille Tid, inden Neergaard svarede. Han saae stadig
  over paa Per med et optaget, anspændt Blik.
  
  „Hvad jeg tænker paa? … Aa, vi anskaffer os jo Venner og Vaner,
  lader os i Tidens Løb svinebinde af alle Slags Forpligtelser.
  For nu slet ikke at tale om den Sammenklistren af Mand og
  Kvinde, som benævnes Kærlighed, Elskov, Drift, eller hvad De
  vil. Selv en saadan fri Fugl som De maa dog vistnok indrømme
  mig, at Kvinden har Fangarme, der trods deres Blødhed kan lægge
  sig om en Mand som en Jernbøjle.“
  
  „Aa, ikke saa det generer,“ sagde Per og lo. „Og mindst, naar de
  klemmer haardt.“
  
  „Ja, De er endnu saa ung. Men alligevel -- sæt, det ved
  Lejlighed hændte Dem, at en eller anden Kvinde, der rent erotisk
  tiltrak Dem, selv om De maaske samtidig foragtede hende … en
  Tøjte maaske eller en Maren-Amme, som De i Deres Ungdoms Uskyld
  havde kysset … kort sagt, et Væsen, som De ved Vanens eller
  gamle Minders Magt følte Dem knyttet til, … sæt nu, De vidste,
  at denne Kvinde koldblodig bedrog Dem bag Deres Ryg. Hvorledes
  vilde en fri Fugl som De forholde sig i et saadant Tilfælde?“
  
  Hvor vil han hen med det? -- tænkte Per. Højt sagde han:
  
  „Hvad jeg vilde gøre? Jeg tog mig naturligvis en anden.“
  
  „Meget godt! Men dersom nu ogsaa denne anden skulde vise sig
  mindre tilfredsstillende -- og den Risiko løber man dog straks
  -- hvad saa?“
  
  „Saa tog jeg en tredje, en fjerde, en femte, … Herregud, der er
  jo Kvinder nok i Verden, Hr. Neergaard!“
  
  „Ja, det er sandt! … Det er sandt!“
  
  Han vedblev at gentage disse Ord, idet han et Nu lukkede Øjnene,
  som havde han her fundet selve Verdensgaadens Løsning.
  
  Per gjorde Tegn til at bryde op. Han syntes, Samtalen begyndte
  at blive lidt for personlig. Det var ogsaa blevet silde. Et Par
  hastige Bagervogne havde allerede kørt gennem Gaden og
  tilkendegivet, at Morgenen stundede til.
  
  Men Neergaard blev nu greben af en pludselig og besynderlig
  Oprømthed. Han fyldte paany hans Glas og bad ham glemme Tiden.
  
  „Jeg priser mig virkelig lykkelig ved at have gjort Deres
  Bekendtskab, Hr. Sidenius. De er et ualmindelig friskt og
  fornøjeligt Menneske. Dersom De ikke vil tage mig det ilde op,
  kunde jeg have Lyst til at gøre Dem et Forslag.“
  
  Hvad nu? tænkte Per.
  
  Ja, Sagen kunde maaske i første Øjeblik synes ham lidt underlig;
  men efter hvad han nu kendte til ham, vilde han sikkert ikke
  tage den højtideligere, end den fortjente. Det var en af hans
  Venner, en nær Paarørende, der laa for Døden. Han var
  uhelbredelig syg … havde ikke langt igen … var syg baade paa
  Sjæl og Legeme. Naa, det kom forresten ikke Sagen ved. Kort og
  godt altsaa: Manden, som var ugift, kunde ikke blive enig med
  sig selv om, hvad han skulde gøre ved sine Efterladenskaber, --
  der forresten ikke udgjorde andet end noget Bohave, et Par
  daarlige Malerier, lidt Bøger … omtrent saadan som han saae det
  her. Til Familjen vilde han ikke efterlade dem. Han vilde ikke
  have dem opbevarede paa Steder, hvor de risikerede at blive
  Genstand for Pietet. Han forlangte udtrykkelig, at Rub og Stub
  skulde stilles til Avktion og sælges, splittes for alle Vinde.
  Det var nu bleven den stakkels Mands fikse Ide paa det sidste,
  og da hans egen Slægt var velhavende og desuden rimeligvis vilde
  modsætte sig hans Ønske, fordi det meste af, hvad han ejede, var
  gammelt Arvegods, saa havde han talt om at ville
  borttestamentere det til en eller anden, hvem han maaske kunde
  gøre lidt Gavn eller dog et Øjebliks Glæde dermed.
  
  „Det falder mig nu ind: maa jeg ikke have Lov til at foreslaa
  ham Dem? Jeg er overbevist om, at dersom han kendte Dem, vilde
  han af sig selv være kommen paa den samme Tanke. De er netop
  saadan, som han ofte har ønsket selv at være. Fri og frank og
  ubekymret. -- -- Nej, jeg be’r Dem … dersom De ikke har noget
  mod mit Forslag, maa De ingenting sige. Vi taler da slet ikke
  mere derom. Som sagt, det hele er ikke af stor Betydning …
  repræsenterer højst et Par tusinde Kroner, naar Gæld og andre
  Forpligtelser er fyldestgjorte.“
  
  Han maa være bleven fuld, -- tænkte Per og fandt det ikke Umagen
  værd at gøre Indvendinger. Han slog det hele hen i Spøg.
  
  „Ja ja -- det vilde ikke være saa ilde,“ sagde han. „Penge kan
  man jo altid bruge. -- Men nu er det paa Tide at komme hjem. Jeg
  siger Tak for iaften!“
  
  „Nej, hvorfor vil De gaa? Bliv dog lidt endnu! … Men her er
  kvalmt herinde. Lad os lukke op!“ -- Han rejste sig nervøst og
  slog et Vindu op, saa den kolde Luft foer ind i Stuen og jog en
  lang, rygende Ildtunge op af Lampeglasset. -- „Sæt Dem dog! Vi
  har ogsaa siddet her og snakket os saa melankolske. Flasken er
  ikke tømt. Og Vinen er god.“
  
  Men Per lod sig ikke længer overtale. Han begyndte at føle sig
  lidt uhyggelig tilmode ved den andens stigende Ophidselse. Han
  saae ogsaa nu, hvor gustent hans Ansigt var blevet, og han
  mærkede, hvor hans Haand var klam, og hvor den sitrede, idet han
  sagde ham Farvel.
  
  Saamange underlige Mennesker der fandtes i Verden! tænkte han,
  da han var kommen ned paa Gaden og med en frisktændt Cigar i
  Munden spaserede taktfast hjem gennem Byen, hvor der nu overalt
  begyndte at røre sig Liv. Han mindedes hin Nattescene med den
  store Fritjof henne i „Gryden“. -- Saasnart man bliver ene med
  dem, begynder de at se Spøgelser. Gravene aabner sig for dem. Og
  de holder Ligprækner over sig selv.
  
  Hist og her gik Mænd og fejede Gaden i Morgenens graa Dis. Smaa
  Kælderbeværtninger var bleven aabnede og en enkelt Tobaksbod.
  Lygterne var slukkede; men fra alle Bagerbutikerne skinnede der
  Lys, og en Duft af friskbagt Brød strømmede ud gennem de store
  Vinduers Trækruder. Udenfor en saadan Butik standsede han et
  Øjeblik som Tilskuer til en Scene mellem en fiks Bagerjomfru,
  der stod oppe paa en Trappestige beskæftiget med at anbringe
  store Kageplader i en Reol, og en halvnøgen Svend, der sad paa
  Disken tæt under hende og dinglede med Benene. Per kunde ikke
  høre, hvad de talte om; men Svendens bredtskaarne Grin og den
  forstilte Forbitrelse, hvormed Pigebarnet ved Hjælp af Foden
  søgte at holde hans Hænder fra sig, gjorde alle Ord overflødige.
  
  Per smilte, mens han i Tankerne legede med Fru Engelhardt paa
  samme Maade. Ja, Natten var tilende nu, Livet vaagnede paany, og
  Elskovsdriften magttog Menneskene allerede paa fastende Hjerte.
  -- Og nu begyndte Fabriksfløjterne at lyde. Han lyttede helt
  andægtig til dem. Først hørtes et Par Stykker ude paa Nørrebro,
  saa en paa Kristianshavn, tilsidst lød de allevegnefra -- et
  hundredstemmigt Hanegal, en ny Tids Ottesang, der engang skulde
  mane alle Mørkets og Overtroens Spøgelser uigenkaldelig i
  Jorden!
  
  
  
  
  Fjerde Kapitel.
  
  En mørk, taaget Aften en Ugestid senere steg en tynd, graaklædt
  Herre af Sporvognen ved Hjørnet af Grønningen, gik forbi
  Husarkasernen og videre over det langstrakte, trekantede Torv
  foran Nyboder. Med den ene Haand bag paa Ryggen, den anden om
  Haandtaget paa en Paraply, som han for hvert Skridt stødte
  kraftig mod Stenbroen, skridtede han rask og taktfast langsmed
  Nyboderskvarteret, idet han ved det svage Lygteskær eftersaae
  Navnene paa alle Gadehjørnerne.
  
  Da han var kommen den hele Række forbi uden at have fundet det
  Navn, han søgte, og da der paa dette øde Sted ikke saaes et
  Menneske, han kunde spørge, drejede han paa maa og faa om et af
  Hjørnerne og blev hurtig ganske vildfarende i de mange, aldeles
  ensartede Smaagader, hvoraf Nyboder bestod. Alle Vinduerne i de
  lave Stuelejligheder var tilskoddede. Der lyste blot en lille
  rund eller hjerteformet Glug i hver Skodde, og med Lygter var
  der her endnu sparsommere end ude paa Torvet. Inde bag Skodderne
  var der livligt nok. Overalt hørtes Snakken, Barnegraad, hist og
  her Harmonikamusik, og man kunde ude paa Gaden tydelig høre
  hvert Ord, der blev sagt. Hist aabnedes en Dør, og en Kone i
  Nattrøje slog en Potte ud i Rendestenen, eller en lille Hund
  blev et Øjeblik sluppet ud i det Fri. Her løb et Par Katte om og
  opførte Elskovsduetter.
  
  Da den Graaklædte endelig ved at udspørge de enkelte Personer,
  han traf paa undervejs, havde fundet Hjertensfrydgade, fortsatte
  han her sin Undersøgelse, idet han ved Hjælp af Tændstikker
  aflæste Numrene over Dørene, indtil han naaede det Hus, hvor Per
  boede. Først ledte han med Haanden efter en Klokkestreng, og da
  han ingen fandt, gav han sig i Lag med den gammeldags Klinke,
  fandt omsider ud af, hvorledes Døren skulde aabnes og traadte
  ind i Husets lille Forstue, hvor der imidlertid var saa mørkt,
  at han ikke kunde se en Haand for sig. I den Hensigt at hidkalde
  en eller anden af Beboerne rømmede han sig kraftig et Par Gange.
  
  Saa aabnedes Døren til Stuelejligheden, hvor der boede en yngre
  Skibstømrerfamilje. Over et glatkæmmet Hoved, der tilhørte en
  Kone, som kiggede frem med et Barn ved Brystet, strømmede
  Lampelyset ud imod den Fremmede og udskar af Mørket et ungt,
  langt og blegt Ansigt med rødkantede Øjne og smaa Bakkenbarter
  under Ørene.
  
  „Er det ikke her, Hr. Sidenius bor?“ spurgte han uden
  forudgaaende Hilsen.
  
  „Jo, -- han bor derinde i Bagstuen. Men han er ikke hjemme.“
  
  „Ja saa! … Det er maaske hans Værtinde, jeg taler med?“
  
  „Nej. Han bor hos Olufsens deroppe paa Salen … Jeg skal kalde af
  Madammen.“
  
  I det samme knagede den stejle Stigetrappe under vægtige Trin,
  og Madam Olufsen, der havde staaet og lyttet deroppe bag sin
  Dør, viste sig i Trappegabet med en lille Bliklampe i Haanden.
  
  „Vilde den Herre tale med Hr. Sidenius?“ spurgte hun.
  
  „Ja, -- men han er nok ikke hjemme,“ svarede den Fremmede i en
  Tone, som vilde han gøre hende medansvarlig for, at han var
  gaaet forgæves. „Mener De, det kan nytte, at jeg venter paa
  ham?“
  
  „Nej, det tror jeg ikke. Det er ikke saa længe, siden han gik.“
  
  „Paa hvilken Tid af Dagen mener De, jeg bedst vil kunne træffe
  ham?“
  
  „Ja, se han er nu ikke meget hjemme for Tiden. Men ellers tror
  jeg nok, han er sikrest at træffe i Mørkningen.“
  
  „Tak. -- Farvel.“
  
  „Fra hvem skal jeg hilse?“ spurgte Madam Olufsen.
  
  Men den Fremmede var allerede ude af Døren. Man hørte Lyden af
  hans taktfaste Skridt og Smækkene af Paraplyens Dupsko tabe sig
  ned ad Gaden.
  
  „Det var da vist en Præst,“ sagde den lille Skibstømrerkone helt
  perpleks. „Hvad mon han vilde Ingeniøren?“
  
  Men Madam Olufsen var i denne Tid ikke meget tilbøjelig til at
  udtale sig om sin Logerende. Hun sagde kort „Godnat“ og vendte
  tilbage til sin Stue.
  
  Her sad Højbaadsmanden med et Par store Sølvbriller paa Næsen og
  læste i „Den bortrømte Negerslave eller Skibbrudet paa
  Malabarkysten“, en Roman i fjorten Bind, som han hver Vinter
  bragte med hjem fra Jomfru Jordan og Gang paa Gang studerede med
  samme Beundring og Spænding.
  
  „Det var vel En, der vilde snakke med Sidenius,“ spurgte han
  uden at løfte Øjnene fra Bogen.
  
  „Ja,“ svarede Madammen, -- hun trak med en frysende Bevægelse
  sit lille Skuldersjal tættere om sig, lagde en Skovlfuld
  Tørvegumlinger paa Ilden i Kakkelovnen og satte sig i sin
  Armstol med sit Strikketøj. Hverken hun eller hendes Mand var af
  mange Ord i disse Dage. De kunde ikke komme bort fra, at deres
  Logerende havde forandret sig i den sidste Tid og slet ikke til
  sin Fordel. Han havde jo nok ogsaa før kunnet slaa sig lovlig
  stærkt løs; men disse Svireanfald, som han dengang selv spøgte
  med, havde aldrig varet mange Dage. Nu derimod havde han i
  næsten tre Uger kun sjelden været hjemme, og naar de saae ham,
  var han tavs og utilgængelig og misfornøjet med alting, saa han
  endog havde talt om at ville flytte. Det kunde nu heller ikke
  være det bedste Selskab, han søgte, dersom det da var sandt,
  hvad han en Dag lod et Ord falde om, at han havde kendt den
  kongelige Fuldmægtig, som forleden havde taget Gift, hvad der
  havde staaet saa meget om i Bladene.
  
  Saa havde de nu ogsaa faaet en anden Grund til at beklage sig.
  De havde i den sidste Tid ikke faaet deres Leje, og desuden blev
  de daglig rendt paa Døren af paatrængende Personer, der mødte
  med Regninger fra Skomagere og Skræddere, som han skyldte Penge.
  
  „Hvad var det for en Person, der var dernede og vilde snakke med
  Sidenius?“ spurgte Højbaadsmanden omsider.
  
  „Jeg kendte ham ikke. Men forresten kommer det mig nu for, at
  jeg har set ham her engang før -- for længe siden. Jeg synes,
  Sidenius dengang sagde, at det var En fra den anden Verden. Men
  han saae da ellers ikke meget amerikansk ud.“
  
  Per stod i dette Øjeblik og ventede Fru Engelhardt henne paa det
  samme mørke Hjørne ved Frue Plads, hvor han engang før havde
  staaet Vagt for hendes Skyld. Han havde dennegang et mere
  velbegrundet Haab om, at hun vilde komme. Han havde ganske vist
  ikke set hende siden Balaftenen, -- hun havde strengt forbudt
  ham at passe hende op paa Gaden eller paa anden Maade søge at
  komme i Forbindelse med hende -- men det var idag, hendes Mand
  skulde rejse til London, og han havde den foregaaende Dag faaet
  tilsendt en uunderskreven Billet med Ordene „Imorgen Aften“. Han
  gik nu ud fra, at Mødested og Klokkeslet skulde være det samme
  som sidst.
  
  Forresten havde han om Morgenen modtaget en anden Skrivelse, der
  næsten havde optaget ham mere end dette dog saa utaalmodigt
  ventede Elskovsmøde. Det var Neergaards Sagfører, der til hans
  største Forskrækkelse meddelte ham, at Neergaard i et efterladt
  Brev, der udtrykte hans sidste Vilje, havde „decideret ham den
  Sum, der vilde indkomme ved en i Testamentet nærmere fastsat
  offenlig Bortavktionering af Afdødes Bohave.“ Testamentet var,
  tilføjedes der i Brevet, i Grunden ugyldigt, idet det ikke var
  opsat i de lovbefalede Former; men da den Afdødes to Søstre og
  eneste retmæssige Arvinger var meget velhavende gift, var der
  ingen Grund til at tro, at disse -- der i Øjeblikket begge
  opholdt sig i Udlandet -- ikke skulde godkende hans
  Dispositioner. Sagføreren anmodede ham derfor i sin Egenskab af
  Boets Eksekutor om en Samtale, naar hans Vej engang førte forbi
  hans Kontor.
  
  Per havde ikke kunnet blive enig med sig selv om, hvad han
  skulde gøre ved den Historie, -- han havde i første Øjeblik følt
  sig inderlig flov. Med al sin fatalistiske Tro paa sin Pagt med
  Lykken, og skønt Pengene virkelig blev kastet ham i Skødet paa
  et Tidspunkt, da han havde dem allerhaardest behov, kunde han
  ikke faa sig til at opfatte dette Udslag af en Selvmorderkaprice
  som en himmelsendt Hjælp. Paa den anden Side syntes han knap at
  kunne forsvare at give Afkald paa en saa betydelig Sum, der for
  lang Tid vilde bringe ham ud over alle Genvordigheder. Af det
  Laan, han havde skaffet sig, var der allerede ikke meget
  tilbage; og det meste af hans Udstyr var tilmed endnu ikke
  betalt.
  
  -- -- Men nu rullede en lukket Droske frem fra Sidegaden. En
  lyst behandsket Haand viste sig i Vinduesaabningen, og i det
  samme sprang Per til, standsede Vognen, rev Døren op, tilraabte
  Kusken Navnet paa en bekendt Førstesals-Restavration ved Kongens
  Nytorv og krøb ind.
  
  Under Kørslen beredtes der ham straks en ret alvorlig Skuffelse.
  Han havde ventet at finde Fruen nervøs og urolig … at se hende
  rødme og sitre under Pelsværkskaaben af Angst og Skamfuldhed.
  Han havde endog forberedt sig paa nogle Talemaader, der kunde
  overvinde hendes Skyhed; -- men han fik aldeles ingen Brug for
  sine Forførelseskunster. Han var knap kommen tilsæde og havde
  takket hende, fordi hun var kommen, før hun kastede sig op paa
  hans Skød ligesom en Glædespige og trykkede sig ind til ham med
  en Voldsomhed, saa Vejret næsten forgik ham.
  
  Idet de gik op ad den stærkt oplyste Trappe til Restavrationen,
  tilhyllede hun vel sit Ansigt; men da de af Opvarteren og en
  lille Taffeldækker var bleven ført ind i et af
  Separat-Kabinetterne, kastede hun straks baade Kaabe og Hat uden
  at generes af disse Fremmedes Nærværelse. Mens Per teede sig
  lidt ubehjælpsom i den ham uvante Situation, syntes hun at føle
  sig ganske hjemme her, ordnede sit Haar foran Spejlet, trak
  Handskerne af og satte sig i hele sin Bredde midt i Sofaen bag
  det dækkede Bord.
  
  Per tog i Tavshed Plads overfor hende paa den anden Side Bordet.
  Han var klar over, at det ikke var første Gang, hun befandt sig
  paa et saadant Sted. Han mente endog temmelig sikkert at have
  set et behersket Genkendelsessmil brede sig mellem Opvarterens
  Bakkenbarter, da de traadte ind.
  
  „Hvorfor ser De saadan paa mig?“ spurgte hun, da de var bleven
  ene, -- hun lagde Hovedet koket paa Siden og smilte lidt for
  ungdommeligt. „Du gode Gud, De mønstrer mig jo formelig! … Er
  der noget i Vejen med mit Toilette?“
  
  Hun saae ned mod sin Barm, der vældede frem over en firkantet
  Udskæring i Kjolelivet. Hun var sortklædt, stærkt snøret, bred
  over Brystet, men smækker om Midjen som en ung Jomfru.
  
  „Men saa tal dog, Menneske! -- De er dog en skrækkelig Bjørn.
  Hvad er der nu gaaet Dem imod? … Nu faar De en paa Næsen!“
  
  Da hun for at skaffe sig Kasteskyts gav sig til at plukke nogle
  røde Blomsterbær af Bordopsatsen, flyttede Per sine Øjne ned paa
  hendes Hænder. Bleg om Munden af Betagethed betragtede han deres
  buttede Form, de hvide, bløde, bøjelige Fingre, de
  perlemorsagtige Negle og den lille Række Smilehuller, der under
  Haandens Bevægelser aabnede og lukkede sig over de rosenrøde
  Knoer som smaabitte kysselystne Munde. Han greb i Flugten det
  Bær, hun tilslyngede ham, og fangede i det samme hendes Haand og
  vilde trække den til sig over Bordet for at føre den til sin
  Mund -- da Døren i det samme blev slaaet op, og Opvarteren og
  hans Følgesvend viste sig med Anretningen.
  
  Nu blev Champagnen skænket op og Fadene afdækkede. Og da de igen
  var bleven ene, smilte Per og løftede sit Glas til en
  Hyldingsskaal. Et Par andre Glas fulgte efter og fordrev hurtig
  hans Misstemning. For Pokker -- sagde han til sig selv -- hvad
  vedkom i Grunden hendes Fortid ham? Hovedsagen var jo dog, at
  hun nu tilhørte ham, var hans Ejendom, hans Erobring. -- --
  
  Ved Desserten gav han sig til at snakke om Neergaards Selvmord.
  Han udtalte som sin Formening, at Manden havde været sindssyg,
  og tilsidst fortalte han aabenmundet om deres natlige
  Sammenkomst oppe paa hans Værelse og om den overnervøse
  Sindstilstand, hvori Neergaard ved den Lejlighed havde
  testamenteret ham sine Efterladenskaber, uden at han dengang
  havde forstaaet, hvad der foregik. Han plaprede ogsaa ud med,
  hvad der rygtevis var bleven fortalt, at der havde været en
  Kvinde med i Spillet. En af hans Bekendte, der paastod at have
  sin Viden fra Neergaards Værtsfolk, havde berettet om en
  tilsløret Dame, der i mange Aar havde besøgt ham, og som efter
  al Rimelighed var den samme, der Aftenen før Begravelsen havde
  skaffet sig Adgang til Lighuset og strøet et Væld af Roser over
  hans Kiste.
  
  Mens Per talte, sad Fru Engelhardt i en tankefuld Stilling med
  Albuen paa Bordet og lod Spidsen af sin Lillefinger glide rundt
  langs med Randen af Vinglasset. Hendes Ansigt havde et halvt
  fraværende Udtryk. Det saae ud, som om hun høfligt men ikke
  særdeles interesseret hørte paa en lidt for langstrakt
  Fortælling. Først da Per fandt paa at fordybe sig i Neergaards
  Fortid og fortælle, hvad han havde hørt om hans opgivne
  diplomatiske Løbebane, begyndte hun at vise Tegn paa
  Utaalmodighed. Hun tog en Drue fra Frugtskaalen, dyppede den i
  sin Vin og gav sig til at suge paa den; afbrød ham derpaa
  undskyldende med et Spørgsmaal om en ganske anden Sag, der
  „pludselig faldt hende ind“, og bad ham samtidig ringe paa
  Opvarteren for at faa Kaffen bragt ind. Da Per endnu ikke syntes
  tilbøjelig til at slippe Emnet, rejste hun sig resolut, sagde
  „Tak for Mad“ og gik hen til det opslaaede Klaver.
  
  „Hvad skal jeg spille?“ sagde hun efter at have prøvet
  Instrumentet med et Par raske Løb op og ned ad Tangenterne.
  „Kender De denne?“ spurgte hun, og et Brus af falske Toner
  hamredes op af Klaverets Dyb. -- „Waldtraum“, forklarede hun
  midt under Udførelsen, aabenbart selv vel tilfreds med
  Spektaklet.
  
  Men Per var paany bleven tavs og indadvendt. Det var ham
  paafaldende, at hun ikke viste mere Interesse for et ulykkeligt
  Menneske, der dog havde hørt til hendes Omgang, havde været
  hendes ydmyge Beundrer, ja hendes Balkavaler, endnu Natten før
  han aflivede sig. Som noget ubestemmelig sort og uhyggeligt
  flagrede den Mistanke ind i hans Bevidsthed: Kunde Neergaard
  have været noget mere? Var hendes Ligegyldighed forstilt? Men
  han fik ikke Tid til andet end netop at gribe Tanken i Flugten.
  Foruroliget af hans Tavshed havde Fru Engelhardt pludselig
  afbrudt sit Spil og rejst sig; bagfra lagde hun nu sine Arme om
  hans Hals og tvang hans Hoved bagover, saa deres Øjne mødtes.
  Nej, det er umuligt! tænkte Per, da han saae Smilet i hendes
  Blik. Og nu dalede blide, bedøvende Kys ned paa hans Pande, hans
  Haar og paa begge hans Øjne … indtil hendes Læber med pludselig
  Vildskab søgte hans Mund og sugede sig fast der, ligesom for
  aldrig at slippe den mere. Saa hviskede hun ham noget i Øret, og
  han rejste sig. Uden at ville vente paa Kaffen slog hun selv
  Kaaben om sig, mens Per afgjorde Regningen, hvorefter de skyndte
  sig ned til den hidkaldte Droske. Tæt omslyngede, med Læbe mod
  Læbe, kørte de hen til et Hotel, i hvis Bog de lod sig indskrive
  som Hr. og Fru Svendsen fra Aarhus.
  
  Men Gang efter Gang i Nattens Løb, mens Per laa vaagen i det
  halvt oplyste Hotelkammer, sneg den sorte Mistanke sig atter
  over ham og knugede ham tilsidst som et Mareridt. Han gennemgik
  paany i Tankerne hine Nattetimer i Neergaards Stue, erindrede
  sig de Ord, der var talt, og som han dengang ikke havde tillagt
  nogen Betydning. Og med uhyggelig Klarhed gennemskuede han
  efterhaanden alt: den Kvinde, som laa der og sov ved hans Side,
  hørte ogsaa med til de Efterladenskaber, Neergaard havde givet
  ham i Arv og Eje, -- ja hun havde været selve denne Mands
  „Skæbne“ og havde ved sin Utaknemlighed drevet ham i Døden.
  
  Og han -- han selv -- var hendes Medskyldige!
  
  Det var for hans overophidsede Sanser, som om den Dødes Skygge
  bevægede sig omkring i Rummet. Overalt dukkede hans nøgne Hoved
  frem af Halvmørket og saae hen paa ham med sit spotske Vemod. Og
  der, ved hans Side, laa hun, hans Morderske, der havde stjaalet
  sig til at smykke hans Kiste med Roser. Hvem kunde forstaa det?
  … Trygt som et Barn i sin Vugge sov hun med lange, regelmæssige
  Aandedrag. Mens hendes Mand omtumledes paa Havet, og før Liget
  af hendes Elsker var faldet sammen i Kisten, hyggede hun sig
  inde i en andens Favn. Og han -- han selv -- var hendes
  Medskyldige!
  
  Han blev greben af en Væmmelse, en Rædsel, saa han ikke kunde
  blive liggende. Han maatte op. Han vilde bort.
  
  I det samme vendte Fru Engelhardt sig tungt i Sengen, slog Armen
  over Hovedet og sagde halvsovende:
  
  „Er du oppe?“
  
  Han svarede ikke. Den blotte Lyd af hendes Stemme fik ham til at
  gyse. -- Hun anstrengte sig for at aabne Øjnene men havde ikke
  Magt dertil. Med et mat Forsøg paa at smile sov hun atter ind.
  
  Han gjorde sig i Hast færdig til at komme bort. Lydløst vilde
  han forsvinde uden Afsked. Nede hos Portneren vilde han skrive
  en Billet blot med det eneste forklarende Ord: Neergaard.
  
  Men da han havde faaet Overtøjet paa og stod ved Fodenden af
  Sengene for at liste sig bort, blev hans Blik endnu engang
  hængende ved den halvnøgne Skikkelse, som laa der i en uskøn
  Stilling lige paa Ryggen med begge Hænder under Nakken og det
  ene Knæ løftet. De smalle Skulderstropper, der skulde holde
  Linnedet oppe, var gleden ned, saa Brystets gullighvide
  Kødmasser laa ganske utildækkede. Udover Puden flød det mørke
  Haar i vild Uorden; Hovedet var nedadbøjet, Ansigtet blegt af
  Udmattelse.
  
  Pers Hjerte bankede tungt. Hans Knæ sitrede. Han kunde ikke
  vriste Blikket bort fra dette Syn. Trods al Modbydelighed og
  Skræk følte han sig atter voldelig hendragen til disse store,
  hvide Fangarme, til dette svulmende Bryst, til disse halvaabne
  Læber, der endnu blussede af Favntagets Kys. Han næsten ræddedes
  for sig selv. Han, for hvem Modsigelserne og den indre Splid i
  den menneskelige Natur hidtil ikke havde eksisteret, og for hvem
  særlig Kvinden havde været et ganske ufarligt Stykke Legetøj,
  kom med eet til at skælve for de dunkle Magter, der driver deres
  Spil med Skæbner og Viljer som Stormen med Landevejens Støv. For
  første Gang følte han sig i Kamp med de Dæmoner, han ikke havde
  villet tro paa og overlegent havde smilet af. Dybt inde i hans
  Øre lød med Faderens myndige Stemme de halvglemte Ord om
  „Mørkets Magt“ og „Satans Snarer“ og fik ham til at blegne.
  
  Men nu slog Fru Engelhardt sine store, brune Øjne op, vækket af
  hans vedholdende Stirren. Fortumlet af Søvnen strøg hun
  Haartjavserne bort fra Panden og rejste sig overende.
  
  „Hvad? … Er du paaklædt?“
  
  Han svarede ikke.
  
  „Er det Morgen allerede?“
  
  Han tav fremdeles.
  
  „Men hvad skal det sige? Er du bleven syg?“
  
  „Nej … endnu ikke?“
  
  „Endnu ikke? Hvad mener du? Du ser saadan paa mig. Hvad fejler
  dig?“
  
  „Jeg mener … jeg vil sikre mig imod at blive syg … dødssyg …
  saadan som Neergaard.“
  
  Der jog som Glimtet af et Lyn henover hendes Ansigt. Men
  Øjeblikket efter smilte hun. Saa bleg hun end var bleven, sagde
  hun i fuldkommen behersket Tone:
  
  „Hvad er nu det for Snak! Hvad har De med … Deres Vens Sygdom at
  gøre? Opfør Dem nu ordenlig!“
  
  „Det glæder mig, at De dog vægrer Dem ved at udtale hans Navn
  her paa dette Sted. Men det røber Dem samtidig, og jeg skal nu
  tale tydeligere. Det er gaaet op for mig, mens De sov -- paa
  hvilken Maade, kan jo være Dem ligegyldig -- at De har været
  Neergaards Elskerinde, og at det var Deres Bedrageri og
  Troløshed, der fik ham til at dræbe sig. Forstaar De mig nu?“
  
  Hun havde bøjet Hovedet og bed sig i sin dirrende Læbe.
  
  „Gaa!“ sagde hun lavmælt men bydende, og samtidig slog hun en
  Flig af Lagnet hen over sit Bryst. „Gaa, siger jeg! …
  Bondedreng, som De er!“
  
  Per bøjede sig frem for at slynge hende Ordet „Tæve“ i Ansigtet;
  men han besindede sig. Hans Følelse af Medskyld holdt Ordet
  tilbage, og han vendte sig tavs og gik.
  
  Nede i Portnerlukafet vækkede han Nattevagten og fik sin Regning
  afgjort. Og han tænkte, mens han talte Pengene op, at der jo nu
  ikke kunde være Tale om at modtage Neergaards Gave. Saa gik han
  hastig hjemad gennem den mørke og øde By.
  
  Det var paa den korte Tid af Natten, da Gaderne er tomme og
  Husene giver Genlyd af den Vandrendes Skridt. Kafeernes sidste
  Natteugler er ravet hjem, og Politibetjentene har trukket sig
  tilbage til deres Sladrehjørner. Kun Tyvene og de berygtede
  Smøgers Efternølere er paa Færde.
  
  En Herre med opsmøget Frakkekrave og Hatten nedover Øjnene
  hastede netop ud af en saadan Krinkelkrog og passerede Per under
  en Gadelygte. Og han, som plejede at more sig over disse
  hjemluskende Synderes paa eengang frække og skamfulde Udtryk,
  vendte dennegang Hovedet bort for at undgaa Synet. Han tænkte
  paa, hvordan han vel selv saae ud, og han havde ikke Mod til at
  møde Spejlbilledet af sin egen Nedværdigelse.
  
  Da han naaede hjem til Hjertensfrydgade, var det med et eget
  Velbehag, en ukendt Tryghedsfølelse, at han igen stod i de to
  smaa Stuer, som han i den sidste Tid havde haft saa meget at
  udsætte paa. Han kastede hurtig Klæderne, og da han puttede sig
  i sin Seng, var det med en Fornemmelse, som mindede om den,
  hvormed han som Barn trak Dynen op om Ørene, naar han havde
  siddet i Mørke og hørt den gamle, eenøjede Barnepige derhjemme i
  Præstegaarden fortælle sine Spøgelsehistorier.
  
  *                *
  *
  
  Efter nogle Timers Søvn med urolige Drømme vaagnede han ved, at
  en Stær fløjtede udenfor i Haven. Han kunde høre paa Tonen, at
  det maatte være Solskin. Alligevel blev han liggende og gad ikke
  staa op. Han var træt. Og hvad skulde han ogsaa op for? Han
  forsømte jo ikke noget ved at blive i Sengen.
  
  Hans kun halvvaagne Tanke havde straks stjaalet sig til den
  øverste Kommodeskuffe. Og han vendte sig om mod Væggen for at
  sove videre.
  
  Dette lykkedes ham dog ikke. Saa saare Tankerne fik fat i disse
  ulykkelige Tegninger, blev de øjeblikkelig lysvaagne. En
  Timestid laa han derpaa med Hænderne under Nakken og stirrede op
  i det lave og møre Træloft med de mange Oljeblærer. Og idet han
  nu i nøgtern Morgenstemning gennemgik Nattens Oplevelse, var han
  ikke fri for at blive lidt forlegen over sin Opførsel. Han
  tænkte paa, at han dog vist havde baaret sig noget ungdommelig
  ad. I hvert Fald skyldte man jo selv en Dame af Fru Engelhardts
  Kvalitet et vist Hensyn…
  
  Da han var staaet op og havde faaet sin Morgenkaffe, blev han
  ganske klar over, at han havde begaaet en Dumhed. Han havde
  taget Sagen for højtidelig, i det hele været for højt oppe. --
  Skulde han mon ikke have drukket lidt rigelig?
  
  Ikke destomindre vedblev han at føle dette sære Behag ved at
  være hjemme, som han længe ikke havde kendt. Han havde tændt sin
  Pibe og sad og vuggede sig saa smaat i sin Ruin af en Gyngestol,
  mens hans Øjne dvælede ovre paa et af Nabogadens Smaahuse, hvis
  Salsvinduer han havde Udsigt til over Plankeværket. I et af
  Vinduerne saaes et Par rødkindede Børn og en Kone, der sad og
  stoppede Strømper, og udenfor paa den solbeskinnede Mur hang et
  grønmalet Bur med en Irisk. Han gjorde sig det ikke klart, hvad
  det egenlig var, der fængslede ham derovre. Det var jo det samme
  lille Billede af tryg og rolig Hverdagslykke, han i saa mange
  Aar havde haft for Øje her. Men der var kommen ligesom noget
  nyskabt over det denne Morgen; det var næsten, som saae han det
  nu for første Gang.
  
  Han foer nervøst sammen, da det bankede paa Døren.
  
  Det var Madam Olufsen, der kom ind for at aflægge Besked om den
  Herre, som havde været der den foregaaende Aften og spurgt efter
  ham.
  
  „Hvad var det for en Slags Herre?“
  
  „Ja, det kender jeg ikke; men han saae ikke videre behagelig ud.
  Forresten tror jeg nok, han har været her engang før.“
  
  Sandsynligvis en Rykker -- tænkte Per, og Spørgsmaalet om den
  Neergaardske Arv trængte sig atter ind paa ham og gjorde ham
  urolig. Vilde han nu ogsaa kunne forsvare at give Afkald paa
  disse Penge, som han dog saa haardt trængte til?
  
  Madam Olufsen var bleven staaende i den aabne Dør, som hendes
  høje, sværlemmede Skikkelse næsten udfyldte. Hun havde mere paa
  Hjerte.
  
  „Saa vilde jeg ogsaa nok vide, hvordan det bliver, Sidenius. De
  snakkede jo om, at De vilde flytte.“
  
  Per smilte lidt forlegent.
  
  „Naa -- det var ikke saadan alvorligere ment. Nej, jeg bliver
  her, Madam Olufsen! … Dersom De da vil have mig.“
  
  „Aa ja … naturligvis … dersom …“
  
  „De trækker sgu dog paa det … Naa ja, jeg veed det godt. Jeg har
  været lidt vidtløftig i den senere Tid. Lad os ikke snakke om
  det. Men Gud bevares -- hvad er der paa Færde, Madam Olufsen? De
  er jo i Stadsen fra Morgenstunden. Skal De til Alters?“
  
  „Nej, men -- veed De det ikke? -- Skipper Mortensen er kommen
  her til Byen iforgaars. Og nu skulde vi jo derhen i Besøgelse i
  Eftermiddag.“
  
  „Jeg følger med! Jeg møder ombord. Jeg længes virkelig efter
  engang igen at se den gamle Støder.“
  
  „Tager De nu ikke fejl, Sidenius? Den Morskab er vist ikke
  længer noget for Dem.“
  
  „Sludder, Madam Olufsen! Bliv nu ikke straks kalkunsk. Som sagt
  -- vi mødes ombord! Er det hørt?“
  
  Madam Olufsen maatte smile, saa tungt hendes Hjerte i Grunden
  var. Hun kunde aldrig modstaa ham, naar han var i det Lune.
  
  „Ja ja,“ sagde hun. „De veed, at De altid er velkommen hos
  Mortensen. Han er da aldrig gladere, end naar han ser Dem. Jeg
  tror, han er ligesom lidt forlibt i Dem.“
  
  Skipper Mortensen var en gammel Ven af Huset. Han boede i
  Flensborg men kom regelmæssig to Gange aarlig til København med
  sit Fartøj for at sælge Ost, Smør og røgede Varer til nogle af
  Byens større Spækhøkerforretninger og enkelte personlige
  Bekendte. Naar Højbaadsmanden ved sin daglige og grundige
  Gennemlæsning af „Telegrafens“ Skibs- og Havneliste havde set,
  at Sluppen „Karen Sofie“ var passeret Toldbodbommen og laa
  fortøjet ved Børsen, havde han ingen Ro paa sig, før Dag og Tid
  for et Besøg var besluttet og Trine skikket i Byen for at varsko
  unge Didriksen. Denne var en anden af Familjens Venner. Han var
  Droskekører og boede i Store Brøndstræde og havde i en Aarrække
  ved saadanne Lejligheder beredvillig stillet sig selv og sit
  Køretøj til de Gamles Raadighed.
  
  Paa Slaget tre holdt han ogsaa dennegang udenfor Huset med sin
  nedslaaede Vogn saa fin og velpudset, som var den bestemt for et
  Grossererbryllup i Vor Frue. Efter nogen Venten aabenbarede det
  alderstegne Ægtepar sig for den halve Snes af Kvarterets Børn,
  der havde samlet sig ved Vognen, og for de mange flere Ældre,
  der fra Døre og Vinduer var Tilskuere til dette Triumftog. Madam
  Olufsen var i Wienersjal og bar en stor, lysviolet Vindrueklase
  paa Hatten, Højbaadsmanden var i sin stiveste Begravelsespuds
  med 25-Aars Tjenestemedaljen og Sølvkorset glimtende frem bag
  den uknappede Overfrakke.
  
  Under Kørslen ind gennem Byen vakte han en Del Opmærksomhed
  blandt Folk paa Grund af disse Ærestegn. Som han sad der --
  hvidlokket og højtidelig -- med begge Hænder urokkelig hvilende
  paa Paraplyens Hornhaandtag, kunde han meget godt vække
  Forestillingen om en gammel Admiral fra Aarhundredets
  Begyndelse, og sikkert vilde han ogsaa have fremkaldt en hertil
  svarende Ærefrygt, dersom ikke unge Didriksen -- stolt over sit
  Selskab -- hvert Øjeblik havde vendt sig om imod det med
  højrøstet og fortrolig Tiltale.
  
  Først gjorde de en Rundtur gennem hele den gamle By, saae paa de
  store, nye Bygninger, der skød op allevegne, paa Resterne af
  Fæstningsvoldene, som man var i Færd med at sløjfe, og paa de
  nye, overbyggede Omnibusser, der kom ind fra Frederiksberg, og
  som i Østergades Menneskemylr lignede Elefanter med Ryttere paa
  Ryggen. Fra Kongens Nytorv drejede de saa ned imod Kanalen,
  standsede et Øjeblik udenfor Holmens Kirke, hvor de for 52 Aar
  siden havde haft Bryllup, og havnede omsider paa Børsbryggen.
  
  Per var allerede kommen. Han hilste dem fra „Karen-Sofies“
  Ræling, hvor han -- lidt slap -- sad og lod sig bage af
  Foraarssolen, mens Skipperen -- en ældre Mand med graat Fuldskæg
  -- gik fraborde for at tage imod.
  
  Paa Bunden af Skibets aabne Lasterum, saa at sige i „Karen
  Sofies“ Mave, hvortil en Stige førte ned fra Dækket, var der
  indrettet en Slags Butik, i hvis Halvmørke Skinker, Pølser,
  røgede Bedelaar og møllestensstore Oste skinnede
  hemmelighedsfuldt som Eventyrskatte i en Aladdinshule. Med Pers
  og Skipperens Bistand blev Madam Olufsen bugseret ned ad Stigen,
  bagefter fulgte Højbaadsmanden, der her paa Søen skulde være
  rask paa det og vise sig som gammel Orlogsgast og derfor afslog
  enhver Hjælp. Imidlertid snublede han allerede paa det første
  Trin og vilde upaatvivlelig have brækket Halsen, dersom
  Skipperen ikke havde fanget ham i sine Arme. Ikke destomindre
  haanede han unge Didriksen, da denne som sidste Mand krøb ned ad
  Stigen og forsigtig sikrede sig Fodfæste paa hvert Trin. „Saadan
  kravler en Lus i en Redekam,“ tilraabte han ham med en
  Talemaade, der havde lydt i den danske Marine siden fjerde
  Christians Dage.
  
  Efter en halv Times samvittighedsfuld Søgen og Smagen og Vejen
  og Prutten blev Handelen afsluttet og de købte Varer bragt paa
  Dækket. Og nu forefaldt der et Optrin, der Aar efter Aar
  gentoges med samme Regelmæssighed som en Vittighed af
  Bolteslager Fuss. Skipper Mortensen aabnede Døren til Kahytten
  og bad sine Gæster ind til en lille Forfriskning; men Madam
  Olufsen vilde paa ingen Maade tage mod en Indbydelse, der kom
  hende saa overraskende. Ogsaa Højbaadsmanden vægrede sig paa det
  bestemteste ved at opholde Tiden for deres Ven, medens unge
  Didriksen, altfor vel kendt med disse Formaliteter, rolig
  gravede Skraaen ud af Munden og gemte den i Vestelommen.
  
  Snart sad man da bænket nede i det hyggelige lille Skafferum ved
  et fuldt opdækket Bord, som hurtig fik Bugt med al forstilt
  Beskedenhed.
  
  Per følte sig stadig vel tilpas i saadant folkeligt Selskab.
  Ligesom han aldrig spiste med friskere Appetit end ved et Bord
  som dette med solide Flæskevarer og Snaps og Øl, fandt han endnu
  sin bedste Underholdning i jævne Borgerfolks muntre og
  ligefremme Tale. Her var han ikke -- som i „Gryden“ -- en tavs
  og kritisk Iagttager; han kastede sig med Liv ind i
  Diskussionerne og snakkede med om Vejret og Torvepriserne, om
  Færgevæsnet og Kommandantskabet.
  
  Efter at man havde spist og Teen og Romflasken var kommen paa
  Bordet, gled Talen hen paa Krigsaarene og den efterfølgende
  Dyrtid. Per huskede fra Krigen egenlig kun Fjendens første
  Indrykning i Præstegaarden, da Have og Gaardsplads pludselig var
  bleven oversvømmet af Soldater og Heste, saa hele Huset maatte
  rømmes med Undtagelse af Rummene ovenpaa, hvor den store Familje
  havde maattet pakke sig sammen i nogle faa Værelser. Han var
  dengang kun syv-otte Aar gammel og havde fundet det yderst
  underholdende og ikke kunnet begribe, hvad der var at græde for.
  Skipper Mortensen derimod havde som Sønderjyde været de egenlige
  Krigsbegivenheder paa nærmere Hold, og han gjorde sig gerne en
  Fornøjelse af med saftig Pensel at udmale de Grufuldheder, han
  havde været Vidne til baade i 64 og i Treaarskrigen. Han havde
  da ogsaa nu den Tilfredsstillelse, at Madam Olufsen holdt sig
  for Ørene og erklærede Krig for en Afskyelighed.
  
  Men dette vakte Højbaadsmandens Ærgerrighed; han blev let
  krigerisk stemt, naar han havde drukket lidt. Han havde i 64
  allerede været pensioneret, og da han heller ikke havde deltaget
  i den første Kamp, fordi han netop dengang laa paa Hospitalet
  for sin Benedder, begyndte han at tale nedsættende om disse
  „Tyskerkrige“, hvis Ulykker for Landet slet ikke kunde maale sig
  med dem fra Krigene mod Engelskmanden, som han havde set, baade
  den i 1801 og 1807 og 14. Dengang maatte vi pænt af baade med
  Norgesland og hele Flaaden. Se, det var noget at snakke om! For
  at overtrumfe Skipperen, som havde fortalt om Dybbøl og
  Frederits, gav han sig til at berette om Københavns Bombardement
  og om Slaget paa Reden, som han, fem Aar gammel, havde været
  Øjenvidne til fra Toldboden, hvor han havde set de Saarede blive
  bragt i Land i Baade, der „var fulde af blodigt Kød ligesom et
  Slagtertrug.“
  
  Men Madam Olufsen vilde nu ikke høre et Ord mere, og da det
  desuden var begyndt at mørkne, forlangte hun at komme hjem. Men
  nu viste det sig, at unge Didriksen var falden i Søvn under
  Indtrykket af sit Fædrelands Ydmygelser. Han sad med
  tilbagekastet Hoved og aaben Mund, og da man ruskede i ham,
  faldt Overkroppen forover, og han sov videre med Hoved og Arme
  udover Bordet til Trods for, at han i Faldet var kommen til at
  vælte et Ølglas, hvis Indhold flød ham ned over Knæerne. Efterat
  man et Øjeblik havde betragtet dette Syn i forundret Tavshed,
  løftede Per Romflasken og konstaterede, at den i Stilhed var
  bleven tømt til Bunden, og man forstod da, at Manden var
  stivdrukken.
  
  Madam Olufsen blev smækfornærmet. Udenfor paa Bryggen ventede
  Vognen med den krogbenede Krikke, der i al denne Tid havde
  staaet taalmodig og sukket i en tom Mulepose; men det gik hurtig
  op for dem alle, at der nu ikke var andet at gøre end at lade
  Manden blive paa Skibet, indtil Rusen var sovet ud. Den store
  Højtidsdag fik en sørgelig Afslutning. De to Gamle maatte sjokke
  afsted tilfods i al deres Højtidsstads, hver med en indpakket
  Skinke under Armen og med Pølser og Bedelaar stikkende frem af
  Lommerne.
  
  Per fulgte dem til Holmens Bro, hvor han fik dem anbragt i en
  Sporvogn. Selv vilde han ikke hjem. Han trængte til at lufte sig
  lidt ovenpaa den megen Latter og de mange stærke Drikke. Saa
  spejlede han sig et Øjeblik i et Butiksvindu og gik langsmed
  Kanalen op mod Højbro.
  
  Det var i den Time, da Solskæret glider op over Tagene og gløder
  paa Helligaandskirkens Spir samtidig med, at Aftenlivet allerede
  rører sig livligt nede i Gaderne mellem de oplyste Butiker. Ude
  paa Torvet var der endnu næsten daglyst. Her hoppede Spurvene
  omkring og pillede i Gadeskarnet, og de nytændte Lygter brændte
  med en bleg, aandeagtig Flamme bag Glas, hvori Solnedgangsskæret
  flimrede. Per gik langsomt ind gennem Østergade, hvor der var
  fuldt af Folk. Synet af de mange Mennesker gjorde ham lidt
  melankolsk. Trods Aftenkulden og de røde Næser bølgede der
  Foraar gennem Luften. Man kunde se det paa de Unges Øjne og høre
  det paa Stemmerne, der var fyldte af Forventning. Udenfor
  Dameskrædernes store Vinduesudstillinger stod Folk i Klynger for
  at betragte de nye Foraarsmoder. Og alle Modeherrerne bar
  Violbuketter i Knaphullet.
  
  Per var kommen til at gaa bagved et Kærestepar, der gik saa tæt
  ind til hinanden og bevægede sig saa rytmisk, som var de
  sammenvoksede fra Skulder til Hæl. Han betragtede den unge Piges
  Øjne, der hang ved den Elskede i en egen lystig Tilbedelse; og
  han tænkte paa den foregaaende Nats Glæder og blev mere og mere
  forstemt. Han kunde ikke lade være med at ærgre sig over, hvad
  han nu rent ud kaldte sin enfoldige Forargelse. Han mindedes
  navnlig een Ting, der nu helt forsonede ham med den elskovsglade
  Frue; det var den Maade, hvorpaa hun havde tildækket Barmen, da
  han var ved at gaa. Det havde i Grunden været næsten rørende. Og
  disse Roser paa Neergaards Kiste. -- Hun maatte jo altsaa
  virkelig have elsket ham. Hvad var der i Grunden at oprøres
  over? Livet tog nu engang ikke smaalige Hensyn. Det krævede at
  røre sig, og hvor det rejste sig i sin Vælde, sprængte det alle
  Vedtægter. I Virkeligheden var der snarest noget ophøjet, noget
  næsten religiøst betagende ved en saadan ubetvingelig
  Elskovsdrift, der overvandt alle Hjertets Smaafornemmelser, ja
  selve Dødens Uhygge. En saadan uforfærdet, altforglemmende
  Hengivelse til Naturen var maaske netop Livets højeste Udtryk.
  De „Mørkets Magter“, han havde rystet for, da han stod foran
  hendes Seng og trods sine Samvittighedskvaler endnu følte sig
  mægtig hendragen til hendes hvide Favn, -- det var selve
  Naturgrunden i ham, det var selve hans Væsens Urkraft, der brød
  op gennem Lag paa Lag af Aartusinders Fordomme. Ja, saadan var
  det! Der fandtes intet andet Helvede end det, som Menneskene
  selv skabte sig i deres Troldefrygt for Livets Lyst og Kødets
  Almægtighed. Og Mands og Kvindes Favntag var det Himmerige, hvor
  der var Glemsel for alle Sorger, Tilgivelse for alle Synder;
  hvor Sjælene mødtes i skyldfri Nøgenhed som Adam og Eva i
  Paradisets Have.
  
  Der var et halvglemt Ord, en uklar Erindring, der pludselig
  tegnede sig for ham som med luende Ildskrift. Det var Neergaards
  spottende Ytring om hin Eventyrets Bondedreng, som drog ud i
  Verden for at vinde et Kongerige men idelig saae sig tilbage og
  -- da Vidunderlandet virkelig aabnede sig for ham med alle
  Slaraffenlands Herligheder -- flygtede hjem til den hyggelige
  Kakkelovnskrog og sin Mo’ers Skørter.
  
  Han blev rød af Skam. Saa ynkelig var han kommen tilkort den
  første Gang, Livet for Alvor havde prøvet hans Tro og hans Mod.
  -- Men lod den skete Skade sig ikke genoprette? Om han nu f.
  Eks. skrev et Brev til hende, forklarede hende alt og gjorde en
  Undskyldning? -- --
  
  Han var naaet hjem i Hjertensfrydgade. Skibstømrerkonen i
  Stuelejligheden aabnede sin Dør og fortalte ham, at der sad en
  Herre inde paa hans Værelse og ventede paa ham.
  
  „Det er den Herre, der ogsaa var her igaar, … det er vist en
  Præst. Han har siddet derinde over en Time.“
  
  Det viste sig at være hans Broder Eberhard. Han sad i
  Gyngestolen ved Bordet, Lampen var tændt, og Skyggen af hans
  Hoved tegnede sig uformelig som et Troldehoved paa den nøgne
  Væg. Han havde beholdt sin Overfrakke paa, og hans uldbevantede
  Hænder hvilede paa en Paraply, der stod mellem hans Knæ.
  
  „Jeg havde nær opgivet at træffe dig,“ sagde han, da de havde
  hilst paa hinanden. „Du veed maaske, at jeg var her igaar?“
  
  Per sagde ingenting. Hans Hjerte bankede. Han forstod, at
  Broderen maatte have en eller anden alvorlig Meddelelse at gøre
  ham, siden han saaledes søgte ham to Dage i Træk. Det var nu
  heller ikke svært at se paa Eberhard, at han var sig Besøgets
  Betydningsfuldhed bevidst. Hans hele Optræden var tydelig
  beregnet paa at gøre Indtryk paa Per; men just derfor tog denne
  sig sammen med en vældig Kraftanspændelse og gjorde sig Umage
  for at synes ganske ligegyldig.
  
  „Vil du ha’e en Cigar?“ spurgte han, mens han -- helt svimmel --
  tænkte: Skulde Moder være død?
  
  „Tak, jeg skal ikke ryge,“ svarede Eberhard.
  
  „En Bajer maaske?“
  
  „Jeg har aldeles afvænnet mig fra spirituøse Drikke. Det
  bekommer mig bedst. Og forresten nyder jeg principmæssig aldrig
  noget udenfor Maaltiderne.“
  
  Per smilte. Og skønt han i Grunden ikke selv følte nogen Trang
  til at drikke, hentede han en Flaske Øl i sit Hjørneskab og trak
  den op.
  
  „Ser du, jeg er nu saa barmhjertig at imødekomme Tørstens Krav
  ganske uden Hensyn til Klokkeslettet,“ sagde han.
  
  Eberhard sad lidt og drejede paa Paraplyen, mens hans store,
  blege Øjne iagttog Broderen, der havde anbragt sig paa den anden
  Side af Bordet og nu hurtig skyllede et Glas i sig.
  
  „Du er vist i den Henseende mere samvittighedsfuld, end det er
  nødvendigt,“ bemærkede han tilsidst.
  
  „Er det for at sige mig det, at du er kommen her?“ begyndte Per
  straks i stridbar Tone.
  
  Eberhard gjorde en ganske lille, afvisende Bevægelse med
  Haanden.
  
  „Du veed, jeg blander mig aldrig i dine Anliggender. -- Det er
  af en ganske anden Grund, jeg nu har søgt dig.“
  
  Per vilde endnu ikke spørge, -- vovede det paa en Maade heller
  ikke. Han var overrasket over sig selv, forstod ikke dette
  stærke Indtryk, som den blotte Anelse om et Ulykkesbudskab fra
  Hjemmet gjorde paa ham. Han havde troet forlængst at være kommen
  ud over den Slags Fornemmelser. De derhjemme havde jo i de
  senere Aar været som døde for ham allesammen, og det var langt
  fra, at Broderens Nærværelse vakte nogen Hjemlængsel hos ham.
  Tværtimod. Som Eberhard sad der med Hænderne over sin Paraply og
  iagttog ham fra Siden med sine Gedebukkeøjne, optændte han paany
  alle Fortidens uforsonlige Følelser hos ham. Denne ophøjede
  Anklage i Holdning og Miner, denne tavse Tilkendegivelse af
  krænket Familjeære, den hele Selvgodhedens beklumrede Atmosfære,
  der slog ham imøde fra Eberhards tilknappede Skikkelse, førte
  Mindet om Barndomstidens Trængsler saa levende tilbage, at det
  var, som om selve den forhadte Tørverøgsfims derhjemme fra
  Præstegaardens Stuer bragtes ind til ham med Broderens Person.
  
  Og dog laa der paa Bunden af det Blik, hvormed Eberhard
  betragtede ham, et Udtryk af oprigtig Sorg, af virkelig
  broderlig Deltagelse. Opholdet i det lille, kælderagtige Kammer
  med de fattige Udskudsmøbler, det nøgne Gulv og de tomme Vægge,
  dette triste Rum, der -- trods al den Omhu, hvormed den lille
  Trine vaagede over sin Helligdom -- var som et Billede paa selve
  Hjemløsheden, havde vakt hans Medfølelse, og han ventede blot
  paa en Anledning for at lade Hjertet tale.
  
  Men Per gav ham ingen saadan Anledning, og de sad i nogen Tid
  tavse begge to.
  
  „Jeg er forresten netop kommen tilbage fra en lille Rejse,“
  begyndte Eberhard ligesom prøvende. „Jeg har været hjemme paa
  Besøg i nogle Dage.“
  
  „Naa, de har det vel godt?“ henkastede Per.
  
  „Aa nej, det kan jeg just ikke sige, Fader har skrantet ikke saa
  lidt i den sidste Tid.“
  
  „Ja saa.“
  
  „Han er endog temmelig daarlig.“
  
  „Af hvad?“
  
  „Hvad jeg vilde sige … jeg havde, forinden jeg rejste tilbage,
  en længere Samtale med Doktor Carlsen, og jeg fik derved
  bekræftet, hvad jeg allerede i længere Tid havde haft
  Fornemmelsen af gennem Brevene derhjemme fra, at Faders Tilstand
  giver Anledning til de alvorligste Bekymringer. Jeg tror, kort
  sagt, vi maa være forberedt paa, at han inden ret lang Tid gaar
  bort.“
  
  Per, som følte Broderens Øjne hvile aarvaagent paa ham, fortrak
  ikke en Mine, skønt Hjertet hamrede i hans Bryst. Det var dog
  ikke Sorg, han følte ved Budskabet, ikke engang Vemod, ikke
  heller Anger. Den Uro, der greb ham, udsprang væsenlig fra en
  ham ikke helt bevidst Skuffelse. Aldrig var den Tanke falden ham
  ind, at Faderen eller Moderen kunde dø, før han ved sit Livsværk
  og sin Sejr havde retfærdiggjort sig for dem. Og nu skulde denne
  Efterretning endda træffe ham i et Øjeblik, da hans store
  Forhaabninger var bleven slaaet saa beskæmmende til Jorden.
  
  „Det er efter al Sandsynlighed Kræft,“ fortsatte Eberhard.
  „Doktor Carlsen brugte just ikke Ordet; men det fremgik med
  tilstrækkelig Tydelighed af hans Udtalelser, at heller ikke han
  var i Tvivl derom. Fader gaar dog endnu oppe og passer sin
  Gerning, saa vidt hans Kræfter rækker, … du kender hans strenge
  Pligtfølelse. Men mange Maaneder vil han næppe kunne blive
  saadan ved, og jeg tror da ogsaa, at han selv er fuldt forberedt
  paa at gaa bort. Moder er naturligvis meget nedbøjet; men --
  forunderlig nok -- det er, som om Bekymringen for Faders
  Tilstand har givet hende selv fornyet Livskraft. Hun er endogsaa
  begyndt at staa lidt op for at kunne være mere om Fader i denne
  Tid; men jeg tror, at denne underlige Naade, saa taknemlig hun
  er for den, samtidig er hende en Bebudelse af, at Faders Time
  stunder til.“
  
  Skønt Eberhard ikke var Teolog af Fag, havde han en Forkærlighed
  for at udtrykke sig i bibelske Vendinger. Han var Jurist og
  betragtedes af sine Fagfæller endog som et ualmindelig klart og
  skarpt juridisk Hoved. Saa ung han var, besad han allerede megen
  Anseelse. Saaledes havde han nylig vakt Opmærksomhed ved en
  Tidsskrift-Afhandling om Fængselsvæsenet og dettes pædagogiske
  Opgaver. Selv havde han en Ansættelse i et af denne
  Administrationsgrens Hovedkontorer, og da han var et Mønster paa
  Flid og Pligtopfyldelse, stod han højt anskreven hos sine
  Foresatte.
  
  „Jeg har nu ment, at du i Tide burde underrettes om disse
  Forhold,“ vedblev han, da Per stadig ingenting sagde. „Jeg
  syntes, du skulde ikke være uforberedt, ifald Katastrofen skulde
  indtræffe tidligere end ventet. Vi -- for jeg taler her i alle
  dine Søskendes Navn og efter Samraad med dem -- vi har jo ogsaa
  tænkt os, at du, naar du blev bekendt med Faders Tilstand, mulig
  kunde føle dig opfordret til … jeg mener, kunde føle Trang til
  at søge en Tilnærmelse til Fader, inden det blev for silde.“
  
  „Jeg forstaar ikke … Hvorledes mener du?“ spurgte Per brysk men
  kunde dog ikke faa sig til at se over paa Broderen.
  
  „Ja, jeg vil -- som jeg før sagde -- slet ikke blande mig i dine
  Anliggender. Det skulde kun være en Henstilling til dig -- du
  maa nu afgøre med din egen Samvittighed, om du tror at kunne
  forsvare det Forhold, hvori du saa længe har stillet dig til
  dine Forældre … jeg ønsker ikke engang at udtale mig nærmere
  derom. Hvad jeg derimod føler mig forpligtet til allerede nu at
  præcisere for dig, er, at Faders Bortgang jo vil faa en væsenlig
  Indflydelse ogsaa paa de pekuniære Forhold derhjemme. Jeg veed,
  at Fader hidtil -- uden iøvrig fra din Side at have mødt nogen
  Paaskønnelse derfor -- har ydet dig en regelmæssig Hjælp, som
  maaske ikke har været netop rigelig, men med hvilken han dog --
  jeg kan sige det med Sikkerhed -- har strakt sig endog udover
  sine Kræfter. Og han har gjort det, for at han ikke skulde kunne
  bebrejde sig at have vist Ligegyldighed for dine Studier --
  eller hvad man nu skal kalde det -- til Trods for, at han ikke
  har været i Stand til at bedømme dine Evner eller, hvad
  Fremskridt du har gjort.“
  
  „Jeg veed det.“
  
  „Denne Understøttelse vil naturligvis øjeblikkelig bortfalde,
  dersom Fader skulde gaa bort. Moders Kaar vil da blive endog
  meget smaa, og det vil være en Nødvendighed at udvise den
  største Sparsommelighed paa alle Omraader.“
  
  „I den Henseende skal du ingen Bekymringer gøre dig for min
  Skyld,“ svarede Per, der nu fastslog for sig selv, at han vilde
  modtage Neergaards Arv for at opnaa en fuldstændig Uafhængighed
  af Hjemmet. „Jeg har netop selv tænkt at skrive hjem, at jeg er
  i Stand til fremtidig at klare mig selv helt og holdent. Jeg
  trænger ikke Hjælp mere.“
  
  Broderen gjorde store Øjne. Men da Per ingen yderligere
  Oplysning gav, blev han højtidelig indadvendt og forholdt sig en
  Tid tavs.
  
  Han kunde dog ikke længe styre sin Nysgerrighed.
  
  „Maa jeg spørge … hvorledes har du i Sinde at --“ begyndte han.
  
  Men Per afbrød ham.
  
  „Jeg synes, ærlig talt, du nu skulde gøre Alvor af ikke at
  blande dig i mine Affærer. Jeg har ogsaa før sagt dig, at det er
  mig ubehageligt.“
  
  Eberhard rejste sig. Han var bleg, og hans Mund med det
  fremtrædende Underbid var stiv af Ophidselse.
  
  „Ja, jeg ser, at det i det hele er ørkesløst at tale med dig.
  Jeg tror det rigtigst, at vi ikke fortsætter.“
  
  „Som du vil.“
  
  Han tog sin Hat for at gaa. Men da han stod ved Døren, vendte
  han sig endnu engang om imod Per, der var bleven siddende ved
  Bordet, og sagde:
  
  „Jeg maa dog sige dig endnu et, Peter Andreas! Skønt du -- med
  dine Følelser -- rimeligvis vil have vanskelig ved at forstaa
  det, skal du vide, at der er ingen, paa hvem Fader i denne Tid
  tænker mere end paa dig. Nu, da jeg var hjemme, gik der ikke en
  Dag, uden at han talte til mig om dig … og Moder for den Sags
  Skyld ogsaa. De har jo for længe siden maattet opgive at forsøge
  at indvirke paa dig ved Overtalelser. De har maattet haabe paa,
  at Livet engang vilde bøje dit Sind og lære dig, hvad du skylder
  dem. Nu er Faders Tid rimeligvis snart omme. Vogt dig, Peter
  Andreas, for at begaa en Synd, som du sikkert -- tidlig eller
  sent -- bittert vilde komme til at angre.“
  
  Efter at Broderen var gaaet, blev Per nogen Tid siddende med
  Haanden under Kinden og saae mørkt ned for sig.
  
  „Bøje Sindet“ … „bitter Anger“ … „Synd“ … „Naade“ … Hvor han
  kendte den Lektie! Den hele Spøgelsekatekismus paany repeteret!
  Og hvor var det betegnende -- et ægte „sideniusk“ Karaktertræk
  -- saadan at benytte Sygdom og Død som Anledning til et fornyet
  Forsøg paa at skræmme ham tilbage til Hjemmets og Kirkens Fold …
  at bruge selve Døden som Hververkorporal for den sorte
  Korsdragerskare. For hvad vilde de ham andet end at bøje ham til
  Lydighed under Slægtens Tugt? Hvem var det, de havde haft Bud
  efter? Var det efter ham selv, saadan som Naturen i et af sine
  lyse, lykkelige Øjeblikke havde skabt ham? Nej, det var hans
  Underkastelse, de utaalmodig ventede paa. Det var hans
  Ydmygelse, det hastede med nu, da Faderen skulde dø. Han kendte
  dem! For deres egen Sjælefreds Skyld skulde hans Livsmod
  stækkes. Deres Fromhed taalte ikke Synet af en rank Ryg og et
  løftet Hoved, naar ikke „Naaden“ havde Part deri.
  
  Han saae op og kom til at fryse. Der var bleven saa underlig
  koldt og skummelt i hans Stue efter Broderens Bortgang. Hvorfor
  kunde de ikke lade ham i Fred? Han havde jo selv begravet
  Fortidens gamle, grimme Følelser og slaaet en Pæl igennem dem.
  Hvorfor da komme nu og mane dem op igen? … Hans Fa’er? Nu ja,
  lad ham dø! Han skyldte ham ingen Kærlighed. Han skyldte ham en
  Række Aar, som han helst ikke tænkte paa. Nu havde han til
  Gengæld slettet ham ud af sin Erindring. De var kvit.
  
  Han drak ud af sit Glas. Saa rejste han sig med et Sæt, som om
  han rystede en ond Drøm af sig, og gik op til de Gamle for at
  snakke sit Sind i Ligevægt.
  
  
  
  
  Femte Kapitel.
  
  Eberhards Besøg og Budskabet om Faderens Sygdom fik dog den
  Betydning for Per, at det gjorde en Ende paa den tankeløse
  Omflakken, hvormed han de sidste Uger havde søgt at glemme sit
  Nederlag hos Professor Sandrup. Endnu den samme Aften tog han
  sine Tegninger og Beregninger frem af Kommodeskuffen, og hele
  Natten sad han ved sit Bord med Hovedet mellem Hænderne og
  stirrede grundende ned paa sine Papirer, indtil Linjer og
  Streger dansede for hans Øjne og Hovedet var tungt af femsifrede
  Tal, der summede derinde som sværmelystne Bier i en Kube. Og han
  gjorde sig denne Nat højtideligt det Løfte ikke at helme, før
  han enten var bleven fuldt overbevist om Planens
  Uigennemførlighed eller havde overvundet alle Vanskeligheder og
  ført sin Tanke frem til Sejr.
  
  Det varede nu ikke ret mange Dage, før det virkelig lykkedes ham
  ved en Omlægning af sin Kanallinje at raade Bod paa den
  Grundskade, Professor Sandrup havde paavist. For at være sikker
  paa ikke igen at lade sig narre af en Regnefejl gjorde han
  dennegang en omstændelig Kontraprøve paa sin
  Strømhastighedsberegning, og da han saae, at Facit stemmede,
  udløstes hans Spænding og Glæde i en øreskingrende Fløjtetrille.
  Han følte atter fast Grund under Fødderne. Arbejdet var altsaa
  ikke spildt; de tusind Nætter, det havde kostet ham, var ikke
  bortødslede. -- Holla! Der var maaske endnu Tid til at vinde
  Sejr, før Faderen derhjemme i Præstegaarden lukkede sine Øjne.
  
  Sit Forhold til den neergaardske Arv fik han nu hurtig ordnet
  uden fornyede Skrupler. Han sagde til sig selv, at det dog ikke
  nyttede med for megen Finfølelse. Man maatte gøre sig haard
  overfor den Slags Fornemmelser, naar man skulde frem i Verden
  med et Par bare Næver. Forresten viste det sig, at Summen ikke
  var saa stor som ventet. Ved hans Besøg hos Sagføreren meddelte
  denne ham, at Boet „var en Del belastet“, og med denne Erklæring
  lod han sig nøje uden at tænke paa at foretage nogen nærmere
  Undersøgelse. Et Par Tusinde Kroner maatte der efter Sagførerens
  Mening dog sikkert blive til Rest, -- det vilde altsaa sige, at
  han foreløbig havde sikret sig Arbejdsro i det mindste et Aar.
  Et Forskud fik han straks og meget beredvilligt udbetalt, saa
  han kunde afgøre sin Gæld.
  
  Nu opgav han ogsaa sin Lærervirksomhed og den anden, nødtvungne
  Bibeskæftigelse for helt at kunne ofre sig for det store Værk.
  Utaalmodig som en ung Bjørn, der rejser sig af sit første
  Vinterhi, rystede han den lange Lediggangs Døsighed af sig og
  tumlede ud i sit Arbejde. Mens Foraaret drog henover Landet med
  Solskyer og sortblaa Hagelbyger, sad han hele Dagen og den halve
  Nat derinde i sit lille Kammer bøjet over sine Papirer, døv for
  Stærefløjtet derude i Træerne og for den rosenrøde Sne af
  Æbleblomster, der dryssede ned udenfor hans Vindu. Hver Morgen
  vækkedes han af Nybodersklokkens Klemten, og han sad allerede
  ved sit Arbejdsbord, naar Madam Olufsen viste sig udenfor i sin
  storblomstrede Nattrøje og med Sovekammermøblet under Forklædet
  for at vande Avriklerne i Haven.
  
  Trods den forholdsvise Velstand, han nu havde opnaaet, foretog
  han ingensomhelst Forandring i sin Levevis, der snarest i endnu
  højere Grad blev præget af hans medfødte og tilvante
  Sparsommelighed. Derimod anskaffede han sig forskellige ret
  kostbare Plancheværker og andre tekniske Skrifter, som han havde
  Brug for til sit Arbejde, ligesom han begyndte at holde baade et
  tysk og et amerikansk Fagtidsskrift. Paa den polytekniske Skole
  viste han sig aldrig mere. Han havde en Anelse om, at hans
  forrige Medstuderende havde faaet Nys om Anledningen til hans
  Besøg hos Professor Sandrup og hvad dette havde aabenbaret, --
  og forresten ansaae han det for Tidsspilde længer at høre disse
  endeløse Forelæsninger af pedantiske Stuelærde, der talte om det
  praktiske Livs Krav som den Halte om en Springdans.
  
  Fru Engelhardt saae han ikke tiere. Han tænkte vel endnu
  undertiden paa Muligheden af en Forsoning; men noget Skridt
  dertil havde han ikke gjort. Hvor flov han end vedblev at være
  over sin Optræden hin Nat, havde Oplevelsen alligevel efterladt
  en lille Mistro hos ham til det galante Eventyrs saa højt priste
  Glæder. Han havde spurgt sig selv, om de nu ogsaa virkelig var
  de mange dermed forbundne Besværligheder, det meget Komediespil
  og navnlig den store Bekostning værd. Hvergang Fristelsen til at
  forny Bekendtskabet med den forfarne Dame kom over ham, behøvede
  han blot at tænke paa den syndige Hoben Penge, hun havde kostet
  ham bare paa en Aften, -- og det faldt ham da i Almindelighed
  ikke svært at glemme hende for sine Kanalprofiler og
  Vandstandsberegninger.
  
  Naar Solen skinnede, stod hans Vinduer gerne aabne ud til det
  Fri. Sommerfugle og Humlebier forvildede sig da ind til ham ude
  fra Haven, uden at dette Syn dog stemte ham lyrisk. I det
  højeste kunde han give sig til at fløjte under Arbejdet, og da
  stak Højbaadsmanden undertiden sit kalotprydede Hoved ind ad
  Vinduet for at udtrykke sin Glæde over hans gode Humør, eller
  Madam Olufsen stillede en Kop rygende Kaffe ind paa Karmen og
  bad ham dog „unde sig Stunder til at trække Vejret“. Havde den
  gode Kone en Tid frygtet for, at hendes Logerende var kommen
  alvorlig paa Afveje, saa gik hendes Bekymringer nu snarest i
  modsat Retning.
  
  „Tag nu og drik den Kaffetaar, mens den er varm,“ kunde hun sige
  i den kommanderende Tone, hvormed hun gerne skjulte sine
  moderlige Følelser for ham.
  
  Saa kastede Per sin Tusjpen eller Ridsefjer, tændte en lille
  Shagpibe og lagde sig hen i Vinduet for at slaa en Passiar af
  med de to Gamle, mens disse puslede om i den lille Stump Have,
  hvor Pladsen var saa indskrænket, at de to store Mennesker
  daarlig kunde bukke sig uden at støde sammen med den Del af
  Ryggen, hvorom Olufsen (med en respektløs Hentydning til
  Skabelseshistorien) plejede at sige, at den blev „klasket paa
  bagefter af alt det, der var tilovers“.
  
  Det varede dog sjelden længe, før han fik Uro paa sig. Og atter
  sad han bøjet over sine Tegninger og saae i Aanden Hakker og
  Skovle blinke i Solen, saae, hvordan Høje jævnedes og Moser og
  Kær fyldtes, og hørte det dumpe Drøn af Miner, der rystede selve
  Jordens Grundvold ved et Tryk af hans Finger. Han havde igen paa
  forskellig Maade omformet og udvidet sit Projekt. Saaledes havde
  han -- i nøje Tilknytning til Kanalnettet -- udkastet
  Grundplanen til en stor, ny Havn paa Jyllands Vestkyst, en
  Verdenshavn, der skulde kunne optage Kampen med Hamborg og
  Bremen. Og ikke nok dermed. Under sin Syslen med denne Opgave
  var han bleven ført ind paa den Ide at udløse
  Vesterhavsbølgernes Energimængder ved Hjælp af store Bøjer af
  sammennittede Jernplader, der skulde udlægges i Brændingen, og
  hvorfra Kraften igen førtes gennem Ledninger ind til
  industrielle Anlæg paa Stranden. Ogsaa Vindens Arbejdskraft
  tænkte han sig udnyttet gennem Motorer, der skulde være i Stand
  til at opsamle og ligesom nedpakke Energien, hvorved der vilde
  være tilvejebragt Betingelser for at omskabe hele Landet til et
  Fabriksland af allerførste Rang.
  
  Om Aftenen, naar Vejret var smukt og hans Hoved var svimmelt af
  Dagens Arbejde, satte han sig ud til Højbaadsmanden paa en Bænk,
  der var anbragt ved Plankeværket under et Par sammenslaaede
  Lægter med en Stump gammel Sejldug over. Det var det saakaldte
  „Lysthus“, hvorfra man efter de Gamles Mening havde det bedste
  Overblik over det samlede Haveanlæg. Undertiden kiggede saa en,
  saa en anden af Husets gamle Venner ind til dem, enten det nu
  var den mosbegroede Obertømmermand Bendtz, der kom rokkende ved
  sin Stok for at beklage sig over sin Lændegigt, eller det var
  den immerglade Bolteslager Fuss med sit kirsebærfarvede Ansigt
  og hvide Gorillaskæg. Madam Olufsen blandede da gerne en
  Romtoddy til hver af dem, og Trine maatte løbe hen i
  Krokodillegade til Bolteslagerens for at hente hans Guitar. Ovre
  i Salslejligheden i Huset bagved boede der nemlig en ung
  Overkanoner, der spillede smukt paa Humle. Hver Aften sad han
  ved sit aabne Vindu med det lange, hjemmelavede Instrument foran
  sig, og naar nu Bolteslageren faldt ind med sin Guitar, blev det
  til en hel Koncert, der vakte Glæde i det ganske
  Hjertensfrydkvarter. Rundt om i Nabohusenes Vinduer rakte Folk
  sig frem for at lytte; Børnene i de omliggende Smaagaarde
  standsede deres Leg og kravlede op paa Plankeværkerne for at
  komme til at se noget, -- ja, om det saa var Spurvene, der havde
  sat sig til Ro for Natten oppe i Trætoppene, svang de sig --
  ugletyst -- hen paa Tagryggene og sad deroppe med Hovedet
  paaskæve som smaa, andægtige Tilhørere.
  
  En saadan Musikaften fik Per Øje paa en nydelig ung Pige, der
  stod bag et aabent Salsvindue i et af Nabohusene. Hun havde lagt
  begge Armene paa Ryggen, tilsyneladende ganske optaget af at
  høre paa Koncerten og samtidig betragte Aftenhimlens drivende
  Skyer. Dog, Kindernes stadig tiltagende Rødme forraadte, at hun
  ikke var helt uvidende om det Par dristige Mandfolkeøjne, der
  iagttog hende ovre fra Højbaadsmandens Lysthus.
  
  Huset derinde tjente som Embedsbolig for en af Nyboders
  Rangspersoner, Mester Jacobæus, hvis Kone kaldtes Frue i hvert
  Fald af Mandens Underordnede. Per fik bagefter at vide af Madam
  Olufsen, at den unge Pige var denne Mands Broderdatter, og at
  hun nylig var kommen her til Byen for at lære Skrædersyning.
  
  Efter denne Aften tilbragte han mere regelmæssig
  Solnedgangstimen ude paa Bænken ved Siden af Højbaadsmanden for
  herfra at holde Øje med Nabohusets Vinduer; og det slog ogsaa
  kun sjelden fejl, at Pigebarnet kom tilsyne i et af dem og gav
  sig noget at bestille ved Blomsterne eller Fugleburet.
  Undertiden lukkede hun ogsaa et Vindu op, flyttede Urtepotterne
  tilside og lænede sig ud for at lade Blikket glide henover
  Tagryggene eller ned i Genbogaarden eller op mod Himlen -- kort
  sagt alle andre Steder hen end netop ned i Højbaadsmandens Have.
  
  Noget Blik blev der i det hele ikke vekslet imellem dem, hvor
  meget Per end anstrengte sig for at aabne det stumme Sprog en
  Telegrafforbindelse over Plankeværket. Saa en Morgenstund, da
  han kom ud af Gadedøren, saae han hende første Gang udenfor
  Huset. Hun skraaede netop over Gaden fra Bagerboden i
  Genbostedet -- iført grønne Plydses Hjemmesko og med en
  Hankekurv i Haanden. Han kunde ikke lade være med at smile, da
  han saae, hvor ulykkelig, ja næsten forbitret hun blev over, at
  han skulde møde hende under saa beskæmmede Omstændigheder; denne
  Skamfuldhed gjorde hende kun endnu mere indtagende i hans Øjne,
  og han bestemte sig til at løfte paa Hatten. Hun lod imidlertid,
  som hun ikke saae ham; og endnu samme Dags Eftermiddag skaffede
  hun sig en glansfuld Oprejsning. Per vendte just hjem fra en af
  sine smaa raske Spasereture paa Langelinje, da hun kom ud af
  Farbroderens Dør i en fiks, lys Foraarsjaket, med en stor
  Silkesløjfe under Hagen og slørombølget Hat. Et Øjeblik blev hun
  staaende paa Dørflisen for at knappe den sidste Knap i et Par
  skinnende nye, sorte Handsker; hvorpaa hun langsomt, med begge
  Hænder i Jaketlommerne, gik ned imod Volden -- uden at have saa
  meget som kastet et Strejfblik til den Side, hvorfra Per kom.
  Men ogsaa dennegang maatte Per smile. Han havde nemlig forinden
  skimtet hendes Ansigt oppe i Mester Jacobæus’ Gadespejl, og han
  gissede nu, at hun havde set ham gaa ud, og at hun havde staaet
  deroppe i al sin Puds for at vente paa hans Tilbagekomst.
  
  Men Per havde nu faaet Blod paa Tanden, og han besluttede sig
  til en dristigere Tilnærmelse. Han lod Trine skaffe ham
  Underretning om Beliggenheden af den Systue, hvor hun
  undervistes, og hvornaar hun plejede at gaa derfra, -- og en
  Eftermiddag ved Syvtiden overraskede han hende ved Nørrevold,
  bedst som hun stod og saae ind ad et Butiksvindu.
  
  Han hilste hende med stor Ærbødighed og udbad sig Tilladelse til
  at forestille sig for hende, og til hans Forundring viste hun
  sig ikke fornærmet over hans Paatrængenhed. Det saae ud, som om
  hun med provinsiel Enfoldighed fandt det ganske naturligt, at to
  Naboer, der mødtes i den store By, gav sig i Samtale og gjorde
  hinanden Følgeskab. Helt oprigtig var denne Troskyldighed
  imidlertid ikke. Hun røbede det selv, da de nærmede sig Nyboder,
  idet hun pludselig standsede og erklærede, at han nu ikke maatte
  følge hende længere. Og Per, som vidste, at Mester Jacobæus var
  en nidkær Mand, der var sig Ansvaret for den unge Broderdatter
  fuldt bevidst, forlangte da heller ikke nogen Forklaring men tog
  Afsked med Ønsket om et „snarligt Gensyn“.
  
  I den følgende Tid mødtes de nu hyppig paa samme Maade og
  fulgtes et Stykke hjemad. Ved en stiltiende Overenskomst lagde
  de dog af Forsigtighedshensyn Vejen om ad Kongens Have og
  Rosenborg-Gartnerierne, hvor de var mindre udsat for at møde
  Nybodersfolk; og desuden forlængede Per hver Gang Vejen med et
  lille Stykke, uden at hun gjorde Indsigelse derimod.
  
  Fransisca (saadan hed den unge Pige) var af Middelhøjde, blond,
  slank, nærmest mager, men meget velbygget. Mest ejendommeligt
  var hendes Fodskifte, der tydede paa noget rankt og „sikkert“ i
  Karakteren. Naar hun gik ned ad Gadens Fliserække med Hænderne i
  sine Jaketlommer og det unge Bryst kækt fremskudt, veg Folk
  uvilkaarlig tilside for hende, og Per morede sig over at se de
  slugne Blikke, Herrerne sendte hende. Det røde og hvide Ansigt
  havde gerne et mut Udtryk, Brynene var dystert sammentrukne, --
  hvad dog slet ikke betød noget, det var bare hendes Maade at
  hævde sig paa i de fremmede Omgivelser. Hun vilde med denne
  udfordrende Mine lade de gode Københavnere vide, at der ogsaa
  fandtes Folk i Kjerteminde.
  
  Hendes tilsyneladende saa dristige Forhold til Per skyldtes just
  den samme skjulte Frygt for at blive anset for et Guds Ord fra
  Landet. Og Per mistydede ikke denne Frimodighed, dertil var den
  for nær beslægtet med hans egen jyske Selvhævdelsestrang.
  
  Overhovedet havde det, at de begge var fra Provinsen, i høj Grad
  fremmet den gensidige Forstaaelse, -- ja selve Pers Optagethed
  af hendes Person kunde (hvad han dog ikke selv tænkte paa) føres
  tilbage til Fortidsindtryk hos ham, idet hun baade ved sin
  Skønheds Art, sine Manerer og sit ukøbenhavnske Sprog vakte hans
  Erindring om Hjemstavnens lysblonde, skjoldmøagtige Borgerdøtre,
  hvortil hans første erotiske Fornemmelser havde knyttet sig.
  
  Det faldt nu til al Ulykke ind med en Række ualmindelig smukke
  Sommeraftener, lyse, store og farvestraalende -- ret som skabte
  til at vække Uro i to unge, ledige Hjerter. De havde
  efterhaanden forlænget deres Spasereture helt udenom Søerne, og
  altid gik de hjem gennem det romantiske Anlæg bagved den endnu
  staaende Rest af Byens østre Fæstningsvold, i hvis højtliggende
  Alle af gamle, bredkronede Træer de tilsidst gik frem og tilbage
  adskillige Gange, før de kunde overvinde sig til at skilles.
  
  Hvad de talte om paa disse lange Vandringer? Om Vejret og om de
  Folk, de mødte; om fælles Nybodersbekendte og Dagens Nyt, --
  aldrig om Kærlighed. Per gjorde end ikke nogensinde Tilløb
  dertil. I Begyndelsen afholdt han sig derfra for ikke at skræmme
  hende. Siden undgik han Emnet for sin egen Skyld, -- af Frygt
  for den Magt, hun mere og mere fik over ham.
  
  Han havde oprindelig nærmet sig hende uden nogen bestemt
  Hensigt, havde rent vanemæssigt søgt Adspredelse ved at gækkes
  med en ung Kvinde. Hans Arbejde havde saa fuldstændig opslugt al
  hans Interesse, og hans anspændte, blodoverfyldte Hjerne havde
  tæret saaledes paa hans Legemskraft, at der blev Brug ogsaa for
  det Forstærkningsfond, der i Ungdommen skaber de erotiske
  Trængsler. Men just dette, at han imod Sædvane intet begærede af
  Forholdet; og saa denne lyse Feststemning, hvori Naturen Aften
  efter Aften klædte sig, dette straalende Gyldenskær, der --
  netop som de mødtes -- omskabte Byen og dens Omgivelser til et
  Eventyrets Land; endelig denne store Hemmelighedsfuldhed, hvori
  de for Fransiscas Skyld maatte mødes, den Uro og Ængstelse, hun
  ikke formaaede at skjule for ham længer, naar de skiltes, -- alt
  dette havde efterhaanden givet deres Forhold en ham ukendt, ja
  uanet Fortryllelse, og en skøn Dag gjorde han den Opdagelse, at
  han aldrig før rigtig havde forstaaet, hvad Kærlighed var.
  
  Og han havde Ret.
  
  Virkelig elskede han nu for første Gang. Han, som i enkelte
  Retninger var saa langt forud for sin Alder, havde i Følelsernes
  Rige levet som et Barn eller en Vild. Nu gik han omkring med en
  halvt benauet Fornemmelse af, at der foregik en mystisk Fødsel i
  hans Indre, at en helt ny Verden var i Færd med at aabenbare sig
  for ham. Han, som ellers overfor Kvinder havde søgt at gøre
  Vejen fra Ord til Handling saa kort som mulig, blev i Forholdet
  til denne unge Pige Nænsomheden selv, saa ridderlig i sin Færd,
  saa angst for at saare, at det f. Eks. varede længe, før han ved
  Afskeden fik Mod til at bede hende om et Kys. Og da hun tilstod
  ham det og han saae Rødmen skylle hen over hendes Ansigt, var
  han ikke langt fra at fortryde sin Dristighed; og det var med en
  Følelse af at begaa Helligbrøde, at han berørte hendes
  jomfruelige Mund og stjal Varmen af hendes Læber.
  
  Henpaa Eftersommeren rejste Fransisca hjem til sine Forældre paa
  et længere Besøg. Trods den Regelmæssighed, hvormed de i den
  sidste Tid havde mødtes, og den Uforsigtighed, de havde begaaet
  ved at henlægge deres stadig ømmere Afskedsscene til Nyboders
  umiddelbare Nærhed, var der endnu ingen, der kendte deres
  Forhold, -- ingen uden Trine. Med den næsten synske Fantasi, der
  stod til dette lille svaghovedede Pigebarns Raadighed, saasnart
  det galdt Per, havde hun længe vidst Besked om alt; og forresten
  havde Per engang set sig nødsaget til at gøre hende til sin
  Fortrolige for at faa et vigtigt Brev bragt over i Nabogaarden,
  -- hvilket vanskelige og slet ikke ufarlige Hverv hun havde
  udført, som var det en guddommelig Sendelse. Under det
  selvopfundne Paaskud at skulle hente en Klemme, der var blæst
  over Plankeværket, skaffede hun sig Adgang til Mester Jacobæus’
  velbefæstede Hus og overbragte ogsaa lykkelig og vel sit
  hemmelige Budskab i de rette Hænder. Men bagefter, da Per var
  gaaet, havde hun listet saa usædvanlig stille og bleg omkring og
  havde saa hyppig maattet søge Tilflugt ovre i Nødtørftshuset, at
  Madam Olufsen troede hende syg og tilsidst kommanderede hende i
  Seng og lagde hende et kraftigt Sennepsplaster paa Maven.
  
  Efter Fransiscas Tilbagekomst i Oktober naaede hendes og Pers
  Følelser for hinanden snart en saadan Inderlighedsgrad, at der
  nødvendig maatte handles. Per var fuld af Uro. Den Tanke at lade
  sine Følelser munde ud i Forsøget paa en Forførelse viste han
  afgørende fra sig. Paa den anden Side kunde han rigtignok heller
  ikke tænke sig at ophøje deres Forstaaelse til en regelret,
  officiel Forlovelse; men det var uden Tvivl alene en saadan
  Udgang af Sagen, Fransisca havde i Tankerne og utaalmodig gik og
  ventede paa. Hun havde et Par Gange -- ganske uopfordret -- sat
  ham ind i sine Familjeforhold, havde endog ved en enkelt
  Lejlighed ladet en lille Bemærkning falde om sin Faders ganske
  gode Formuesomstændigheder. Men at gifte sig med en
  Sadelmagerdatter fra Kjerteminde -- det stod for ham som ganske
  uforeneligt med det Livsmaal, han havde sat sig. Hvergang
  Fristelsen kom over ham, saae han Neergaard for sig og mindedes
  de Ord om Svinedrengeprinsen, der engang før havde lyst for ham
  i Flammeskrift som et spottende Mene-Tekel.
  
  Da hændte der noget, som hidførte en uformodet og hovedkulds
  Afgørelse.
  
  Allerede i nogen Tid havde Mester Jacobæus haft Mistro til
  Paalideligheden af de Fortællinger, hvormed hans Broderdatter
  forklarede Grunden til sin stadig senere Hjemkomst fra Systuen,
  og en Dag foresatte han sig at anstille en Efterforskning. Denne
  førte til et Forhør, hvorunder han tilsidst aftvang Pigen en
  fuldstændig Tilstaaelse.
  
  Dagen efter indfandt Mester Jacobæus sig hos Per og spurgte ham
  kort, endog uden først at sige, hvem han var, om det var hans
  Hensigt at gifte sig med hans Broderdatter. Per prøvede i
  Begyndelsen at snakke sig fra Sagen, bad ham tage Plads og lod
  halvt uforstaaende. Men med et Hovedkast bad den vrede Mand sig
  fritaget for Talemaader og fordrede klar Besked. Et Ja eller et
  Nej vilde han have -- intet andet.
  
  Per tøvede endnu med Svaret. Han tænkte paa, at dersom han nu
  sagde nej, vilde han rimeligvis aldrig se Fransisca mere -- og
  hans Hjerte blev tungt derved. Han saae hende for sig, saadan
  som hun rimeligvis nu gik derinde i Huset ved Siden af og i
  Angst og Spænding ventede paa Udfaldet. Og virkelig foer i dette
  Øjeblik den Tanke ham som en Lysning gennem Sjælen at lade alle
  tvivlsomme Storheds-Drømme fare, at holde fast paa denne ene,
  sikre lille Lykke-Spurv, han holdt i sin Haand, og glemme
  Guldfuglene højt paa Tage og Tinder. Men atter dukkede
  Neergaards nøgne Hoved op for ham. Og han rettede sig i Vejret
  og svarede aabent Nej.
  
  Og nu forefaldt der en Scene, som han ikke siden kunde tænke paa
  uden at bide sig i Læben af Skam. Med begge Hænder i
  Bukselommerne traadte Mester Jacobæus ham i to tunge Skridt saa
  nær ind paa Livet, at han kunde føle Haar af hans graa Fuldskæg
  kilre ham i Ansigtet. Og den fremmede Mand kaldte ham en Flab,
  en Lømmel og en Gadedreng og lod ham vide, at dersom han endnu
  en eneste Gang nærmede sig hans Broderdatter, skulde han blive
  gennempryglet og lempet ud af Nyboder som en skabet Hund.
  
  Per var bleven kridhvid af Raseri; men han rørte sig ikke,
  svarede ikke heller. Dog var det ikke Mandens Trusler, der
  gjorde ham tavs. Han havde før været ude for et Par knyttede
  Næver, og hans første Tanke, da han saae Manden nærme sig, havde
  da ogsaa været den at gribe ham i Kværken og sætte ham op imod
  Væggen og holde ham fast der, indtil han havde faaet Galskaben
  sprællet af sig. Men da han stirrede ned i dette blege,
  fortrukne Ansigt med den dirrende Mund, der endnu tydeligere end
  hans fremstammede Tale viste, hvor nær den hele Sag var gaaet
  ham, hvor alvorligt den havde græmmet og ydmyget ham, rørte der
  sig i Dybet af hans Sind en Følelse af Skyld, der holdt hans
  Haand nede og hans Mund lukket.
  
  Bagefter, da Mester Jacobæus var gaaet, maatte han rigtignok
  spørge sig selv, hvormed han egenlig havde forbrudt sig. Han
  havde jo ikke villet Fransisca noget ondt. Dersom han fra
  Begyndelsen havde anet, at der skulde udvikle sig Kærlighed
  imellem dem, vilde han endda helt have holdt sig fra hende; men
  forresten havde han jo ikke misbrugt hendes Tillidsfuldhed. De
  Kys, de i Uskyldighed havde vekslet, kunde da for Pokker ikke
  kaste nogen Skygge over hendes Fremtid. Men hvad Skade var der
  saa sket?
  
  Det var altsaa igen hans „Samvittighed“, der havde overlistet
  ham, -- dette ubestemmelige, spøgelseagtige noget, der pludselig
  satte En et Troldspejl for Øjnene, hvori man saae sig selv i
  hæslig forvrænget Skikkelse. Han, som havde troet sig saa
  lykkelig frigjort for alle Slags Pukler og Knyster paa Sjælen,
  stod atter her beskæmmet som en Nar, -- og Ærgrelsen herover var
  nær ved at faa ham til at glemme baade Fransisca og Adskillelsen
  fra hende.
  
  Nu viste det sig desuden, at Mester Jacobæus’ Trusler havde
  været ganske overflødige. Allerede Dagen efter rejste nemlig
  Fransisca efter sit eget Ønske hjem til Fyen. To Dage senere
  modtog Per med Posten nogle Smaating, han nu og da havde foræret
  hende. Hun tilbagesendte dem uden at ledsage dem med et eneste
  Ord, endsige nogen Bebrejdelse; men hver enkelt Ting i Pakken
  var omhyggelig indsvøbt i rosenrødt Silkepapir. Og som Per nu
  stod med dem i Haanden, overgik der ham en ny Ydmygelse. Hans
  Øjne begyndte at fugtes. Han kunde ikke afværge det. Ja, havde
  han ikke skyndt sig at lukke det hele ned i sin Skuffe, kunde
  der let være overgaaet ham den endnu større Skam, at han
  virkelig var kommen til at græde.
  
  Men atter var Lykken ham huld. Ikke mange Dage efter skete der
  noget, der ikke alene fik ham til at glemme den bratte
  Udstødelse af Kærlighedens Paradis, men næsten tog sig ud som
  selve Skæbnegudens opmuntrende Vink til ham -- en Belønning for
  hans Standhaftighed. Havde han længe ligget og kæmpet i Dødvande
  og biet paa en gunstig Vind for sin Eventyrsejlads gennem Livet,
  saa rejste der sig i det hele nu en Storm af Begivenheder
  omkring ham, der bar ham ud paa det aabne Hav.
  
  *                *
  *
  
  Allerede for noget siden var han naaet saa vidt med Arbejdet paa
  sit Projekt, at han havde ment igen at turde forelægge en
  Avtoritet det til Bedømmelse. Han havde dennegang henvendt sig
  til Formanden for Ingeniørforeningen, en pensioneret
  Ingeniøroberst, hvem han oftere havde hørt omtale som en
  fordomsfri Mand og en indsigtsfuld Tekniker, der sad inde med
  betydelig Indflydelse og blandt andet var Hovedredaktør af
  Foreningens meget ansete Maanedsskrift. Per havde sendt ham sine
  Oversigtsplaner tilligemed et Brev, undertegnet „P. Sidenius,
  Ingeniør“, hvori han havde givet en sammentrængt Fremstilling af
  sine forskellige Ideer og frimodig udtalt Haabet om, at Obersten
  vilde erkende de fremsatte Tankers Betydning og anbefale dem til
  Offenliggørelse i Maanedsskriftet.
  
  I et Par Uger havde han gaaet og ventet paa Svar, og han havde
  tilsidst opgivet Haabet om overhovedet at faa noget. Men nu var
  det, at der kom Brev fra Obersten, der skrev, at han „med
  særdeles Interesse“ havde gjort sig bekendt med hans Udkast, og
  bad ham om ved Lejlighed at se ind til ham i hans Kontortid og
  medbringe de Detajlplaner, han havde omtalt, for at de kunde
  forhandle nærmere om Sagen.
  
  Straks da Per havde fløjet Skrivelsen igennem, bankede han med
  Bagen af sin Haand op paa Loftet, hvilket var Tegn til Trine om
  at komme ned.
  
  „Kald paa de Gamle!“ kommanderede han.
  
  Derpaa tog han en Flaske med en Rest svensk Punsj frem fra
  Bunden af sit Klædeskab, opstillede tre Glas i Række paa Bordet
  og fyldte dem.
  
  „Hvad er der paa Færde?“ spurgte Madam Olufsen og stak sit
  papillotprydede Hoved ind, mens Højbaadsmanden hørtes at stolpre
  besværligt ned ad Stigetrappen.
  
  „Nyheder, Madam Olufsen! … Kom og gratuler mig!“
  
  „Min Gud, Hr. Sidenius, er De bleven forlovet?“
  
  „Ikke dengang, sa’e Kællingen. Bedre op, Madam Olufsen!“
  
  „Har De vundet i Lotteriet da?“
  
  „Saamænd, det kan man gerne kalde det … Ligemeget! Skaal, gamle
  Venner! Og Tak for alt godt! Skaal, Højbaadsmand! … Og bliv nu
  ikke altfor forskrækket, dersom De skulde høre noget om mig med
  det første!“
  
  Allerede den næste Dag stod Per udenfor Oberstens Dør med sine
  Tegneruller under Armen. En Pige lukkede op for ham, og efter at
  have maattet vente lidt i en Slags Forstue, mens Pigen bragte
  hans Kort ind, blev han ført ind i et stort, trefags
  Arbejdsværelse med klart Lys fra en udenfor liggende Have. En
  lille, blussende, purhaaret Mand rejste sig fra Skrivebordet og
  gik ham livlig imøde med en Næseklemmer i Haanden. Men midt paa
  Gulvet standsede Manden, satte Lorgnetten paa Næsen og saae et
  Par Gange op og ned ad Per med alle Tegn paa at være bleven
  ubehageligt overrasket.
  
  „Hvorledes?“ spurgte han. „Er det … Hr. Ingeniør Sidenius?“
  
  „Ja“.
  
  „Men -- du gode Gud! -- De er jo et purt ungt Menneske.“
  
  „Aa,“ sagde Per lidt stødt. „Jeg er da fyldt toogtyve.“
  
  „Ja-men … ja-men … saa er det hele jo en -- --.“
  
  Han vilde tydelig nok have sagt „en Misforstaaelse“ men tog sig
  i det og stod en Tid og vendte sig paa Hælen som et Menneske,
  der ærgrer sig over at have begaaet en Dumhed og ikke kan blive
  enig med sig selv om, hvordan han bedst skal dække over den.
  
  „Nu ja … sæt Dem ned,“ sagde han endelig, temmelig uvillig. „Vi
  kan jo i alt Fald tale om Sagen.“ -- Og efter med en
  Haandbevægelse at have anvist Per Plads i en lille Rørsofa ved
  Siden af Skrivebordet og anbragt sig selv i en bred Armstol
  foran dette fortsatte han i samme Tone: „Som jeg altsaa meddelte
  Dem, har jeg -- mellem en Bunke Urimeligheder for ikke at sige
  Galskaber -- fundet et og andet i Deres fremsendte Planer, som
  -- maaske -- kunde fortjene nogen Paaagtning. Det vil rigtignok
  sige, selve Deres Ide om et storartet, jysk Kanalanlæg og hvad
  De har sat i Forbindelse dermed finder jeg -- mildelst talt --
  altfor ungdommeligt. Den Ting lader jeg altsaa rolig ligge. Hvad
  derimod Tanken om en Omregulering af de østlige Fjordindløb
  angaar, saa hviler den jo i hvert Fald paa et nogenlunde
  fornuftigt Grundlag … ligesom Maaden, hvorpaa De har tænkt Dem
  Sagen udført, jo virkelig røber delvis nye Synspunkter og nye
  Iagttagelser.“
  
  Mens han talte, drejede han langsomt en Lineal rundt i sin Haand
  og betragtede Per med et skarpt Blik over sin Lorgnet, der sad i
  en næsten vandret Stilling helt ude paa den rødlige Næse. Hans
  Tone var lidt efter lidt bleven noget mindre afvisende. Pers
  sunde, skulderbrede Skikkelse tiltalte øjensynlig den gamle
  Militær. Og pludselig standsede han midt i sin Tale for i
  fornyet Overraskelse og med begge Hænderne plantet i Siden at
  udbryde:
  
  „Men -- for al Landsens Ulykke! -- hvordan er De, unge Mand,
  kommen paa den forrykte Ide at lave hele dette taabelige
  Projekt? Nogen praktisk Betydning kan det jo dog umulig have for
  Dem. Og De ser mig, ærlig talt, mere ud til at have haft smukke
  Pigebørn og den Slags Ting i Hovedet end Logaritmer og
  Jordareal-Beregninger.“
  
  Per fandt det rigtigst at smile af Bemærkningen, skønt den ikke
  tiltalte ham. Og nu fortalte han ganske aabenhjertig, hvorledes
  han i en Aarrække havde syslet med Opgaven, der paa en Maade
  havde beskæftiget ham lige fra hans Drengetid. Og da han først
  havde faaet Munden paa Gang, blev han hurtig veltalende og
  udtrykte sig med ret ubehersket Selvfølelse om Sagens Betydning.
  Idet han blandt andet støttede sig paa Henvisninger til
  Udlandet, erklærede han det for sin Overbevisning, at
  Avtoriteterne herhjemme, siden vi var begyndt at bygge
  Jernbaner, i en utilgivelig Grad havde forsømt Udviklingen af
  Landets naturlige Samfærdselsveje, Vandløbene, der overalt
  henlaa næsten ubenyttede og efterhaanden vilde gro ganske til,
  til største Skade for Landets Trivsel og Befolkningens Vel.
  
  Obersten, i hvis Ansigt der under hele denne Tale havde spillet
  et Smil, brød efter denne sidste Tirade uvilkaarlig ud i Latter.
  
  „Hør, De er -- ved Gud! -- et modigt Mandfolk! Tror jeg ikke,
  Deres Projekt ovenikøbet skal være en Udfordring til os gamle
  Parykker, der saa skammeligt har vanrøgtet Landets Interesser!
  Og saa forlanger De tilmed at faa Lov til at kritisere og
  forhaane os i vort eget Tidsskrift. Det maa jeg sige, det er le
  comble! … Er det Deres Detajlplaner, De medbringer der? Lad mig
  se dem!“
  
  Per udrullede sine Tegninger, een efter een, og lagde dem foran
  ham paa Skrivebordet.
  
  „Du godeste Gud!“ udbrød Obersten forskrækket. „Det er jo et
  helt Arkiv! Hvor har det dog kunnet falde Dem ind. Det er jo det
  rene, skære Vanvid, kære! … Og med alt dette her ser jeg endnu
  ikke det Udkast til Fjordreguleringerne, vi talte om. Det
  interesserer mig unægtelig mest.“
  
  Per udrullede sin sidste Tegning, en mægtig Karton, der næsten
  dækkede hele Bordet. Det var Resultatet af et halvt Aars
  Jernflid, som forelaa paa dette Blad. Det var Omrids og Tværsnit
  af Parallelværker, Indbygninger, Faskinbeklædninger, Støttemure
  o. s. v., -- alt omhyggeligt, næsten pertentligt udført lige til
  Maalestokkene og de ligesom prentede Overskrifter.
  
  Obersten satte sin Lorgnet fastere paa Næsen og tog en Passer
  frem af sit Bestik.
  
  „Som De maaske veed,“ -- ytrede han efter en Tavshed, hvormed
  han ufrivillig tilkendegav, hvor imponeret han var, „som De
  maaske veed, tænkte man for en halv Snes Aar siden virkelig paa
  en Uddybning af netop dette Fjordindløb og en Ombygning af
  Havnen. Jeg blev dengang selv raadspurgt i den Anledning … og
  muligvis var det tildels paa Grund af de Erindringer, der vaktes
  hos mig gennem Deres Projekt, at det … at jeg … Naa, tag Dem nu
  en Stol og flyt Dem herhen, … og fortæl mig saa, hvordan De har
  tænkt Dem det.“
  
  I mere end en Time sad de to Mænd ved Siden af hinanden,
  fordybede i Udmaalinger og Beregninger. Gang efter Gang kastede
  Obersten Passeren fra sig og erklærede det hele for
  Galmandsværk; men et Øjeblik efter kunde han saa igen udtale sig
  med varm Anerkendelse om et eller andet lykkeligt Fund, en klog
  Terrænbenyttelse, en vel afpasset Funderingsmetode eller
  lignende. Per var hele Tiden fuldkommen rolig, viste sig i
  Modsætning til den Ældre som Koldblodigheden selv. Med klog
  Beregning gav han efter paa alle mindre væsenlige Punkter for
  med des større Virkning at fastholde sin Mening der, hvor
  Hovedangrebene paa hans Arbejde blev ført. Den lange Forhandling
  udviklede sig efterhaanden til en Slags Holmgang mellem den unge
  og den gamle Ingeniør, hvorunder den sidste mer end een Gang
  blev bragt til Tavshed, undertiden endog til Indrømmelser. Ja,
  saa ivrig blev tilsidst den gamle Oberst, at ogsaa det før saa
  haanligt affejede Kanalprojekt med dets Sluseværker og store
  Vestkysthavn blev taget frem til nøjere Undersøgelse.
  
  Ganske rød af Anstrengelse skød han pludselig alle Papirerne fra
  sig og sagde:
  
  „Lad mig beholde alle disse Ting en otte Dages Tid. Vi maa jo se
  at faa noget bragt ud af det, … at skille Hveden fra Klinten,
  den forskrækkelige Masse Klinte! Før der kan være Tale om at faa
  det frem i Maanedsskriftet, maa det hele jo sammentrænges … jeg
  skal forsøge, hvad jeg kan udrette. Nu, da jeg bedre forstaar
  Deres Tanker, indrømmer jeg, at Planen bør ses i Sammenhæng, maa
  fremstilles i sin Helhed for at komme til sin Ret. Som et rent
  Tankeeksperiment betragtet er den jo i hvert Fald ganske morsom
  og vil sikkert interessere i Tekniker-Krese. De har Ideer, unge
  Mand! … Hvor gammel var det, De sagde, De var?“
  
  „Toogtyve.“
  
  „En lykkelig Alder! … Altsaa, kom til mig om en Ugestid.“
  
  Obersten trykkede hjertelig og kollegialt Pers Haand til Afsked.
  
  „Det er dog Pokker til Øjne, De har!“ sagde han pludselig, idet
  han blev ved at holde om hans Haand. „Hvor har De faaet dem fra?
  De ser paa Folk ligesom en sulten Ulv. Naa -- god Jagt!“ endte
  han leende og slog endnu engang sin Haand i hans.
  
  Da Per traadte ud paa Gaden, syntes Verden ham forvandlet.
  Luften var saa mild, Himlen var bleven højere og Menneskene saa
  underlig smaa.
  
  Nu bare rolig! tænkte han og tvang sig til at se ganske nøgternt
  paa Sagen. Herregud -- det hele var jo kun kommet, som han havde
  vidst, at det maatte komme engang. Naar Tidsskriftheftet forelaa
  vilde han ikke engang sende det til nogen, heller ikke til
  Forældrene eller andre af Familjen, -- det kom dem saamænd nok
  ihænde alligevel. Og det havde jo altsammen foreløbig ingenting
  at betyde. Det var bare det allerførste, lillebitte Skridt ad
  Navnkundighedens Bane, han endelig havde gjort. Nu galdt det om
  at samle sig til det næste og større. Hvad der forestod, var den
  langt vanskeligere Opgave at føre Ideerne ud i Livet, at skabe
  Stemning for dem, at vinde dem Tilhængere baade blandt de
  Styrende og ude i Befolkningen.
  
  I de følgende Dage drev han igen en Del omkring paa
  Billardstuerne for at faa Tiden til at gaa og døve sin
  Utaalmodighed, indtil han paany kunde vise sig hos Obersten.
  Saaledes kom han en Aften ind i en Kafe ved Kongens Nytorv og
  stødte her paa Fritjof, hvem han ikke havde set siden hin
  Samtale efter Orgiet i „Gryden“, da den lodne Kæmpe i
  Drukkenskab havde aabenbaret sig som en spag og skælvende
  Konfirmand. Nu tronede han atter her i al sin Kunstnermajestæt
  som det talende Midtpunkt i en Kres af unge, tavse
  Skønhedsdyrkere, der alle ligesom han var klædt i Selskabsdragt
  og sad og drak Sodavand og Kognak efter en Grosserermiddag. Han
  havde skubbet sin store, graa Rubenshat bag ad Nakken og hvilede
  Hænderne paa Knappen af en frygtindgydende Bambusstok, der var
  plantet mellem hans fremstrakte Ben.
  
  „Guds Død! Er det ikke Salomons unge Aladdin!“ udbrød han ganske
  højt, da Per kom ind, og hilste ham med en naadig
  Haandbevægelse. „Hvor har Lampens Aand haft Dem henne i saa lang
  Tid? -- Sid hos!“
  
  Men Per følte ingen Lyst til at blive optaget i det Selskab og
  tog Plads for sig selv ved et Bord ved Siden af. Paa Fritjofs
  fornyede Spørgsmaal om, hvorfor han havde været usynlig saa
  længe, svarede han kort, at han havde været optaget af Arbejde.
  
  Fra Fritjofs store Legeme udrullede en olympisk Latter.
  
  „Ja, det er sandt! De hører jo ogsaa til disse moderne
  Nytte-Mennesker, som Nathan er begyndt at gøre Skrabud for. Jeg
  takker! -- Saa har De maaske været beskæftiget med at tappe
  Vandet af en eller anden af vore uskyldige Smaasøer -- hva’?
  Eller De har maaske fundet paa at hugge Møens Klint op i Skærver
  og lave Mørtel af den? Eller paa hvilken anden Maade har De
  gjort Dem fortjent af Fremskridtet og bidraget til vort
  Fædrelands Forskønnelse og Forbedring?“
  
  Per saae ud over Kresen af de unge Kunstnere, der sad der i
  højtidelig Dvaskhed og hang over Stoleryggene, som rugede de
  over indre Aabenbaringer. Og han henkastede, idet han tændte sig
  en Cigar:
  
  „Det er dog vist ganske godt, at vi ikke allesammen fødes med
  Geni til at skabe Paradiser -- paa et Stykke Lærred.“
  
  „Nej, naturligvis! Leve Industrien! Op med de stinkende
  Fabriksskorstene, og Vorherre forbedre vort Kloaksystem! Sig
  mig, unge Mand, har De nogensinde rigtig set, hvordan den ser
  ud, en saadan nymodens Lyksalighed, fabrikeret paa Maskine? Tjen
  mig i en Dag at ulejlige Dem ind i en af vore Smaagader og se
  paa den kælderblege Yngel, der vrimler der som Midder i en
  raadden Ost. Eller spankuler ind i de fine Røverkvarterer, gaa
  op til Millionær-Jøderne med deres fede Fruentimmer …
  Raaddenskab over det hele, min Ven! Aa, Gud hjælpe os! Og det
  skal kaldes for Fremskridt! Det skal være Videnskabens
  Velsignelser! Gud hjælpe os, si’er jeg! -- Nej, saa priser jeg
  dog hellere et troskyldigt Fæ af en Bondemand, der synger
  velfornøjet bag Ploven og lader sin „Vorherre“ om
  Verdensforbedringen. Han er alligevel mere Menneske end alle det
  moderne Fremskridts Jøde-Trompetere tilsammen. -- Hvad mener I?“
  henvendte han sig til sine tavse Bordfæller, der svarede med en
  bifaldende Mumlen.
  
  Paa Grund af Fritjofs lidt omtaagede Tilstand forundrede Per sig
  slet ikke over Udtalelsen, der mindede om hans Ord hin Nat i
  „Gryden“. Derimod forstod han ikke disse idelige, haanske
  Hentydninger til Dr. Nathan, af hvem Fritjof før havde været en
  saa højrøstet Beundrer. Men han fandt det ikke længer Umagen
  værd at fortsætte Samtalen og gav sig med et Skuldertræk til at
  læse i en Avis.
  
  I det samme blev Døren ud til Gaden revet op. Damer i
  Teatertørklæder og Herrer med Overfrakkerne hængende løst over
  Skuldrene stormede ustandselig ind og optog i Løbet af faa
  Minutter hver Siddeplads i den før næsten tomme Kafe. Der havde
  fundet en Førsteopførelse Sted paa den kongelige Scene denne
  Aften, og alle disse Mennesker førte med sig ligesom Luftningen
  af en bevæget Femteakts Sindsophidselse og Spænding. Det summede
  om Ørene med Forfatterens og Skuespillernes Navne; Rollerne
  drøftedes, og Stykkets Mening vakte mange Steder en
  lidenskabelig Diskussion. Men ogsaa Fritjof og de andre
  Kunstnere, af hvilke flere trods deres Ungdom allerede havde et
  almenkendt Navn, vakte efterhaanden megen Opmærksomhed mellem
  Gæsterne. Rundt om ved Bordene stak man Hovederne sammen, pegede
  og hviskede. Henne for sig selv i en Krog sad en ung, bleg Mand,
  der ligeledes samlede mange Øjne om sin mefistofeliske
  Skikkelse. Det var Digteren Povl Berger, en af den store
  Enevoldsens mange Elever og almindelig betragtet som literær
  Arvtager efter denne Sprogets Forfiner, der nylig var død under
  Udarbejdelsen af en Eftersætning. Per hørte nogle Damer ved
  Nabobordet tale interesseret om ham og hans Digte. Selv huskede
  han ham nu ogsaa fra Fritjofs store Bakkanal i „Gryden“. Det var
  ham, der var sprunget op paa en Stol for at udbringe Dr. Nathans
  Skaal og tilsidst i fjollet Vildskab havde knust Glasset mellem
  sine Fingre.
  
  Og med eet faldt der en dyb Mistrøstighed over Per, mens han
  saae ud over denne Staahej. Han kunde ikke lade være med at
  tænke paa, at hvor meget det saa end lykkedes ham at udmærke sig
  paa sit Omraade, vilde han dog aldrig kunne gøre sig Haab om at
  opnaa den Berømmelse som saadan en Smule Versemager, hvis Navn
  øjeblikkelig kom paa alles Læber. Naar hans Ideer nu blev
  offenliggjorte, vilde hans Navn næppe trænge udenfor Teknikernes
  snevre Kres. Mens Aviserne ofrede Spalter paa at anmelde den
  første den bedste Kærlighedsnovelle, vilde de rimeligvis bare
  omtale hans Værk i en lille Petit-Notits. Ja, dersom han havde
  skrevet et Digt om Havet eller malet et Vandløb i Stedet for at
  udkaste Kanalprojekter -- --
  
  Idet han rejste sig for at gaa, kunde han ikke lade være med at
  vende sig mod Fritjof og sige:
  
  „Jeg synes forresten ikke, de Herrer Skønaander har noget at
  beklage sig over hertillands. De ser selv, hvilken Ravage en
  stakkels Teaterpjes kan afstedkomme. I otte Dage vil hele Byen
  snakke om denne store Begivenhed.“
  
  „Naa ja! Hvad Djævlen vil De i Grunden ha’e, Folk ellers skal
  interessere sig for i dette Land?“
  
  Per følte sig slaaet af Ordet. Han saae et Øjeblik tavs paa ham.
  
  „De kan have Ret,“ sagde han. Og idet han derpaa saae ud over
  Kunstnerkresen med et hvast Blik, der ligesom tilslyngede den en
  Udfordring, føjede han til: „Men vent -- det skal snart blive
  anderledes!“
  
  „Igen en gal Mand!“ sagde Fritjof, da han var gaaet, og drak ud
  af sit Glas. Og avtomatisk greb hans Bordfæller ogsaa deres og
  mumlede bifaldende.
  
  *                *
  *
  
  Per styrede ikke sin Utaalmodighed længer end akkurat de otte
  Dage, Obersten havde forlangt til Betænkningstid. Men da han den
  niende Dag atter stod i dennes Arbejdsværelse, fandt han en helt
  anden Mand end den interesserede Kollega, med hvem han Ugen før
  havde taget en saa opmuntrende Afsked. Obersten hverken gav ham
  Haanden eller bød ham tage Plads. Med bulderbasagtig Bryskhed --
  som dog aabenbart dækkede over nogen Forlegenhed -- gav han ham
  straks alle hans Tegninger tilbage, idet han sagde, at han ved
  nærmere Undersøgelse alligevel ikke fandt disse Forsøg egnet til
  Optagelse i Tidsskriftet.
  
  „Det hele er for umodent. Men De er ogsaa altfor ung til
  saaledes at gaa paa egen Haand … Og De har jo ikke engang taget
  Deres Eksamen … er ikke Kandidat, efter hvad jeg hører.“
  
  Naa saadan! -- tænkte Per. Han har været forsigtig og anstillet
  Undersøgelser … rimeligvis forhørt sig hos selve Professor
  Sandrup. Ja, vent!
  
  Obersten havde imidlertid stillet sig hen foran Porcellænsovnen
  i den anden Ende af Stuen og mønstrede herfra med Mistænksomhed
  hans Person og Paaklædning lige ned til Støvlerne, -- ja kastede
  endog et undersøgende Blik hen paa hans Hat, som Per ved sin
  Indtræden havde lagt fra sig paa en Stol ved Døren.
  
  „Deres Navn er Sidenius,“ sagde han efter nogen Tavshed. „Er De
  maaske af den bekendte Præsteslægt af dette Navn?“
  
  Som altid, naar Per fik dette Spørgsmaal, lod han, som om han
  overhørte det. Og nu begyndte han i ret udfordrende Tone at
  ironisere over Oberstens saa pludselig ændrede Dom over hans
  Arbejdes Værd. Men Obersten afbrød ham hastig og noget nervøst
  med at sige, at en fortsat Diskussion var ganske unødvendig og
  fuldstændig ørkesløs. Hans Anskuelser om denne Sag, sagde han,
  lod sig ikke rokke.
  
  Det var let at se, at han ønskede at blive Per kvit hurtigst
  muligt. Det saae næsten ud, som om han ikke vilde lade ham komme
  til Orde -- af Frygt for igen at paavirkes til Gunst for ham.
  
  „Jeg beklager,“ sagde han tilsidst i mere velvillig Tone og
  traadte igen nogle Skridt frem, „jeg beklager, i Fald jeg med
  mine Ord forleden skulde have vakt falske Forhaabninger hos Dem;
  men jeg tvivler iøvrig ikke om, at jeg ved mit Afslag handler i
  Deres egen velforstaaede Interesse. Jeg frakender Dem ikke
  Evner; men foreløbig trænger De først og fremmest til en klarere
  Erkendelse af, hvad De mangler. Naar man er toogtyve Aar, skal
  man overhovedet ikke have anden Ærgerrighed end den, der gaar ud
  paa at lære. I hvert Tilfælde har vort Tidsskrift ikke til
  Opgave at tage sig af unge Menneskers umodne Forsøg.“
  
  Efter disse Ord vendte han sig bort med en Haandbevægelse, der
  skulde tilkendegive, at Avdiensen var sluttet.
  
  Men Per blev staaende.
  
  „Hvor affældig mener Obersten, jeg skal være for at kunne gøre
  mig Haab om at faa mit Arbejde anerkendt?“
  
  Krebserød i Ansigtet vendte den gamle Militær sig med en
  Hastighed, saa Gulvtæppet slog Folder omkring hans Fødder.
  
  „Er De gal!“ brød han ud -- men ved Synet af Pers dirrende,
  dødblege Kinder betvang han sig. Han saae, at det trak op til
  Haandgribeligheder, og af Frygt for at faa Skandale nøjedes han
  med paany at lade ham vide, at han fandt det ørkesløst at
  fortsætte Samtalen.
  
  „Jeg har dog endnu et Ord at sige Dem, Hr. Oberst,“ sagde Per.
  „De vil komme til at fortryde, at De har vist mig Døren.“
  
  „Jeg tror, De vover at true mig!“
  
  „Kald det, hvad De vil. Men næste Gang vi mødes, er det Dem, der
  søger mig! … De har taget fejl af mig, Hr. Oberst … og jeg af
  Dem. Havde jeg kendt Dem bedre, skulde jeg saavist ikke have
  ulejliget Dem. Paa Gensyn!
  
  Den gamle Militær havde under denne Tiltale staaet og kogt af
  Raseri. Men han svarede ikke. Der stod en Strid i hans Indre. Da
  Døren lukkede sig efter Per, gik der et Ryk igennem ham, som
  vilde han kalde ham tilbage. Men med et „Aa, den Dreng --“
  vendte han sig om og gik tilbage til Skrivebordet, hvor han i
  sin Forbitrelse gav sig til at rode frygtelig om i nogle
  Papirer.
  
  Lidt efter kom hans Frue ganske forskrækket ind fra Dagligstuen
  ved Siden af og sagde:
  
  „Hvad var det dog for et Menneske, der var inde hos dig? Du gode
  Gud! Han slog Entredøren i efter sig, saa der faldt et stort
  Stykke af Loftsgesimsen.“
  
  „Ja saa! … Ja, han vil vist komme til at gøre Ulykker paa mere
  end Loftsgesimser, den Fyr!“
  
  „Men hvad var det da for En?“
  
  „Ja, sig mig det, du! En Forrykt, antager jeg. Eller en
  Charlatan! … Maaske et Geni! … Tiden vil vise det.“
  
  
  
  
  Sjette Kapitel.
  
  En Søndag Formiddag i Begyndelsen af April, en Foraarsdag med
  stille Vejr og høj Himmel, sad Per udenfor Restavrationen paa
  Langelinje og saae ud paa den uophørlig forbidragende Strøm af
  Spaserende, der efter Kirkegang og Frokost var kommen ud for at
  sole sig lidt og forfriske Lungerne med Saltvandsluft.
  
  Hans Ydre havde forandret sig i Løbet af de sidste Maaneder. Han
  var bleven mager (hvad dog ikke misklædte ham), og det Hageskæg,
  han havde lagt sig til i den bestemte Hensigt at gøre sig ældre
  af Udseende, gav hans Ansigt mere Karakter. Ikke heller
  Udtrykket var længer det gamle sorgløse og lidt forsorne. Som
  han sad der med Haanden under Hovedet og stirrede ud over de
  søndagspyntede Spaserende, var det ikke svært at se paa Blikket
  og de sammentrukne Bryn, at han var en ung Mand, hvem Livet
  havde beredt den første, alvorlige Skuffelse.
  
  Det var nu virkelig gaaet ham saare ilde. Han, som hidtil under
  Tilrettelæggelsen og Opbygningen af sin Fremtid havde besiddet
  den stærke Selvtillids Taalmodighed og været saa omskuende, saa
  behersket, til Tider saa klogt beregnende, havde efter
  Sammenstødet med Oberst Bjerregrav aldeles tabt Besindelsen. I
  Haab om at kunne faa Hævn over Obersten og Professor Sandrup,
  eller hvem det nu var, der havde staaet hans Fremgang imod,
  havde han ikke alene søgt en Række andre af Standens Førstemænd
  der i Byen og vist dem sit Arbejde; han var ogsaa gaaet rundt
  til Dagbladenes Redaktioner for at faa indrykket Artikler om
  sine Ideer, ja han havde tilsidst gjort et desperat Forsøg paa
  at faa Avdiens hos selve Indenrigsministeren for at forestille
  ham, hvor paatrængende nødvendigt det var at skride til en
  fuldstændig Omordning af vort hele Vandbygningsvæsen. Og
  allevegne havde han kun mødt Smil og Skuldertræk, naar man ikke
  ligefrem havde vist ham Døren.
  
  En Ulykke for ham var det nu under al denne Modgang, at han stod
  saa ensom, uden Tilknytning til noget Menneske, med hvem han
  kunde tale fortrolig om sine Skuffelser, og som kunde skaffe
  hans Harme Luft. Nu slog Forbitrelsen ind, gjorde ham
  menneskesky og avlede i Mørket sygelige Forestillinger om at
  være Genstand for en bevidst, planlagt Forfølgelse. Sine
  forhenværende polytekniske Medstuderende undgik han overalt. Han
  indbildte sig, at de allesammen ansaae ham for forrykt (hvad
  forresten adskillige af dem virkelig gjorde). I „Gryden“ havde
  han ikke sat sine Ben i over et Aar, skønt han vidste, at
  Lisbeth forlængst havde trøstet sig med en anden. Han var kommen
  til at nære formelig Afsky for Kunstnere, disse Nationens
  Kæledægger, som drev det samme hysteriske Afguderi med Naturen
  som Præsterne med det Hinsides og som derfor ogsaa betragtedes
  som benaadede Væsner, „Aandens“ Budbringere mellem Himmel og
  Jord. Naar det kom til Stykket, var disse Lærredstilbedere og
  Stemningsprædikanter i al deres Latterlighed slet ikke saa
  uskyldige eller ufarlige, som han havde troet. Ogsaa de havde
  været med til at undergrave Troen paa Mennesket som Jordens
  Herre og enevældige Behersker.
  
  I det hele genvaktes hos ham i disse Modgangens Dage den dystre,
  stridbare Ensomhedsfølelse, der havde forfulgt ham under
  Opvæksten i Barndomshjemmet. Som han der havde følt sig hjemløs
  mellem Forældre og Søskende, følte han sig nu som en vildfarende
  Fremmed i det hele hjemlige Samfund. Han saae i sine Landsmænd
  lutter selvgode Sidenius’er, der overkalkede deres
  smaaborgerlige Klejnmodighed med Farisæerens hovmodige Ringeagt
  for denne Verdens Glans og Herlighed; og han tænkte ofte paa,
  hvad det maatte være for en Velsignelse for Katolikerne, at
  deres Præster ikke giftede sig, at ikke al den aandelige
  Vanførhed, der opklækkedes af Kirkens falske Ydmyghed, og som i
  de protestantiske Lande gik i Arv fra Slægt til Slægt,
  forplantede sig ud i Befolkningen opefter og nedefter og
  endevendte alle Begreber ligesom i Kong Pukkelrygs Land, hvor
  det Smaa kaldtes stort og det Skæve lige.
  
  Nu havde han tilmed haft andre Genvordigheder at kæmpe mod,
  blandt andet Pengebekymringer. Skønt han i den sidste Tid igen
  havde levet saa sparsommelig som nogen fattig Student, havde
  opsøgt Borgergadekvarterets allerbilligste Kælderrestavrationer
  og spist sammen med Droskekuske og Bybude, var Arven efter
  Neergaard næsten opbrugt. Han havde regnet ud, at hans Penge i
  det højeste vilde kunne strække til endnu et Par Maaneder. Og
  hvad saa? Skulde han saa igen begynde at være Drengepisker?
  Eller gaa Tiggergang til Fabrikanter og Haandværksmestre for at
  faa Kopieringsarbejde? …
  
  Desuden havde han Kærlighedssorger, forsaavidt som han dog
  aldrig ganske kunde glemme Fransisca. Han kunde undertiden sidde
  helt bevæget og betragte et Par opbevarede Smaaerindringer om
  hende: en hentørret Blomst, hun engang havde fæstet i hans
  Knaphul, et Gækkebrev, hun havde skrevet til ham med
  Spejlskrift, et blaat Silkebaand, han en Aften havde røvet fra
  hendes Hals. Ja, naar han i Mørkningstiden gik sine ensomme
  Spasereture og saae de andre unge Mænd, der i bedste Forstaaelse
  med alle himmelske og jordiske Avtoriteter nød Solnedgangen og
  Foraarsluften med deres Kærester eller unge Koner under Armen,
  kunde der komme Øjeblikke, da han overfaldtes af sin gamle
  Svaghed og spurgte sig selv, om han ikke havde ofret sin Lykke
  for et Blændværk, om han ikke lige saa godt først som sidst
  kunde skrinlægge alle stolte Drømme og blive som de andre,
  beskedent dygtiggøre sig til en eller anden haard Kontorstol for
  engang i Tiden at gifte sig med Fransisca og blive en velagtet
  Borger og en glad Familjefader i Kong Pukkelrygs Land.
  
  Og dette var endda ikke alt. Som om alle Magter havde
  sammensvoret sig for at prøve hans Standhaftighed, var han for
  et Par Dage siden bleven opskræmt af en uhyggelig Begivenhed
  derhjemme i Hjertensfrydgade, idet Højbaadsmanden pludselig var
  død. Den gamle Mand havde om Formiddagen foretaget sin
  sædvanlige Runde over Amalienborg Plads, gennem Borgergade og
  ind til Antonistræde og befandt sig paa Hjemvejen, da han paa
  Hjørnet af Goters- og Adelgade pludselig sank sammen og blev
  liggende paa Stenbroen. Han havde akkurat haft Samling nok til
  at fremstamme sit Navn og sin Bopæl, og gennem en tæt Sværm
  Nysgerrige, der øjeblikkelig havde samlet sig, var han bleven
  baaret ind i en lukket Droske og kørt til sit Hjem. Her stod
  hans Kone netop og kiggede efter ham i Gadespejlet, da Drosken
  standsede udenfor; og i det samme hun saae en Politibetjent
  stikke sin Arm ud af Vognvinduet for at aabne Døren, forstod
  hun, hvad der var sket, og foer ned ad Trappen. Per, der havde
  opholdt sig paa sit Værelse og pludselig mærkede Uro i Huset,
  var gaaet ud paa Gangen for at høre, hvad der var paa Færde; og
  herfra havde han da set, hvorledes Madam Olufsen ude foran
  Vogndøren resolut skubbede Betjenten til Side og et Øjeblik
  efter kom ind i Huset med Højbaadsmandens slapt nedhængende
  Legeme i sine Arme. Ganske alene, uden at ville modtage nogen
  Hjælp, havde den 73-aarige Kone baaret sin døende Mand op ad den
  stejle Stigetrappe, mens Politibetjenten med embedsmæssig
  Værdighed fulgte bagefter bærende Olufsens graa Cylinderhat og
  brune Stok. Efter at der i Hast var skikket Bud efter en Læge,
  og mens den af Ulykken ganske fortumlede Skibstømrerkone i Stuen
  for egen Regning løb efter en Præst, havde Per og Betjenten
  været Madam Olufsen behjælpelig med at bringe Manden i Seng,
  hvor han saa faa Minutter efter udaandede med Hovedet paa hendes
  Bryst.
  
  Per havde siden den Dag ikke følt sig vel tilpas derhjemme i
  sine Stuer. Det var første Gang, Døden traadte ham saa nær.
  Billedet af det stive, uskønne Lig, der laa deroppe lige over
  Hovedet paa ham og gabede, havde holdt ham vaagen om Nætterne;
  og om Dagen, naar han sad ved sit Bord med Hovedet mellem
  Hænderne og stirrede fortabt ned paa sine Tegninger -- disse
  fem-seks ulyksalige Blade, der havde magtstjaalet al hans Tanke
  og Vilje -- da var det for ham, som om den Dødens Stilhed, der
  rugede over Huset, den Gravkulde, der trængte ned til ham gennem
  Loftet, spottede al hans Møje ved at minde ham om, hvor ringe og
  fattig selv den sejrrigste Skæbne blev overfor Dødens Vælde,
  hvor sekundkort selv det længste Menneskeliv var i Sammenligning
  med Intethedens Uendelighed.
  
  Han havde slet ikke været hjemme hele det sidste Døgn. For at
  dræbe Tankerne havde han drevet om paa Kafeer og Billardstuer og
  havde tilbragt Natten i Selskab med en fremmed Kvinde, en af
  Gadens barmhjertige Søstre, og sad nu her med et tømt Glas --
  jaget gennem Byen af den ham fra Barndommen saa forhadte Lyd af
  Kirkeklokkerne, der havde forfulgt ham den hele Formiddag som en
  besværgende Mumlen. Aldrig følte han sig saa fredløs, aldrig saa
  mistrøstig og modløs som paa en saadan Helligdag, naar han gik
  mellem Gadernes lange Rækker af tilskoddede Butiker og saae alle
  Parker og Spasereveje fulde af søndagsglade Borgere. Her kom en
  fednakket Herre med Næsen i Sky og Hænderne bag paa Ryggen, --
  en Jurist (skønnede han), maaske en Aagerkarl, en Tyvekæltring,
  der i en eller anden Kirke havde hentet sig Absolution for Ugens
  Synder og nu luftede sit genfødte Menneske med en Havannacigar i
  Munden. Og der kom en anden fednakket Herre, en Tvillingbroder
  til den første, med en yppig, blond Dame under Armen og en
  henrivende lille Pige ved Haanden, -- en lykkelig Familjefader,
  der havde fundet sit Kald her i Livet som Agent i Tinknapper
  eller maaske grundet en velsignelsesrig Eksistens paa en
  Forretning med Klosetpapir. Og der kom Studenter og Soldater,
  leende unge Piger og surt smilende gamle Damer, alle udluftende
  hver sit lille, hyggeligt indrettede Sneglehus, der for dem
  betød den hele Verden. Beskedne Folk! Lykkelige Mennesker!
  Brave, rettroende Sidenius’er.
  
  Han foer sammen ved det hæse Stød i en Dampfløjte. En stor
  Fragtdamper gled ud af Havnen under kraftige Stempelslag. Solen
  spejlede sig i dens sortmalede Skrog, og Røgen væltede ud over
  Skorstensranden som Bunker af sort Uld. Kaptajnen stod paa
  Kommandobroen med Haanden paa Signalskiven. Over Agterstavnen
  saaes det engelske Handelsflag.
  
  Der vaagnede ved dette Syn en heftig Længsel hos Per efter at
  rejse … efter at komme bort og begynde sit Liv fra nyt i en
  anden Jordbund, mellem andre Mennesker … at søge over til
  Amerika, til Avstralien eller endnu længere bort, til et eller
  andet fjernt og ukendt Land uden Degnesjæle og uden
  Kirkeklokker.
  
  Tanken var ham slet ikke fremmed, Fristelsen ikke ny. Og hvad
  hindrede ham vel egenlig? Han kendte intet til den Hjemstavnens
  Trolddomsmagt, som Neergaard hin Nat havde talt om og selv var
  bleven et Offer for. Med det gamle Nyboderhjems forestaaende
  Opløsning vilde han tilmed miste sin allersidste Tilflugt
  herhjemme. Og var det ikke haabløst at vente sig nogen Fremtid i
  dette lille vanrøgtede Land, der af Skæbnen syntes bestemt til
  en snarlig Undergang? Han havde i disse Dage efter
  Højbaadsmandens Død ofte maattet tænke paa, hvad den Gamle havde
  fortalt ham om sit lange Livs Oplevelser, der strakte sig lige
  fra Skærtorsdagsslaget derude paa Reden, til hvilket han havde
  været Vidne fra sin Moders Arm, og ned gennem den lange Række af
  Ydmygelser, den enestaaende Sønderlemmelse, hvortil hin
  Paasketorden havde været Indledningen. Men hvorfor blive ved at
  klamre sig til et dødsdømt Land, der i Løbet af et Menneskes Liv
  var svundet ind til en Ruin, sygnet hen til et blegt og slapt
  Rudiment paa Evropas kraftsvulmende Legeme?
  
  Et nyt Liv! En anden Jord, en anden Himmel! … Der ligesom groede
  nye Kræfter frem i ham, blot han tænkte derpaa. Mens hans Øjne
  blev ved at følge den bortdragende Damper, vaagnede alle
  Drengetidens Fribytterlyster igen i hans Blod. Han sagde til sig
  selv, at derude -- langt borte -- ventede maaske den store
  Sejrslykke ham. Derude skulde maaske Barndommens gyldne Drømme
  opfyldes. Der kunde han maaske endnu virkelig vinde Prinsessen
  og det halve Kongerige, -- selv om Prinsessen var sort, og
  Kongeriget en Palmeø i Sydhavet!
  
  Der faldt i dette Øjeblik en Skygge henover hans Bord. Foran ham
  stod en lille, modeklædt Herre med opløftet Hat og et henrykt
  Smil i Ansigtet, -- Ivan Salomon.
  
  „Syntes jeg ikke nok, det var Dem! … Hvor det var morsomt! Det
  er saa længe, siden jeg har set Dem! Jeg tror virkelig, De
  undgaar Deres gamle Venner. Hvorledes lever De dog?“
  
  Per rejste sig halvt op og mumlede nogle Ord. Han var ikke
  videre glad for dette Møde men bad dog den anden tage Plads.
  
  Salomon satte sig paa den modsatte Side af Bordet og slog et Par
  rappe Slag med Haandtaget af sin Stok paa dets Jernplade for at
  hidkalde en Tjener.
  
  „Er der ikke noget, jeg tør byde Dem?“ spurgte han. „Jeg ser,
  Deres Glas er tomt. En Absint?“
  
  „Tak, jeg skal ingenting have.“
  
  „Et Glas Øl maaske? Eller et Glas Vin … Et Glas engelsk Portvin
  f. Eks. Kan det ikke friste? Det er første Klasses Varer, der
  serveres her.“
  
  „Mange Tak. Jeg skal ikke have noget“, gentog Per meget bestemt,
  idet han melankolsk tænkte, at han jo virkelig her alligevel
  havde en Ven, endog en Beundrer. Og han mindedes et Ord, han
  engang havde hørt eller læst, at Ingen var saa ene, han havde jo
  sin Nar.
  
  Salomon bestilte et Glas Isvand til sig selv og bød Cigaretter
  af et Sølvetui.
  
  „De har naturligvis siddet begravet i Arbejde, Hr. Sidenius! I
  store Opfindelser! Det er derfor, De har søgt Ensomhed, ikke
  sandt? Det har jeg netop tænkt mig. -- Naa, skal Bomben snart
  springe? Tør Verden snart vente sig en Overraskelse fra Deres
  benaadede Haand?“
  
  Per svarede kun med et Skuldertræk.
  
  „Jeg vil betro Dem, at der ventes paa Dem. Ventes med Længsel.
  Jeg siger altid til Folk, der klager over, at der ikke mere sker
  noget af Betydning herhjemme, -- vent, siger jeg, der er i Færd
  med at gro en ny Slægt op i vort Fædreland. Fra den vil
  Revolutionen komme“.
  
  Per vilde stadig ikke ind paa det Emne. Han følte sig ogsaa
  altid ubehagelig berørt af Salomons Smiger, fordi den saa
  ublufærdig afdækkede Tanker og Forhaabninger, han mangen Gang
  knap rigtig havde Mod til at tilstaa for sig selv.
  
  „Har De læst Nathans sidste Afhandling i „Lyset“? De kender den
  ikke? … Aa, den skal De læse! Den er netop noget for Dem!
  Aldeles ypperlig, siger jeg Dem! Som han der afklæder indtil
  Nøgenhed, hvad han kalder vore udmalkede Æstetikere herhjemme,
  og raaber Initiativets og de dristige Handlingers Mænd i Gevær,
  … vidunderligt!“
  
  Per saae overrasket op.
  
  „Dr. Nathan?“ sagde han.
  
  Han mindedes med eet hin sidste Kafe-Samtale, han havde haft med
  Fritjof, og hvorledes denne idelig havde hentydet til den
  jødiske Skribent paa en Maade, han ikke dengang havde forstaaet
  eller havde brudt sig om at forstaa. Nu gjorde Salomons
  Meddelelse ham alligevel nysgerrig. Han spurgte, hvad det i
  Grunden var for noget, denne Universitetsdoktor havde skrevet,
  og øjeblikkelig tilbød den anden at laane ham den nævnte
  Afhandling.
  
  „Gør Dem ingen Ulejlighed“, sagde Per afværgende. „Jeg faar den
  dog næppe læst.“ -- Og efter at have lagt sig tilbage i Stolen
  tilføjede han henkastende: „Jeg tænker nemlig saa smaat paa at
  udvandre“.
  
  „Vil De rejse?“
  
  Det lød næsten som et Angstskrig.
  
  „Jeg tænker paa det.“
  
  „For bestandig?“
  
  „Maaske“.
  
  Den lille Ivan slog Øjnene mod Jorden og sad en Tid tavs.
  
  Han havde paa anden Haand hørt noget om Pers Projekt og om
  Oberst Bjerregravs og Professor Sandrups afvisende Holdning
  overfor det; men han havde ikke villet tro paa Muligheden af, at
  man i vore Dage kunde udsættes for en saadan Miskendelse.
  
  „Naa ja,“ sagde han. „Jeg forstaar det egenlig godt, at De føler
  Trang til at komme bort. Der er -- foreløbig -- næppe nogen
  gunstig Jordbund for Dem herhjemme. Jeg kommer til at tænke paa
  et Udtryk, De engang brugte om vort berømmelige polytekniske
  Læreværk. De kaldte det „en Udrugningsanstalt for Kontorister“.
  Jeg finder det Udtryk aldeles mageløst. Og det er upaatvivlelig
  fuldkommen rammende. Alt i vor Tid indrettes jo paa at fremelske
  Middelmaadigheden. Der er ikke længer Plads for Undtagelserne,
  ingen Forstaaelse af, ja ikke engang nogen Trang til det
  særegne, det fremragende, det banebrydende. Det er, som Nathan
  skriver, -- vi har altfor længe plejet en letfærdig Omgang med
  Fantasien og derved i en betænkelig Grad svækket Nationens
  Viljeskraft.“
  
  „Skriver han det?“
  
  „Aa ja, -- og meget mere. Men jeg vil nu alligevel sende Dem den
  Afhandling. De maa læse den! -- Tænker De at rejse langt væk?“
  
  „Jeg veed ikke. Jeg har ikke saadan nærmere -- --.“
  
  „Aa, men De vil komme tilbage. De vil snart komme tilbage! Derom
  er jeg ganske overbevist! Fremtiden herhjemme hører nu engang
  Dem til! … Men maaske er det, alt vel betænkt, slet ikke afvejen
  saadan at gøre sig usynlig en lille Tid. Det vil vist endogsaa
  være ganske klogt. Et Ophold i Udlandet giver altid Prestige.
  Kunde De blot opnaa en Ansættelse hos et af de store engelske
  eller franske Ingeniørfirmaer. Blackbourn & Gries f. Eks. …
  Firmaet med de store Broarbejder. Vi har undertiden haft lidt
  Forretning med det. Men maaske har De allerede andre Planer?“
  
  Per svarede undvigende.
  
  Salomon sad og famlede med sit brogede Silkelommetørklæde. Der
  havde hele Tiden brændt ham et Spørgsmaal paa Tungen; men han
  fik ikke Mod til at udtale det. Det var et Spørgsmaal om
  Rejseudgifterne. Han kendte Pers Forhold langt bedre, end denne
  anede, vidste ogsaa om hans Pengevanskeligheder, og det havde
  været hans store Sorg, at Pers Holdning overfor ham hidtil havde
  gjort ham det umuligt at tilbyde sin venskabelige Hjælp. Nu
  vaktes hans Haab om endelig at kunne faa Lejlighed til at vise
  Per en af de Tjenester, han var saa ivrig efter at yde Folk, paa
  hvis Talent og Fremtid han troede. Og denne Offervillighed var
  aldeles ikke udelukkende en Forfængelighedssag for ham. Med sine
  mange latterlige Egenskaber var den lille Ivan inderst inde et
  uegennyttigt og barnligt medfølende Menneske, hvis Væsen var
  Hjælpsomhed, hvis Natur det var at tilbede, og hvis eneste
  Passion var den at bidrage til, at hans Afguder kunde
  tilfredsstille deres.
  
  Pludselig rejste han sig med et Sæt, som om han blev vippet
  tilvejrs af en Mekanisme i Stolesædet.
  
  „Jeg beklager at maatte forlade Dem,“ sagde han. „Jeg har lovet
  min Moder og min Søster at tage med dem ud og se til vort
  Landsted, -- og der ser jeg Vognen komme.“
  
  Nede paa den smalle, dybtliggende Kørevej, der adskilte
  Restavrationen fra Spaserestien, og som var overbygget med en
  buet Bro, saaes en stor Herskabs-Ekvipage nærme sig. Bag et Par
  høje, brune Heste med sølvbeslaaet Seletøj tronede en Kusk og en
  Tjener i blaat Liberi, og bag disse igen øjnedes to
  Silkeparasoller, en hvid og en lilla.
  
  „De har ikke Lyst til at hilse paa min Familje?“ spurgte
  Salomon. „Det vilde glæde baade min Moder og min Søster at gøre
  Deres Bekendtskab.“
  
  Per kom med Udflugter. Han havde slet ingen Lyst til at blive
  trukket frem til Præsentation her for alle Menneskers Øjne. Men
  Salomon havde allerede givet Tegn til Kusken, og et Øjeblik
  efter standsede Vognen nedenfor en Trappe, der fra
  Restavrationen førte ned til Vejen.
  
  Under Parasollerne sad to Damer, af hvilke den ene -- den yngste
  -- straks tog Pers Blik fangen. Han havde forresten set hende
  engang før men under Maske og uden at vide, hvem hun var. Det
  var den Karnevalsnat for noget over et Aar siden, da han ogsaa
  havde truffet Fru Engelhardt for første Gang. Han huskede hende
  fra hin Nat dunkelt som en stærkt nedringet Snedronning i en
  hvid Silkedragt, der straalede af Diamanter; og han havde siden
  altid tænkt sig hende som en blegfed, opstadset Jødedame, der
  udstillede sine Yndigheder og sine Juveler ligesom en Kræmmer
  sine Varer. Og nu saae han for sig en helt ung Pige, næppe meget
  over atten-nitten Aar, om hvis jødiske Herkomst der ganske vist
  ikke kunde tvivles, men som havde et friskt, regelmæssigt og
  rødkindet Ansigt, ombrust af et stort, krøllet Haar. Hun var
  iøjnefaldende men slet ikke smagløst klædt i en lille,
  tætsluttende, ulvegraa Fløjlsvams og havde paa Hovedet en lilla
  Hat, hvorfra to store, brogede Silkesløjfer udfoldede sig som et
  Par kæmpemæssige Sommerfuglevinger. Lige under disse Vinger sad
  et Par dejlige, sortebrune Øjne, fulde af Liv og Skælmeri. Og
  disse Øjne betragtede ham med umiskendelig Interesse, en dristig
  Nysgerrighed, der var nær ved at forvirre ham.
  
  Moderen derimod havde besvaret Pers Hilsen med et lidt afmaalt
  Nik.
  
  „Naa saaledes ser De altsaa ud,“ sagde hun. „Min Søn har ofte
  talt om Dem. De er Ingeniør, ikke sandt?“
  
  Per svarede mekanisk, -- han havde ikke sine Øjne fra den unge
  Pige, hvis Blik heller ikke slap ham, omend det mere og mere
  skjulte sig bag de lange, nedsænkede Øjenhaar.
  
  Iøvrig stod det hele Møde ikke længe paa. Ivan steg op i Vognen,
  og efter at Fru Salomon havde sagt, at hendes Søns Venner altid
  var velkomne i hans Hjem, udveksledes der atter en ceremoniel
  Hilsen, Tjeneren steg op paa Bukken, og Vognen rullede afsted.
  
  Helt varm i Kinderne gik Per ind mod Byen.
  
  Han kunde ikke glemme det forvovne Udtryk i disse straalende,
  sortebrune Øjne … Og pludselig saae han ganske tydelig den unge
  Pige for sig, saadan som hun hin Karnevalsnat var skreden ham
  forbi gennem Mængden -- halvnøgen, med en Guldkrone paa sit
  mørke Uldhaar og med det lange, bølgende Slør tindrende af
  Diamanter.
  
  Og det var, som hørte han selve Fristerens Røst hviske ham ind i
  Øret:
  
  „Den sorte Prinsesse … og det halve Kongerige!“
  
  *                *
  *
  
  Sit Løfte tro sendte Salomon endnu samme Aften Dr. Nathans
  omstridte Afhandling til Per, der i Mangel af anden
  Beskæftigelse straks gav sig til at kigge i den. Han blev hurtig
  fængslet baade af dens Sprog og Tone, der var saa ganske
  anderledes, end han havde ventet. Han mindedes de Bøger af noget
  lignende Art -- Martensens Etik f. Eks. --, af hvilke han i sine
  Drengeaar havde maattet læse højt for Faderen paa sine
  Frieftermiddage, en Beskæftigelse, der ikke var bleven uden
  Indflydelse paa hans Forhold til Literaturen udenfor hans eget
  Fag. Her saae han nu klart og myndigt udtalt, hvad hans egen
  Erfaring havde lært ham om Livet og Menneskene, og han frydede
  sig i sit Hjerte ved at læse de vittige og skaanselsløse Angreb
  paa alt det, han selv hadede herhjemme, først og fremmest paa
  hele det smaavorne, selvgode Kleresi, Sidenius’erne, der ogsaa
  for denne Mand stod som Landets Ulykke og Skam.
  
  Særlig opfyldt var han af den store Afhandlings Slutning, hvori
  Forfatteren som Svar paa de Angreb, hans Virksomhed havde været
  Genstand for fra mange Hold, i digterisk Form gengav det første
  Indtryk, han havde faaet af sit Hjemland ved Tilbagekomsten fra
  et fleraarigt Studieophold i Udlandet. Han fortalte om,
  hvorledes han efter en Iltogsfart forbi det genfødte Tysklands
  larmende Storbyer, gennem det myretravle Hamborg og det nyskabte
  Kiel, en stille Morgen var kommen med Damperen til Korsør og
  allerede ved Indsejlingen til den lille Byes tavse og tomme Havn
  var bleven grebet af en Fornemmelse af at glide ind i en anden
  Verden, i Drømmenes overjordiske Rige. Og Indtrykket havde ikke
  fortaget sig, da han med den frembrydende Dag kørte ind gennem
  Landet i et tungt rumlende Tog, der efterhaanden rystede alle de
  andre Passagerer i Søvn, og som hvert Kvarter standsede ved en
  lille Landstation, hvor et Par Bønder med grundtvigianske
  Pilgrimshatte og store Tobakspiber sad og ventede -- ikke paa
  det Tog, der holdt, men paa et, der skulde komme om en Time
  eller to. Det var, som om han var kommen til et Land, hvor Tiden
  ikke havde Værdi for Nogen, hvor alle i bogstavelig Forstand
  havde Evigheden for sig. Og Indtrykket holdt sig endnu, da han
  naaede København og gik rundt i de snevre Gader, hvor intet
  syntes at have forandret sig i de mellemliggende Aar, hvor
  Brolægningen var lige elendig, Butikerne lige provinsielle,
  Droskerne de samme Sneglehusbefordringer som før, og hvor
  Teaterplakaterne forkyndte Opførelsen af ganske de samme
  barnlige Ridderdramaer, som dengang han rejste. Det var, som om
  Livet havde staaet stille her, mens der ude i Evropa paa alle
  Omraader havde fundet en mægtig Udvikling Sted, en aandelig
  Revolution, der havde omskabt Samfundene og givet Menneskene
  højere og dristigere Maal.
  
  Tilsidst -- fortalte han -- var han kommen hen i Nærheden af
  Studenterforeningen paa Gammelholm og tilfældigvis netop paa den
  Tid af Dagen, da han i sine Kandidataar daglig havde drukket sin
  Eftermiddagskaffe der sammen med nogle af sine
  Universitetsvenner. Idet han tænkte sig Muligheden af endnu at
  træffe en eller anden af disse gamle Bekendte, var han gaaet
  derind. Og stor blev nu hans Overraskelse, da han saae næsten
  hele Selskabet samlet derinde omkring det samme Bord, i det
  samme Hjørne, med nøjagtig den samme Gruppering, som da han for
  mange Aar siden sad imellem dem. De var vel alle bleven ældede i
  den forløbne Tid, en enkelt allerede graahaaret, nogle var
  bleven magre, de fleste fede, og saavel Ansigtsudtryk som
  Bevægelser og navnlig Talens selvbehagelige Langsomhed røbede en
  tidlig indtraadt Aandssløvhed. Men iøvrig sad de der ganske, som
  havde de i alle disse Aar ikke rørt sig af Pletten. Ja, om det
  saa var deres Samtale, til hvilken han -- ugenkendt som han var
  -- nogen Tid havde siddet og lyttet ved et af Nabobordene,
  bestod den af den samme ophøjede, teologisk-filosofiske Væven,
  hvormed de ogsaa i gamle Dage havde krydret Kaffen og Tobakken,
  og som røbede, at intet Bud om, hvad man i den sidste
  Menneskealder havde tænkt, virket og digtet rundt om i Evropa,
  var trængt ind over dette Lands Grænser. Og i det samme forstod
  han, hvor han befandt sig. Han var kommen til Torneroses Rige,
  hvor Tiden stod stille, og hvor Fantasteriets blege Rosenflor og
  Spekulationens sejge, tornede Stængler lumskelig skjulte det
  indre Forfald. Men i det samme (saadan sluttede han) havde han
  ogsaa forstaaet sit Kald. Ligesom hin „langsvejsfra
  hjemvendende“ Mand i Eventyret, der vristede Hanegals-Hornet af
  den sovende Portvægters Haand for at vække Kæmperne af deres
  Stensøvn, havde han søgt at kalde paa, hvad der endnu havde Liv
  herhjemme, først og fremmest paa de unge, og blandt disse
  navnlig paa de stærke og stridslystne, der havde Mod til at
  gennembryde og sønderhugge det sejge Drømmespind, det lodne,
  forhærdede Puppehylster, hvori Nationens Aand havde indkapslet
  sig.
  
  … Det var især dette sidste Kampsignal, der under Læsningen fik
  Blodet til at skyde op i Pers Kinder. Han følte det, som var
  dette æggende, ildnende Tilraab henvendt direkte til ham, ja
  ganske særlig til ham. Hans Haand faldt tungt mod Bordpladen, og
  han sagde to Gange ganske højt, som til Bekræftelse: „Ja! Ja!“
  Han mindedes, hvorledes Obersten hin Dag spøgende havde kaldt
  hans Projekt en Udfordring til den danske Teknikerstand. Nu vel!
  Det skulde blive det! … For det vidste han nu, at han var født
  til paa sit Omraade at blive Morgenvækkeren og Banebryderen i
  dette dorske Samfund af tykblodede Præste- og Degnesønner. Den
  lille Ivan havde haft Ret. Der ventedes paa ham. Netop paa ham.
  
  Han rejste sig. Uden Tanke for den gamle Højbaadsmands Lig, som
  endnu laa deroppe i sin udhuggede Konditorpapirs Dragt, gik han
  frem og tilbage paa Gulvet med stærke Skridt. Og pludselig
  trykkede han den knyttede Haand mod sin Pande, mens han taktfast
  gentog sit bekræftende: „Ja -- ja -- ja!“
  
  Det var den unge Frøken Salomon, han nu tænkte paa. Han saae
  hendes store, sortebrune Øjne med det nyfigne, dristige,
  tilsidst (bag Øjenhaarenes Slør) næsten som lokkende Blik.
  
  Aldrig før var den Tanke falden ham ind, at han jo kunde fremme
  sine Planer ved et rigt Giftermaal. Dertil havde han stolet for
  sikkert paa sin egen Krafts Tilstrækkelighed, -- og forresten
  var der ogsaa noget deri, som vilde have frastødt ham. Nu
  foreholdt han sig selv, at det i Kampen for de store Maal ikke
  nyttede at være for nøjeregnende med Midlerne. En Jødedame? Ja,
  hvorfor ikke? Frøken Salomon var jo desuden baade ung og smuk ja
  (saa vidt han havde kunnet se) overordenlig velskabt. Det var
  paa Tide, han kom bort fra den barnagtige Forestilling om Lykken
  som noget, der dumpede ned over Hovedet paa Folk ligesom en
  Lotterigevinst. Der gaves i hvert Fald ingen anden paalidelig
  eller fuldt værdig Lykke end den, man selv fravristede Skæbnen.
  Som et Vilddyr, et krumtandet Bestie, en Eventyrets Gyldenbørste
  skulde Lykken jages, fanges og bastes … et Bytte for den
  snareste, den stærkeste, den modigste!
  
  Et Par Dage derefter fandt Højbaadsmandens højtidelige
  Begravelse Sted. Hans Lig var Aftenen forud bleven ført til
  Kapellet; og paa Begravelsesdagen samledes Husets gamle Venner
  til en stille Frokost forinden Jordfæstelsen. Klokken tolv holdt
  unge Didriksen nede paa Gaden med sin Droske, hvori Madam
  Olufsen og gamle Bendtz kørte bort tilligemed Kransene, mens de
  øvrige Deltagere tilfods begav sig ud til Holmens Kirkegaard.
  
  Det var en næsten sommerlig Foraarsdag. Ude omkring Gravene var
  mange Smaabuske grønne, og over Ligstenene tumlede Fuglene sig i
  deres kaadeste Elskovs-Tagfat. Den lille, tavse Sørgeskare af
  gamle, affældige Skikkelser, der langsomt og vaklende --
  støttende sig til Stokke og Paraplyer -- bevægede sig op ad
  Kirkegaardsgangen i deres falmede og forældede Højtidsdragter,
  tog sig helt gengangeragtig ud i dette klare Solskin. Kun Per,
  der gik bagest, syntes i Pagt med den levende og ynglende Natur
  rundtom. Vistnok var ogsaa han paa sin Maade greben af
  Højtidelighed; men Dødens Magt over ham var brudt. Da han sammen
  med de andre slog Kres omkring Graven og saae den solbeskinnede
  Kiste glide ned i det mørke, snevre og kolde Jordhul, blandede
  der sig for hans Vedkommende en næsten vellystig Fornemmelse i
  Uhyggen. Endnu tilhørte han Livet og Solen. Endnu sang Blodet
  sin rigt forjættende Sang i hans Øre. Endnu -- endnu!
  
  Efter Begravelsen gik han hjem for at klæde sig om. Han vilde
  aflægge Salomons en Visit.
  
  Men hjemme i Hjertensfrydgade ventede der ham en sælsom
  Overraskelse. Der laa et Visitkort paa hans Bord, -- et Kort med
  adelig Krone og Navnet Baronesse v. Bernt-Adlersborg. Først
  tænkte han, at det var kommet til ham af en Fejltagelse; men da
  saae han, at der bag paa Kortet var skrevet et Par Linjer. I
  elskværdige, næsten ydmyge Udtryk udbad Baronessen sig en
  Samtale med ham og angav en Tid, paa hvilken hun den samme og
  den følgende Dag vilde kunne træffes paa Hotel d’Angleterre.
  
  Nu kom ogsaa Skibstømrerkonen ind og fortalte helt betagen om en
  fornem Dame, der havde holdt udenfor i en Karet og spurgt efter
  ham. Hun havde givet hende den „Seddel“ -- sagde hun -- og bedt
  hende lægge den ind paa hans Bord.
  
  Per stirrede igen paa Kortet.
  
  Baronesse v. Bernt-Adlersborg! -- -- Aldrig i Verden havde han
  hørt det Navn!
  
  „Det maa alligevel være en Fejltagelse. Spurgte hun virkelig
  efter mig? …. Nævnede hun mit Navn?“
  
  „Ih ja, det gjorde hun da rigtignok. Hr. Sidenius, sa’ hun. Og
  hun var grumme ked af ikke at træffe Herren hjemme.“
  
  Der foer Per en Række dristige Fantasibilleder gennem Hovedet.
  
  „Hvordan saae hun ud?“ spurgte han. „Var hun ung?“
  
  „Ja saamænd. Hun kunde vel saadan omtrent være paa min Alder,“
  svarede Kællingen, der var henimod de halvtres.
  
  „Og det var en Dame … en virkelig Dame, mener jeg?“
  
  „Jøsses Kors! Hun havde et stort Skind inde i Vognen.“
  
  Per saae paa sit Ur. Ifald han skulde træffe den mystiske
  Baronesse endnu den Dag, var der ingen Tid at spilde. Og han var
  unægtelig noget utaalmodig efter at faa Gaaden løst. Han opgav
  derfor Besøget hos Salomons, klædte sig i sin bedste Stads og
  begav sig afsted.
  
  Den langbartede Hotelportner gik ham straks noget overlegen
  imøde; men da han hørte, hvem Per søgte, bøjede han sig ærbødig,
  slog Trappedøren op for ham og ringede samtidig Allarm paa en
  Klokke, der i et Nu hidkaldte en Tjener og en Stuepige ovenfra.
  Med en Højtidelighed (saadan forekom det Per), som om han kunde
  have været en Konge, der kom for at gøre en Dronning sin
  Opvartning, ledsagede disse ham op ad den brede, tæppebelagte
  Trappe og hen gennem en lang Gang, for Enden af hvilken han
  overlodes til en svensktalende Kammerjomfru, der modtog hans
  Kort og førte ham ind i et Værelse, en lille Salon, som var
  udstyret med den sædvanlige -- for Per dog ret imponerende --
  Hotelelegance: nogle højrøde Fløjlsmøbler og en
  Glasprismelysekrone under Loftet.
  
  Per, der ellers ikke let lod sig forbløffe, var i dette Øjeblik
  ikke fri for at føle sig noget beklemt. Der foer ham pludselig
  den Tanke gennem Hovedet, at han havde ladet sig lokke i en
  Narrefælde, at det hele var en Komedie, arrangeret af en eller
  anden af hans Fjender, der vilde have ham tilbedste.
  
  Men der blev ikke levnet ham lang Tid til Eftertanke. En høj
  Dame traadte i det samme ind fra Sideværelset.
  
  Ung var hun ikke -- smuk var hun endnu mindre. Ansigtet var
  falmet, Næsen farvet af en mistænkelig Rødme. Og hendes dybsorte
  Dragt gjorde endda et ret tarveligt Indtryk paa Per. Alligevel
  var det ikke til at tage fejl af, at hun var en Dame af den
  store Verden. Der var over hendes Skikkelse og Væsen -- ikke
  mindst i den Maade, hvorpaa hun gav ham Haanden og takkede ham
  for hans Komme -- saa meget af den fine og blide Ynde og den
  Takt, som ikke lader sig erhverve men er fornemme Slægters
  Særeje.
  
  „Det har -- haaber jeg -- ikke undret Dem, Hr. Sidenius, at jeg
  gerne vilde se Dem engang og tale lidt med Dem,“ begyndte hun,
  da de var kommen til Sæde overfor hinanden i et Par af de røde
  Lænestole. „De var jo min kære afdøde Broders sidste Ven og
  Fortrolige. De var vel næsten ogsaa den, der tog hans Farvel til
  denne Verden -- --.“
  
  Nu forstod Per Sammenhængen. Han huskede med eet, hvad
  Sagføreren, der ordnede Boet efter Neergaard, havde fortalt ham,
  at denne efterlod sig to Søstre, af hvilke den ene var rigt gift
  med en svensk Godsejer.
  
  Baronessen fortsatte:
  
  „Jeg har længe været besjælet af Ønsket om at lære den Mand at
  kende, til hvem min eneste Broder følte sig saa nøje knyttet, ja
  i hvem han havde fundet ligesom et forynget Genbillede af sig
  selv -- saaledes som han jo skrev til os i sit efterladte Brev i
  Anledning af sine testamentariske Bestemmelser. Men min
  højtelskede Husbonds lange Sygeleje bandt mig til mit fjerne
  Hjem. Det blev mig jo ikke engang forundt at komme hertil og
  bivaane min kære Broders Jordfæstelse.“
  
  Baronessens besynderlige Udtryksmaade tilligemed nogle sære
  Ansigtstrækninger forraadte en vidt fremskreden Nervøsitet.
  Efter de sidste Ord faldt hun i heftig Graad og sad nogen Tid
  med et Kniplingslommetørklæde for Øjnene.
  
  Per følte sig ilde tilmode og sagde ingenting. Han kunde stadig
  ikke overvinde et vist Ubehag ved at blive mindet om sit Forhold
  til den ekscentriske Selvmorder.
  
  „Ja, jeg har haft megen Sorg,“ vedblev Baronessen, da hun var
  kommen lidt til sig selv. „De maa derfor give mig Lov til at
  græde … Som De maaske veed, har Vorherre nu ogsaa taget min
  ridderlige Husbond bort fra min Side og stillet mig ganske ene.“
  
  Per fandt det rigtigst at tilkendegive sin Deltagelse ved en
  Hovedbøjning.
  
  „Jeg vil nu sige Dem, Hr. Sidenius, at jeg oftere har tænkt paa
  at skrive til Dem, -- ogsaa paa min Søsters Vegne -- for at De
  dog ikke skulde tro os ligegyldige for Deres Vel. Men jeg kunde
  aldrig rigtig samle Mod dertil. Og De vilde vel ogsaa helst have
  været fri for at korrespondere med en Dem vildfremmed og maaske
  ganske ligegyldig Dame --.“
  
  Per tvang sig til at fremmumle en hastig Indvending.
  
  „Ja, ja … Oprigtig talt, jeg havde vist heller ikke ulejliget
  Dem med noget Besøg idag, dersom ikke … ja, jeg kan ikke lade
  være med at sige det … da jeg idag kom ud paa Kirkegaarden og
  saae de dejlige, ganske friske Blomster paa min Broders Grav,
  kunde jeg jo nok forstaa, hvem det var, der paa en saa smuk
  Maade havde mindedes hans Dødsdag, og jeg følte en uimodstaaelig
  Trang til at se Dem og bringe Dem min Tak, fordi De med en saa
  trofast og -- tør jeg sige? -- sønlig Kærlighed bevarer Mindet
  om min ulykkelige Broder.“
  
  Per stirrede ned paa sin Støvlenæse og blev meget rød. Fra den
  bageste Del af hans Bevidsthed sneg der sig en Tanke til Fru
  Engelhardt. Selv anede han end ikke, hvor Neergaard laa
  begravet.
  
  „Men nu maa jeg da rigtig se paa Dem,“ vedblev Baronessen -- hun
  følte sig mere og mere tiltalt af denne tavse og forlegne unge
  Mand, der endog undsaae sig ved at vedkende sig sine
  Kærlighedsgerninger. „Hvor De ser sund og frisk ud! Ja, De hører
  sikkert ikke til disse Nutidens unge Mennesker, der ødelægger
  deres Ungdom i Letsindighed. Hvor gammel er De, Hr. Sidenius?“
  
  „Treogtyve.“
  
  „Aa, saa ung! … Gud give, det maa gaa Dem rigtig godt! Jeg veed
  jo, De har haft en trang Ungdom. Min Broder skrev det til os.
  Deres Moder blev Dem tidlig berøvet. Og Deres Fader … ja, Deres
  Fader har De jo aldrig kendt.“
  
  Lænestolens Fløjlssæde begyndte at blive gloende under Per. Han
  skyndte sig at skifte Emne.
  
  „Det er kun paa Gennemrejse, at Baronessen befinder sig her?“
  spurgte han.
  
  „Ja -- ak ja. Jeg kom hertil iaftes og rejser, om Gud det vil,
  igen herfra imorgen. Jeg er paa Vej ned til min Søster,
  Hofjægermesterinde Prangen. Hun har jo -- som De nok veed -- for
  sit Helbreds Skyld levet det sidste Aar i Syden. De kan tænke
  Dem, jeg har nu ikke set hende i over to Aar, og vi tre Søskende
  har nu altid saa daarligt kunnet undvære hverandre. Det var i
  mange Aar min eneste Sorg, at jeg maatte leve borte fra mit
  elskede Fædreland. Med Alexander var det jo ligedan. Ogsaa han
  hang ved Hjemmet med hele sit rige og varme Hjertes Kærlighed.
  Hr. Sidenius har rimeligvis hørt, at Hs. kgl. Højhed Prinsen af
  Wales i sin Tid var saa naadig at interessere sig for min
  Broder, og at der i den Anledning var Tale om en Ansættelse ved
  vort Gesandtskab i London. Der havde jo sikkert under en saadan
  Protektion kunnet aabne sig en glimrende Karriere for ham. Men
  trods det meget, der kunde friste en Mand som Alexander ved et
  saadant Tilbud, bestemte han sig til ikke at modtage det. Min
  ærværdige Moder levede endnu dengang i København, og min Søster
  var paa den Tid endnu ikke gift … og Alexander elskede København
  og forgudede sit Hjem. Han kunde slet ikke trives udenfor de
  kendte, kære Steder. Jeg tror, det var fra den Stund, da min
  Moder døde og han blev ene tilbage mellem Minderne, at hans
  Tungsind stammede. Saa var han i den sidste Tid jo ogsaa
  legemligt syg … Og dog! At han kunde gøre det!“
  
  Mindet om Broderens blodige Endeligt bragte atter Lommetørklædet
  op for Øjnene, og Per snappede Lejligheden til at rejse sig for
  at gaa.
  
  Baronessen, der blev siddende i sin Stol, tog med moderlig Varme
  hans Haand mellem begge sine og sagde:
  
  „Hvor jeg nu er glad ved at have set Dem! Det er mit Haab, at vi
  oftere skal træffes. Vil De love mig, at De vil besøge mig, naar
  jeg vender tilbage fra Udlandet? Efter al Rimelighed tilbringer
  jeg den tilstundende Sommer hos min Søster og Svoger paa
  Kærsholm, og jeg er overbevist om, at De ogsaa hos dem vil være
  af Hjertet velkommen.“
  
  „Jeg siger saa mange Tak … naar blot jeg ikke bliver til
  Ulejlighed,“ fremstammede Per, -- han vidste i sin Forlegenhed
  ikke andet at svare.
  
  „Tal dog ikke saadan, kære! Husk paa, at De jo paa en Maade
  hører med til vor Familje nu. Saaledes vil i hvert Fald jeg
  opfatte min Broders sidste Ønske. Og jeg føler mig forvisset om,
  at min Søster i den Henseende vil tænke ganske som jeg. Lev nu
  rigtig, rigtig vel! Og endnu engang Tak, fordi De netop idag har
  tænkt saa kærligt paa Alexander.“
  
  Per steg langsomt, tilsidst næsten nølende ned ad Hotellets
  Trappe. Først nu bagefter gik det op for ham, hvor
  betydningsfuldt dette nye Bekendtskab var (eller vilde kunne
  blive) for ham, dersom han -- uden at gøre sig for mange
  Skrupler paa Grund af dets Oprindelse -- udnyttede det med
  Klogskab og Energi. Ved et eventyrligt Tilfælde aabnede der sig
  her en Vej for ham til Mennesker med betydelig Indflydelse.
  Dersom han ikke huskede fejl, laa den omtalte Hofjægermester
  Prangens Gaard endda paa selve det Terræn, hvorigennem han havde
  tænkt at føre sin midtjyske Forbindelseskanal, hvad der altsaa
  maatte give denne Mand en ganske særlig Grund til at omfatte
  hans Plan med Interesse. I hvert Fald, -- det galdt om ikke at
  lade nogen Chance uforsøgt. I det høje Spil, der nu skulde
  spilles, kunde han ikke have for mange Trumfer paa Haanden.
  
  Der foer ham et Øjeblik den Tanke gennem Hovedet, at det maaske
  nu slet ikke var nødvendigt for ham at træde i nøjere
  Forbindelse med Huset Salomon. Hvor meget han end havde følt sig
  tiltalt af den unge Pige, saadan ligefrem begærlig efter at
  gifte sig ind i en Jødefamilje var han dog ikke. Og hvem kunde
  vide, hvilke Muligheder der ogsaa i Henseende til Giftermaal
  kunde aabne sig for ham i de aristokratiske Krese?
  
  Paa den anden Side: i det salomonske Hus vilde han rimeligvis
  træffe Børsens Matadorer, Bankernes Chefer og Byens store
  Industridrivende, kort sagt, den lille Kres af Pengemænd, der,
  naar det kom til Stykket, regerede den øvrige Verden. Selv uden
  al Spekulation i noget Giftermaal vilde det være af stor
  Betydning for ham at komme sammen med saadanne Folk og faa
  Lejlighed til at paavirke dem til Gunst for sit Værk. Baronessen
  rejste jo nu desuden bort, -- og han havde ikke Tid til at
  vente. Idag, imorgen, i hvert Fald inden to-tre Maaneder maatte
  han have erobret Tryllestaven, der gav ham Magt over Menneskene,
  og som i hans Haand skulde forvandles til en Tordenkile.
  
  Han var kommen ud paa Torvet og saae op paa Uret i den høje
  Hjørnebygning. Der var endnu Tid til Visiten hos Salomons, og
  han bestemte sig til at gaa derhen. Men han var endnu lidt
  fortumlet af sin Oplevelse hos Baronessen, og han maatte først
  sætte sig ind i en Kafe et Øjeblik og drikke sig et Glas Øl for
  at falde lidt til Ro og ligesom forberede sig paa Besøget. Han
  havde aldrig før sat sine Ben i et jødisk Hjem, og han havde
  hørt saa meget om de gamle Skikke og Forskrifter, paa hvis
  Overholdelse der blev lagt saa stor Vægt. Det galdt jo nu om at
  gøre et godt Indtryk, og han var ængstelig for at komme til at
  støde an.
  
  Efterhaanden gled han dog tilbage til sine forrige Tanker. Han
  kunde ikke lade være med at forundre sig over, at hint
  uoverlagte Ord, som var undsluppet ham den Nat hos Neergaard,
  havde faaet saa vidtrækkende Følger. For det fremgik jo tydelig
  nok af Baronessens Tale, at det særlig havde været denne
  henkastede Bemærkning om hans Herkomst, der havde gjort Indtryk
  paa Broderen. Han huskede, at han allerede dengang havde
  fortrudt sin Kaadmundethed men dog ikke fundet det Umagen værd
  at gøre Fejlen god igen. Nu ønskede han alligevel, at han havde
  gjort det.
  
  Naa! -- han drak ud af sit Glas -- gjort var gjort! Tvivlsomme
  Handlinger kunde undertiden give gode Frugter. I hvert Fald:
  den, der vilde frem, skulde ikke se tilbage…
  
  *                *
  *
  
  Grosserer Salomons hørte til de meget faa Familjer, der boede i
  et helt Hus for sig selv i den indre By. Det laa i
  Bredgadekvarteret, var et ældre Sted i to Stokværk og tog sig
  ved første Øjekast ikke videre imponerende ud fra Gaden,
  indeklemt som det tilmed var mellem to svære Lejekaserner. Ved
  nærmere Betragtning opdagede man dog, at der hvilede en egen fin
  Værdighed over det. Man saae det paa det høje, blaasorte Tegltag
  og paa Vinduespillernes Bredde, at Huset var af fornem
  Oprindelse. Endnu kaldtes det ogsaa af ældre Folk i Kvarteret
  for „Palæet“. Det havde i sin Tid tilhørt en forgældet
  Adelsfamilje, af hvilken Grosserer Salomons Fader havde købt det
  i Begyndelsen af Tredverne. Fra Portrummet kom man gennem en
  moderne Glasdør ind i en Forhal, der var saa høj og stor, at den
  gav Genlyd af Ens Skridt. Dens Vægge var behængt med Rustninger,
  gamle Broncesager og pragtfulde orientalske Vaaben, saa man
  havde Fornemmelsen af at betræde et Musæum. I Baggrunden gik en
  dobbeltgrenet Trappe med forgyldt Rækværk op til Værelserne paa
  første Sal.
  
  Pigen, der havde modtaget Pers Kort, førte ham ind i en Slags
  Biblioteksværelse og bad ham tage Plads; og Per slog sig ned i
  en læderbetrukken Lænestol og saae sig opmærksomt omkring.
  
  Svære, rødvinsfarvede Silkegardiner for Vinduerne … Et
  tommetykt, mosagtigt Tæppe over hele Gulvet … Gyldenlæders
  Tapeter … Et ottekantet, med Sølv og Perlemoder indlagt Bord
  midt i Stuen … I Reolerne kostbart indbundne Bøger … Paa Væggene
  Malerier … Under Loftet en gammel Kirkelysekrone med Indskrift …
  Langs den ene Væg en antik, rigt udskaaren Disk med en
  Opstilling af gammelt Sølv -- Stob, Krus og Bægre -- blandt de
  sidste endog et Par gamle Alterkalke.
  
  Dersom ikke Besøget hos Baronessen og de Tanker, dette havde
  vakt hos ham, var gaaet forud, vilde al denne Pragt have gjort
  et endnu stærkere Indtryk paa ham, end den nu gjorde. Og dog var
  han imponeret. Halvt mod sin Vilje betoges han af denne
  ublufærdige Forkyndelse af Pengenes Magt. Der krøb ham et eget
  frysende Behag gennem Sjælen ved Tanken om denne Almagt, der
  havde tvunget saa mange fremmede Folkeslags nedarvede Skatte, ja
  selv Kirkernes hellige Kar til at tjene som Pynt i denne Jødes
  Stue.
  
  Han smilte lidt forlegen. Det lod sig ikke nægte -- den lille
  Prinsesse Salomon havde virkelig ikke blot sin Skønhed at bringe
  som Erstatning for, at hun var „sort“.
  
  Døren til Sideværelset gik op. En lille Herre af et frastødende
  Udseende traadte ind og bukkede dybt. Skønt vistnok henved
  tresindstyve Aar var han meget moderne og ganske ungdommelig
  klædt, bar en kort, lys Overfrakke og havde en Monocle dinglende
  foran paa Brystet. I Haanden holdt han en blank Silkehat.
  
  „Mit Navn er Direktør Delft,“ sagde han med noget fremmed i
  Tonefaldet. „Jeg er Onkel her i Huset.“
  
  Mandens store Høflighed forligede Per med hans hæslige Abehoved.
  
  „Mit Navn er Sidenius.“
  
  „Aa, -- den unge Ingeniør formodenlig? Min Nevø har talt om Dem.
  Jeg be’r Dem, sæt Dem dog! Fru Salomon -- min Søster -- er i
  Øjeblikket med en Syjomfru engagert. Hun vil straks være til
  Tjeneste. Jeg be’r Dem! Gør Dem det mageligt!“
  
  Per satte sig igen. Onkelen tog Plads paa en Stol i nogen
  Afstand.
  
  „Tør jeg være saa fri at spørge … har jeg før haft den Ære at se
  Hr. Sidenius her i Huset?“
  
  „Nej. Jeg traf forleden Fruen og Frøkenen for første Gang.“
  
  „Aa ja, min Niece Nanny … Jeg tror, jeg har hørt derom.“
  
  Der blev en lille Pavse, hvorefter Hr. Delft med et Smil og i en
  Tone, der vilde have gjort alle andre end Per mistænksom ved
  hans overordenlige Høflighed, henkastede den Ytring:
  
  „Min Niece er ganske net, ikke sandt? …. Finder De ikke, Hr.
  Sidenius?“
  
  Per blev unægtelig noget forbavset. Med et overbærende Smil saae
  han hen paa den snurrige lille Mand og sagde:
  
  „Jeg finder Frøken Salomon meget smuk. En fuldendt Skønhed.“
  
  „Ja, ikke sandt! Hun hører ikke til de ganske almindelige, tør
  man vistnok sige … Men jeg kan forsikre Dem, Hr. Sidenius, hun
  trækker ogsaa adskillige unge Mænd her til Huset mellem Aar og
  Dag. For hvad formaar ikke Skønhed! Og Ungdom! Desuden … min
  Svoger er jo ikke aldeles blottet for Midler.“
  
  Manden er vist ikke rigtig vel bevaret, -- tænkte Per og opgav
  Samtalen. Men den anden vedblev:
  
  „Dersom Hr. Ingeniøren oftere beærer Huset med Deres Besøg, vil
  De sikkert bekomme Lejlighed til at more Dem derover. Man kan i
  den Henseende virkelig gøre højst kuriøse Observationer. For --
  ikke sandt, Hr. Sidenius? -- Penge er magnetiske. Disse smaa,
  runde Metalstykker tiltrækker de dybeste menneskelige Følelser …
  bringer Hjertets mest ædleste Rørelser frem i Dagens Lys.
  Agtelse, Venskab, Kærlighed. Har jeg ikke Ret?“
  
  Per begyndte for Alvor at blive utaalmodig. Heldigvis kom nu
  Pigen tilbage, og idet hun holdt Døren aaben ind til
  Sideværelset, bad hun ham gaa derind.
  
  Per traadte ind i en Stue eller rettere en Sal, der i endnu
  højere Grad end baade Forhallen og Biblioteksværelset gav ham
  Fornemmelsen af at betræde den virkelige Rigdoms -- Millionernes
  -- Eventyrrige. Det store Rum med et pragtfuldt, svagt hvælvet
  Stukloft i Rococostil, fra hvis Hjørner fede Englebørn blæste
  til Doms i lueforgyldte Basuner, var det gamle Palæs
  Selskabssal. Her, hvor fordum to Rækker spinkle Stole langs
  Væggen og et Par høje Pillespejle rimeligvis havde udgjort hele
  Bohavet, saaes nu en moderne Overflødighed af Møbler og
  Dekorationsgenstande. Dybe Sofaer og store, bløde Lænestole,
  Borde, Skamler, Bjørneskind og Bladgrupper, Søjler med
  Statuetter, Etagerer med Nips, og atter Lænestole og smaa og
  større Borde, og nye Bladgrupper og Kunstværker og et Portræt
  paa et Staffeli. Omtrent midt i Stuen stod et opslaaet
  Koncertflygel. Fra en mindre Stue ved Siden af, der var
  indrettet som Vinterhave med Palmer, Gummitræer og syngende
  Fugle, hørtes et Springvands Plasken.
  
  Omsider opdagede han Fru Salomon paa en Puf under et af
  Vinduerne, hvor hun nok saa huslig sad og syede. Hun modtog ham
  med Venlighed og rakte ham sin venstre Haand til Velkomst.
  
  De havde akkurat faaet udvekslet et Par Talemaader, da Per hørte
  en Dør gaa inde i Vinterhaven og derpaa en munter Nynnen, der
  hurtig slog over i nogle klare Sangtriller. Et Øjeblik efter
  stod Frøken Nanny i Døraabningen i Overtøj og Hat. Ved at opdage
  Fremmede i Stuen stoppede hun op i sin Sang med en pudsig
  forskrækket Mine og førte Muffen op til Munden -- ligesom for at
  standse et Udraab.
  
  Per rejste sig og bukkede.
  
  Ikke et Øjeblik faldt det ham ind, at hun havde vidst om hans
  Tilstedeværelse -- saa naturligt gennemførte hun sin
  Forstillelse.
  
  „Er du hjemme endnu, mit Barn,“ sagde Moderen. „Jeg troede, du
  var gaaet. -- Ja, jeg behøver jo ikke at forestille. De kender
  min Datter, ikke sandt?“
  
  Per svarede med et nyt Buk og ledsagede det med et Blik, der
  noget for uforbeholdent gav Udtryk for de Følelser, hvoraf han i
  dette Øjeblik beherskedes. Allerede forinden han havde set
  hende, alene ved den blotte Lyd af hendes Sangtriller, der i
  hans Øre lød som Klangen af Guldstykker, havde han slaaet sin
  Beslutning fast. Hun var Midlet! Her skulde Skatten hæves! -- Og
  som hun nu aabenbarede sig der i Døren med Vinterhavens Sol og
  Fuglekvidder bag sig, ung og yppig, fristende at skue som en
  østerlandsk Bajadere, syntes hun ham selve Eventyrets Fe med
  Sejrens palmebladsvingende Genier i sit Følge.
  
  Frøken Nanny satte sig et Øjeblik. Hun tog Plads paa en
  Ottendedel af en Taburet, og der begyndte en af de sædvanlige
  Visit-Samtaler, hvorunder hinanden fremmede Mennesker skaffer
  sig Lejlighed til i Skjul af en Række Talemaader at anstille en
  Undersøgelse af hinandens Ydre, Væsen og Manerer.
  
  Per var nu slet ikke nogen Mester i at konversere. Dertil var
  han bestandig for optaget af sig selv og sit eget. Desuden havde
  han ingen Interesse for de sædvanlige Samtaleemner, vidste saa
  lidt Besked om, hvad der foregik i Byen, i Teatrene, i
  Politikens eller Literaturens Verden. Han følte ikke engang
  nogen Forpligtelse til at være underholdende. Naar det ikke
  desmindre nogle Gange var lykkedes ham at gøre Indtryk paa
  Kvinder, var det sket ved en Art Overrumpling, et velberegnet
  Tigerspring fra Tavshedens Baghold ud i de aabneste og frieste
  Tilstaaelser.
  
  Her sad han nu, mens den unge Pige fortalte, og dannede sig et
  Skøn over Størrelsen af Grosserer Salomons Formue. Hans Øjne
  stjal sig rundt i Salen. Og det svimlede for ham ved Tanken om,
  at alt dette maaske engang skulde blive hans.
  
  Til alt Held var Frk. Nanny i Stand til at besørge
  Underholdningen ganske alene. Men samtidig med, at hun sad der
  paa Kanten af sin Taburet -- i den korrekteste Stilling, med
  Albuerne klemt ind i Siden og den lille, besløjfede Fløjlsmuffe
  i Skødet -- og lod sin smukke, røde Mund løbe, havde ogsaa
  hendes Øjne travlt og optog dristig Pers Person til Bedømmelse
  Stykke for Stykke lige oppe fra Haaret med dets tykke Krøller og
  ned til Anklerne, der saaes over de lidt landlige Sko.
  
  Fru Salomon blev tilsidst en Smule urolig ved hendes Snaksomhed.
  
  „Kære Barn, du glemmer vist din Spilletime.“
  
  „Ja, lille Mama.“
  
  Hun rejste sig straks. Med et hastigt Øjekast til Moderen og et
  mere dvælende og mere talende til Per svansede hun ud.
  
  Per viste sig meget adspredt efter hendes Bortgang. Det var
  temmelig forrykte Svar, han gav Fru Salomon, der havde ledet
  Talen hen paa hans Studier. Han var ganske fortryllet af den
  unge Pige. Om det saa var hendes Gang, som han havde været
  mindst tilfreds med, dengang hun kom ind, fordi den var en Smule
  tung og vraltende, saa havde den, da hun gik bort (og just af
  samme Grund) virket sært betagende paa ham. Den syntes ham saa
  udpræget kvindelig, saa hunkønsagtig -- en ubevidst Logren.
  
  Men nu opdagede han midt i Stuen en sortklædt Skikkelse -- en
  Dame -- der maatte være kommen ind ad en Dør bagved ham.
  
  „Min Datter Jakobe,“ forestillede Fru Salomon.
  
  Per blev overrasket. Han havde aldrig tænkt paa, at der kunde
  være andre Børn i Familjen end de to, han kendte, -- og der sneg
  sig straks en bekymringsfuld Tanke til de Millioner, han i sin
  Fantasi allerede havde taget i Besiddelse. Maaske er der endda
  flere! -- foer det pludselig igennem ham med Skræk.
  
  Den unge Dame syntes at være nogle Aar ældre end Søsteren, var
  højere af Skikkelse og slankere, i Pers Øjne ligefrem uhyggelig
  mager. Hun mindede ham i det hele mere om Broderen Ivan, havde
  som denne stærkt udpræget jødiske Træk, en voksbleg Hud, en
  stor, kroget Næse, en bred Mund og en kort afskaaren Hage.
  
  Virkede hun allerede ved sit Ydre ubehageligt paa ham,
  forbedredes Indtrykket ikke ved den Overlegenhed, hvormed hun --
  tavs og paa Afstand -- besvarede hans Hilsen. Lidt efter rejste
  han sig da ogsaa og sagde Farvel.
  
  „Det var altsaa det saa meget omtalte Naturgeni,“ sagde Frøken
  Jakobe, næsten før Døren havde lukket sig efter ham. „Han gjorde
  unægtelig ikke noget synderlig civiliseret Indtryk.“
  
  „Hans Opdragelse har vist været en Del forsømt,“ sagde Fru
  Salomon. „Han har nok altid levet under meget trykkede Forhold,
  fortæller Ivan.“
  
  Datteren trak paa Skuldren.
  
  „Ak ja, naturligvis … alle er de jo fattige i dette Land. Gud
  give, der blot en eneste Gang maatte fremstaa en Begavelse
  herhjemme, der fødtes rig. Der er i Længden noget ynkværdigt ved
  det Armodsstempel, der vansirer selv de bedste. -- Og saa var
  han jo ikke engang køn. Nanny udbasunerede ham forleden som en
  komplet Byron.“
  
  „Naa, køn … men han ser ganske godt ud.“
  
  „Med de Gloøjne! Jeg fandt ham nu ligefrem hæslig,“ sagde
  Datteren og lukkede med et Smæld en Bog, hun havde staaet og
  bladet i. „Han virkede ubehagelig paa mig som en glasøjet Hest.
  Og saa saae han saa brutal ud,“ tilføjede hun lidt efter med et
  Udtryk, som gik der hende i det samme et mørkt Minde gennem
  Sjælen.
  
  „Jeg tror, han har irriteret dig, Jakobe.“
  
  „Det har han ogsaa. Jeg veed ikke, hvorfra Nutidens Herrer har
  faaet den slagteragtige Maade at betragte Kvinder paa. Det er,
  som om de med Blikket vejer, hvor mange Pund Kød vi har paa
  Kroppen.“
  
  „Ja, han var lidt udannet, det saae jeg nok. Men man maa holde
  den Slags unge Mennesker saadan noget tilgode,“ sagde Fru
  Salomon sagtmodig.
  
  „Ja, det siger du jo. Men jeg forstaar virkelig ikke, hvorfor vi
  skal blive ved at belemres med alle Ivans mislykkede Genier. Vi
  veed jo dog, hvad der kommer ud af det -- selv i bedste
  Tilfælde. Nu ser du selv Fritjof Jensen. Han har dog vist ikke
  mødt andet end Venlighed her i Huset -- jeg veed da, at Far
  nogle Gange har hjulpet ham ud af Pengeforlegenheder. Og nu
  skraaler ogsaa han op om „Jøderne“ i Aviserne.“
  
  „Nu ja, min Pige, lad os nu ikke igen komme ind paa -- --.“
  
  „Jeg synes, jeg lugter Kristenblod!“ lød det i det samme henne
  fra en halvaaben Dør, hvor Onkelens skrækindjagende Ansigt viste
  sig i Klemmen.
  
  „Er det dig!“ sagde Fru Salomon. „Kom kun ind. Vi er alene nu …
  jeg syntes, jeg hørte Børnene.“
  
  „Her er Yngelen!“ sagde han.
  
  Og ind stormede i deres Overtøj en Skare af sortøjede Børn i
  Alder fra tolv til fire Aar … ikke mindre end fem i Antal og
  alle saa friske og levedygtige af Udseende, at Synet deraf vilde
  have bragt Per til Fortvivlelse. En Tid fyldtes nu Stuen af en
  øredøvende Knebren fra alle disse røde Barnemunde, hvoraf ikke
  en stod stille. Alle havde de noget at berette. Snart omsværmede
  de Moderen, snart Søsteren eller Onkelen, og alle de mørke Øjne
  lyste af Iver for at komme til at fortælle.
  
  Da der endelig igen blev Ørenlyd, sagde Onkelen:
  
  „Det er sandt … maa jeg gratulere til Husets ny Akvisition. Jeg
  traf her for lidt siden en ung Hr. -- ja, hvad var det nu, han
  hed? Det var et uanstændigt Navn. En Søn af en Pibekrave, ikke
  sandt?“
  
  „Kommer nu ogsaa du!“ udbrød Fru Salomon. „Hør, nu vil jeg ikke
  høre mere om den Person. Han er en Bekendt af Ivan. Og han har
  gjort os en Visit idag. Punktum … Bliver du her til Middag,
  Heinrich?“
  
  „Her? -- Lea, min Søster, har du nogensinde smagt en koscher
  Svinesteg?“ sagde den lille Mand, af hvis Ord det selv for hans
  Nærmeste ofte var vanskeligt at blive klog paa, hvormeget der
  var ment i Spøg og hvormeget i Alvor.
  
  Fru Salomon kom til at le.
  
  „Du har nok spurgt dig for i Køkkenet, kan jeg mærke. Naa,
  stille! Jeg hører Salomon.“
  
  
  Overvældet af Indtrykkene fra det rige Hjem og opfyldt af sin
  store Beslutning var Per imidlertid gaaet ad Hjemmet til. Han
  havde lagt Vejen om ad nogle mennesketomme Sidegader, han
  trængte til at være alene. Han havde nu ikke alene fundet sin
  Vej og sit Maal men ogsaa Midlet. „Philip Salomons Svigersøn“,
  -- det var Trylleordet, der skulde aabne Livets Fløjporte for
  ham og gøre ham Menneskene underdanige.
  
  Og hvorfor tvivle om sit Held? Naar han tænkte tilbage paa sit
  Livs mange underlige Oplevelser, maatte han da ikke give Ivan
  Ret i de Ord, han engang havde sagt om hans Aladdinslykke? Og
  var der ikke som en Forudsigelse deri, at det netop var ham,
  Nannys Broder, der først havde tydet Gudeskriften paa hans
  Pande: Jeg kommer, ser, sejrer!
  
  
  
  
  Syvende Kapitel.
  
  Blandt de Mænd, der hver Dag ved To-Tiden kom gaaende op under
  Børsrampens bredkronede Træer, var der ikke mange, hvem den
  galonerede Døroplukker hilste med større Ærefrygt end en høj og
  svær, rødmosset Mand med et sortlokket Hoved, en hvidbarberet
  Dobbelthage og et Par ualmindelig tykke og blodfulde Læber
  mellem de sædvanemæssige Grossererbakkenbarter. Ogsaa inde i den
  brune Søjlehal blottedes mange Hoveder, hvor han kom forbi.
  Særlig vakte hans Komme Opmærksomhed hos Kornagenterne i
  Vinduesfordybningerne ud mod Kanalen og blandt de fragtsøgende
  Skippere, der sad i en tavs Række paa den lange Bænk tilvenstre
  for Indgangsdøren. Den statelige Mand var Grosserer Philip
  Salomon, Chefen for det store Handelshus Isac Salomon & Søn, en
  af Byens rigeste Mænd, hvis Formue Rygtet opgjorde til mellem
  syv og otte Millioner.
  
  Hans Ophold paa Børsen varede sjelden længe. Allerede naar
  Betjenten gik gennem Salen med sin larmende Klokke for at
  forkynde, at Kursnoteringen skulde begynde, var han i
  Almindelighed færdig med sine Forretninger og vendte tilbage til
  sit Kontor. Han hørte ikke til dem, der betragtede Børsen som en
  Slags selskabelig Klub, hvor man mødtes efter Frokosten for at
  snakke om Byens Nyt og kritisere den sidste Teaterforestilling.
  Han viste sig ikke ofte i Teatrene og deltog kun nødtvungent i
  Selskabslivet. Han delte sig ligelig mellem sin Forretning og
  sin Familje, idet han ofrede den første sit klare og kolde
  Hoved, den sidste sit varmtfølende og let overvundne Hjerte. Og
  -- som man sagde om ham med en Hentydning til, at hans Kontor og
  hans Hjem laa i samme Gade -- det hændte ham aldrig, at han „tog
  fejl af Husnummeret“.
  
  Philip Salomon var eneste Barn af den i sin Tid meget omtalte
  Isac Salomon, efter hvem Firmaet havde Navn, -- en i mange
  Maader mærkelig Mand, et Handelsgeni, der fra omvandrende
  Sjakrer havde svunget sig op til at indtage en fremragende
  Stilling paa det danske Pengemarked, -- „Salomon Goldkalb“, som
  Folkevittigheden havde døbt ham. Han havde haft en Snes
  Fuldskibe paa Søen, havde ejet Fabriker og vestindiske Plantager
  og havde ved sit Snille aabnet den danske Handel nyt Opland paa
  flere oversøiske Pladser. Under Jødeforfølgelsen i 1819 havde
  han da ogsaa været blandt dem, der led mest Overlast fra den
  københavnske Pøbels Side.
  
  Det var ogsaa ham, der i sin Tid havde købt „Palæet“ og ladet
  det istandsætte med saa ødsel en Pragt. Lige saa uanfægtet af de
  Dydiges Forargelse som af Spotternes misundelige Forsøg paa at
  latterliggøre ham var han ikke vegen tilbage for i sin hele
  Livsførelse at kappes med selve Aristokratiets Stormænd. Han lod
  sig køre gennem Byen med Fuldblods-Firspand og havde ved en
  bestemt, festlig Lejlighed haft to Lakajer staaende bag paa
  Karossen. Han gjorde sig til Beskytter for Videnskaben, stiftede
  Legater, aabnede sit Hus for Kunstnere, -- og alt dette tiltrods
  for, at han var en lille, svag og skrutrygget Mand, der vel
  efterhaanden ved energisk Selvopdragelse havde erhvervet sig en
  Del Kundskaber men ingen Dannelse, og som bevisligt havde købt
  sin Kone for hundrede Rigsbankdaler af en fattig Jødeenke i
  Jylland, hos hvem han engang under sin Omflakken havde haft
  Logis.
  
  Fra denne Mands Tid skrev sig ogsaa Forhallens orientalske
  Vaabensamling og de mange andre kostbare Snurrepiberier, hvoraf
  det salomonske Hjem endnu var fuldt, hele dette brogede og
  prangende Musæum, som hans Skibe havde hjembragt til ham fra
  alle Verdensdele, og som Sønnen -- mere af Pietetsfølelse end
  fordi det tilfredsstillede hans personlige Smag -- havde ladet
  henstaa i nogenlunde uforandret Skikkelse.
  
  Philip Salomon havde i det hele kun arvet Forretningstalentet og
  Arbejdsomheden efter sin Fader. Maaske bestod der dog ogsaa en
  indre Sammenhæng mellem dennes Vandreaar og den Glæde ved
  Naturen, der var Sønnen egen. Om Sommeren laa han længere paa
  Landet end de fleste andre af Børsens Folk; og i den øvrige Tid
  af Aaret kunde han om Søndagen, naar Vejret blot var taaleligt,
  køre ud med hele Familjen allerede fra Morgenstunden. Han var da
  altid selv Kusk, og hans Kone sad ved Siden af ham, mens en
  Vrimmel af egne og andres Børn fyldte Charabanc’en bag dem.
  Først et Par Mil ude i Landet standsede de ved en Kro eller inde
  i en Skov, hvor Fru Salomon og de mindste blev ved Madkurvene,
  mens Salomon og saamange af Børnene, som var store nok dertil,
  drog paa Ekspedition omkring i Omegnen. Med sin store,
  bredskyggede Hat skubbet bag i Nakken og med Overfrakken paa
  Armen skridtede den frygtede Børskonge muntert afsted i Spidsen
  for sin Sværm af krumnæsede Unger, som dansede og sloges og
  hujede omkring ham med den Vildskab, der betager Købstadbørn og
  især jødiske Børn i det Fri. Og nu kunde de ikke komme i
  Nærheden af en Høj uden at bestorme den; ikke mødte de en
  Bondemand, uden at Salomon gav sig i Snak med ham; ikke forlod
  de nogen Vogterdreng, før han var blevet beriget med en Mark.
  Men navnlig var Salomon en ivrig Blomsterplukker, og aldrig var
  han gladere, end naar han ved Tilbagekomsten kunde overrække sin
  Kone en rigtig stor Buket, for hvilken hun da takkede ham ved
  smilende at give ham sin venstre Haand til Kys.
  
  Fru Salomon var den i Begyndelsen af Halvtreserne saa berømte
  Lea Delft -- eller Fru Lea Moritz, som hun en kort Tid hed --
  hvis orientalske Skønhed havde bragt en lille Manufakturbutik i
  Silkegade i stort Ry blandt Datidens Modeherrer og gjort
  adskillige af dem mere og mindre afsindige af Kærlighed. Onkel
  Heinrich, hendes Broder, fortalte altid og med Fordring paa at
  blive troet, at hun havde været den egenlige Aarsag til
  Oprettelsen af Skt. Hans Hospital. Butiken tilhørte hendes
  Forældre, der var indvandret fra Tyskland, hvor hun ogsaa selv
  havde levet sine første Barndomsaar. Atten Aar gammel giftede
  hun sig allerede -- af flammende Kærlighed til en Fætter, Marcus
  Moritz, en fattig, brystsvag, tysk Lærd, der blev Fader til
  hendes to ældste Børn, Ivan og Jakobe. Den sidste var endnu ikke
  født, da han døde; og Lea flyttede derefter tilbage til sine
  Forældre. Trods deres Uformuenhed tilhørte disse (der ogsaa var
  Fætter og Kusine) en af Tysklands fornemste Jødeslægter, hvoraf
  de begge var meget stolte. Da Lea efter et Par Aars Enkestand
  forlovede sig med Philip Salomon, var det ikke langt fra, at de
  betragtede det som en Selvfornedrelse; Brudgommens Millioner
  bødede i deres Øjne kun maadeligt paa, at hans Fader havde rendt
  Landene rundt med Kramkisten paa Ryggen. For den unge Enke
  derimod havde Salomons Formuesforhold og Hensynet til hendes
  Børns ubetryggede Fremtid været afgørende. Som hun havde sagt
  til sig selv: hun havde nu eengang ladet sit Hjerte raade, helt
  og fuldt; dennegang var Turen kommen til Fornuften. Og dog
  bedrog hun ingen. Hendes Hjerte var rigt nok til at kunne give
  Forstanden, hvad der tilkom den, uden derfor at lægges øde. Det
  ofrede kun af sin Overflod. I hvert Fald havde hun senere
  skænket Philip Salomon rundelig Erstatning for, hvad han paa
  Bryllupsdagen endnu havde maattet savne i sin Hustrus Kærlighed.
  
  I tyve Aar havde de nu levet sammen i et lykkeligt Ægteskab. Fru
  Lea -- om hvem en af hendes Tilbedere engang havde sagt, at hun
  ejede Københavns smukkeste Ansigt, Danmarks pragtfuldeste Figur
  og de dejligste Hænder i hele Verden -- var vel i Aarenes Løb
  bleven noget svær men bevarede baade i Ydre og Væsen et Præg af
  „Race“, som Kendere straks fik Øje paa. I Formen af Hovedet med
  den krogede Næse og den tredobbelte Hage -- og ikke mindst i
  Maaden, hvorpaa hun bar det -- var der en Højhed, der mindede om
  antike Kejserindebyster. I hendes tunge, sorte Haar, som fra en
  Skilning hang i to flettede Bukler ned over Ørene, saaes endnu
  kun ganske enkelte Sølvtraade; Ansigtets flødefarvede Hud var
  glat og fin, Tænderne velbevarede, Øjnene sortebrune med et
  gyldent Skær. Philip Salomon var da ogsaa stadig saa forelsket i
  sin Kone, at han undertiden forglemte sig inde i selve
  Dagligstuen og vedblev at trykke sine Negerlæber mod hendes
  Haand eller Kind paa en Maade, saa hun med et Blik maatte
  erindre ham om Børnenes Nærværelse.
  
  Kun i een Henseende bar Fru Salomon endnu paa et Savn, som
  næsten blev større med Aarene. Hun havde i sin Ungdom paa sine
  hyppige Besøg hos Slægtninge og i sit første Ægteskab modtaget
  for rige og dybe Indtryk af Livet i Udlandets store Forhold til
  rigtig at kunne føle sig hjemme i København. Skønt hun vogtede
  sig for at betro det til andre end sin Mand, led hun stadig af
  Hjemve efter det Land, hun i sit Hjerte betragtede som sit
  egenlige Fædreland. Hvert Aar foretog hun gerne en maanedlang
  Rejse gennem Tyskland for at besøge sin Slægt; og endnu hændte
  det hende, naar hun vilde udtrykke sig rigtig betegnende, at hun
  maatte laane Ordet fra sit Modersmaal.
  
  Det var da ogsaa hende, der i sin Tid havde faaet sat igennem,
  at de to ældste Børns -- Ivans og Jakobes -- Uddannelse for en
  væsenlig Del kom til at foregaa i det Fremmede. Hun vilde -- som
  hun plejede at sige i sit navnlig dengang ikke helt sikre Sprog
  -- ikke have sine Børn „forklejnede“ i den Provinsby, som
  København i hendes Øjne var. Dertil kom for Jakobes Vedkommende
  endnu en anden Grund. Hun havde altid været et vanskeligt Barn,
  saa modtagelig for Indtryk, saa følsom navnlig for enhver
  Krænkelse, der hentydede til hendes jødiske Herkomst, dertil saa
  legemlig svag og ømfindlig, at hendes Barndom havde været en
  eneste lang Lidelseshistorie. Hun havde kunnet komme ligbleg
  hjem fra Skolen, blot en Dreng havde raabt „Smaus“ efter hende
  paa Gaden. Hun blev syg af Sorg og Ophidselse, hvergang en af
  hendes smaa, blaaøjede Kammerater -- som det Gang efter Gang
  hændte -- ydmygede hende ved at afvise et af disse Tilbud om
  Venindefortrolighed, som hun i sin lidenskabelige Trang til at
  finde Forstaaelse og Genkærlighed og trods alle bitre Erfaringer
  ikke kunde lade være med stadig at forny. Hun havde arvet sin
  Moders overdaadige Følelsesliv, men ikke hendes lykkelige Natur,
  ikke hendes sunde Sindsligevægt, ikke det stolte og overbærende
  Smil, hvormed Moderen mødte de Dannedes Fordomsfuldhed og
  Pøbelens Raahed.
  
  Ikke heller havde hun arvet Fru Salomons regelmæssige Skønhed.
  Hun var i den opvoksende Alder nærmest uheldig, mager og
  blodløs, havde store, uskønne Træk, ejede intet af den
  myndeagtige Ynde, som hos mange forsoner med Flanealderens
  Opløbenhed. Det gjorde hende i de flestes Øjne ikke mere
  tiltalende, at hun ivrig søgte at skaffe sig Oprejsning for
  Kammeraternes Ydmygelser ved at overstraale dem paa saadanne
  Omraader, hvor hun havde Betingelser for at gøre sig gældende.
  Da hun var et udmærket Hoved og dertil jernflittig, kunde hun
  under Overhøringerne brillere med en Kundskabsmasse, der
  virkelig var ualmindelig for hendes Alder, ja i sin Græmmelse
  kunde hun tage sin Tilflugt til saadanne Midler som at vække de
  andres Misundelse ved Hjælp af sine rigelige Lommepenge, f. Eks.
  ved at møde paa Skolen med en Pose af den fineste Konfekt,
  hvormed hun da tilkøbte sig en kortvarig Ombejlen.
  
  Forholdet til Kammerater og Lærerinder blev tilsidst saa spændt,
  at Institutbestyrerinden selv tilraadede Forældrene at tage
  hende ud af Skolen; hvorefter hendes Uddannelse blev
  tilendebragt i en Pensionsanstalt i Schweiz.
  
  Dette Jakobes Udenlands-Ophold og Ivans samtidige Anbringelse
  ved et tysk Handelsakademi vakte imidlertid en Del Uvilje blandt
  Folk, hos hvem Nationalfølelsen i hine Aar -- saa nær efter den
  ulykkebringende Krig -- endnu var i høj Grad pirrelig. Salomons
  gentog derfor heller ikke Forsøget med nogen af de andre Børn.
  
  Nu var Nanny, den næste i Rækken, ogsaa en ganske anderledes let
  omgængelig Natur. Allerede fra Vuggen en Øjenslyst af Sundhed og
  Rundhed var hun vokset op under almindelig Forgudelse, var
  bleven klappet og strøget som en lækker lille Kattekilling,
  tilsyneladende uden at have faaet anden Skade deraf end et lidt
  for behagelystent Væsen og noget Hang til Kælenskab.
  „Normalpigebarnet“ kaldte Faderen hende, fordi hun altid var i
  Ligevægt, aldrig havde kendt Sygdom, end ikke havde haft saa
  meget som ondt i en Tand. Ikke desmindre var hun netop „Uroen“ i
  det salomonske Hjem, bestandig paa Farten, den halve Dag i
  Overtøj. Hendes Stemme gjaldede gennem Stuerne og meldte ti
  Gange om Dagen hendes Hjemkomst. Og hørte man om Aftenen Latter
  og Hvin oppe fra Pigebørnenes Sovekamre og bagefter en dump Lyd
  af tunge Trin henover Gulvet deroppe, saa vidste man, at det var
  Nanny, der havde været i Bad, og som nu i hvidt Gevandt og med
  udslaaet Haar dansede Tarantella for sine Søstre.
  
  Dog, endnu eet uroligt Hoved var der i Huset eller viste sig der
  i hvert Fald daglig; det var Onkel Heinrich, Fru Salomons
  Broder. Denne lille Mand, hvis Ydre var saa paafaldende
  forskelligt fra Søsterens, var ogsaa i andre Henseender et
  Vidnesbyrd om den Uregelmæssighed, hvormed Egenskaber nedarves i
  jødiske Slægter. Hr. Delft var Ungkarl og kaldte sig Direktør. I
  sin Ungdom havde han begaaet en „Uagtsomhed“ med et ham betroet
  Pengebeløb, hvorefter han en lang Række Aar havde levet i
  Amerika og (efter sit eget Sigende) ogsaa i Indien og Kina som
  Agent eller Rejsende for engelske Firmaer. Han var nu vendt hjem
  med lidt Kapital, hvormed han endnu i sin fremrykkede Alder nød
  Livets materielle Goder uden nogensinde at trættes af deres
  Ensformighed. Om sine Rejser og Oplevelser ligesom om sine
  Formuesforhold ytrede han sig bestandig med en Forbeholdenhed,
  der skulde lade ane det overordenlige. Selv overfor sine
  Nærmeste gav han sig Udseende af at hemmeligholde eventyrlige
  Rigdomme, ligesom han paastod endnu at være Meddirektør for et
  engelsk-kinesisk Dampskibsselskab. Iøvrig levede han i en højst
  beskeden tre Værelsers Lejlighed og var yderst nøjeregnende med
  enhver Udgift, der ikke ligefrem bidrog til hans legemlige
  Velvære. Han ofrede en Del paa sin ydre Person, optog de nye
  Moder samtidig med de yngste Herrer i Byen, lod daglig Resterne
  af sit sorte Haar krølle og parfymere hos en Frisør og bar ved
  festlige Lejligheder et Pragtstykke af en Brystnaal, hvorom han
  plejede at sige, at han med den „vilde kunne faa en Dronning til
  at elske ham“. Naar hans Niecer vilde drille ham, paastod de
  derfor, at den var uægte; og han var engang gaaet bort som en
  Rasende og havde ikke vist sig der i Huset en hel Uge, fordi
  ogsaa hans Søster og Svoger havde tilladt sig at betvivle
  Stenens Renhed.
  
  Nogen blid eller behagelig Person i Omgang var han overhovedet
  ikke, omend der i Almindelighed var en halvbevidst, humoristisk
  Overdrivelse ogsaa i hans Forbitrelse. Hans selvtagne Rolle som
  Bindehund i Søsterens Hjem, hans Glæde ved at fare i Benene paa
  Folk, naar de af en eller anden Grund mishagede ham, og da
  særlig paa Enhver, som kunde mistænkes for at spekulere i
  Niecernes Medgift, -- alt dette stod i Forbindelse med den fikse
  Ide hos ham, at han havde en Mission som de unge Pigers
  Raadgiver og Beskytter. Der var i denne Opgave saa megen Alvor,
  som der overhovedet var i Manden. Han havde sin egen, hemmelige
  Tanke med saaledes at ville værne om de efterstræbte unge Piger.
  Skjult bag alle hans Skryderier laa Erkendelsen af den Skam, han
  havde kastet over sit ansete Slægtsnavn, og det var for at bøde
  herpaa, han nu vilde være Søsterdøtrenes Forsyn og gøre sit til,
  at de ikke valgte iblinde men gjorde et godt og navnlig et
  fornemt Parti.
  
  Salomons havde i mange Aar ikke haft nogen stor Omgangskres.
  Byens ortodokse Jøder holdt sig lidt tilbage fra dem paa Grund
  af deres Irreligiøsitet, den navnlig Fru Lea vedkendte sig med
  stor Aabenhjertighed. Selv havde de aldrig følt sig stærkt
  tiltrukket af det københavnske Selskabsliv og havde derfor
  indskrænket sig til at holde aabent Hus to Gange om Maaneden og
  iøvrig lade deres Venner vide, at de altid ventedes og til
  enhver Tid var velkomne.
  
  En Forandring heri skete der imidlertid, da Ivan vendte hjem fra
  Tyskland og Nanny blev voksen. Lykkedes det end ikke Ivan helt
  at virkeliggøre sin Drøm om at omskabe Hjemmet i Smag med
  Renaissancens Fyrstehoffer, fik dog efterhaanden adskillige af
  det yngre Slægtleds ledende Mænd, deriblandt ogsaa dets
  Forfattere og Kunstnere, Indpas i Familjen.
  
  Jakobe opholdt sig paa den Tid endnu mest i Udlandet. Hun havde
  fundet et andet Hjem i sin gamle Pensionsanstalt i Schweiz,
  mellem hvis høje Bjerge hun søgte Sundhed for sit sarte og med
  Aarene stedse mere ømtaalige Legeme. Hun var hjemme i
  Sommermaanederne, naar Forældrene laa paa Landet, men længtes
  bort, saasnart den første Kulde og de første Tegn paa
  Vinterselskabeligheden viste sig. Men en Dag -- hun gik dengang
  i sit nittende Aar -- næppe en Maaned efter, at hun sidst var
  rejst hjemmefra, fik Forældrene et lidt forvirret Brev fra
  hende, hvori hun midt imellem forskellige andre Ting pludselig
  henkastede den Tanke at opgive sit Pensionatsophold og slaa sig
  til Ro derhjemme. Et Par Dage efter kom et nyt Brev, der slog
  hendes snarlige Tilbagekomst fast, og næsten samtidig indløb et
  Telegram med Meddelelse om, at hun allerede befandt sig paa
  Hjemvejen og vilde komme den følgende Dag.
  
  Saa karakteristisk denne utaalmodige Iværksættelse af en fattet
  Beslutning nu end var for hende, saa satte den dog Forældrene i
  nogen Uro. De anede, at der var tilstødt hende noget alvorligt,
  og Fru Lea betroede sin Mand, at der rimeligvis var en
  Kærlighedshistorie med i Spillet. Jakobe havde om Sommeren med
  megen Varme omtalt en ung, sydtysk Advokat og bekendt Politiker,
  en Søstersøn af Pensionatsejerinden, hos hvem han et Par Gange
  havde været paa Besøg. Fru Lea kendte sin Datters letfængelige
  Blod, der allerede et Par Gange før havde voldt hende bitre
  Skuffelser. Da hun kom hjem, var det ogsaa let kendeligt paa
  hende, at hendes Hjerte blødte; men da hun ikke selv gav anden
  Forklaring paa sin Hjemkomst, end at hun dennegang havde følt
  sig ene mellem de mange nye Pensionærer og længtes hjem, var der
  ingen, der trængte ind paa hende for at aflokke hende nogen
  Tilstaaelse -- mindst af alle Moderen, som altid for sit eget
  Vedkommende havde fordret Kærlighedens Hemmeligheder respekteret
  og f. Eks. aldrig havde villet forklare sin Mand, hvorfor han
  ikke fik Lov at kysse hendes højre Haand. Hun havde kun ladet
  ham forstaa, at det var et Løfte, hun havde givet sin Ungdoms
  Elskede i et Øjeblik, der var bleven helligt for dem begge.
  
  Jakobe havde nu været hjemme i fire Aar. Hun havde fyldt de
  treogtyve og var stadig uforlovet. Det havde dog i den
  mellemliggende Tid ikke manglet hende paa Tilbud, endog af
  ganske smigrende Art. Hun havde med Aarene vokset sig næsten
  smuk trods sin Sygelighed. Særlig følte lidt ældre Herrer sig
  tiltrukket af hendes sære og blege Ydre. Enkelte foretrak det
  endog for Nannys straalende men noget mere almindelige Skønhed.
  I hendes Ansigt med den kraftig krogede Næse og det uudviklede
  Hageparti -- dette Ansigt, som hendes Beundrere kaldte for et
  Ørneansigt og Spotterne et Papegøjefjæs -- sad et Par store,
  dunkle Øjne, i hvilke det hvide havde et stærkt blaaligt Skær,
  der til Tider kunde blive næsten sort. Næsen var absolut for
  stor, Munden for smallæbet og for bred; men disse Øjne havde et
  uforglemmeligt Blik, paa engang stolt og sky, mærket af Ensomhed
  og vidtflyvende Tanker. Af Skikkelse var hun højere end sine
  Søskende, havde lange, slanke Ben og en ejendommelig, lydløs
  Gang med et let og hurtigt Fodskifte. De faa, der havde set
  hende smile, talte om hendes smukke Tænder. Og saa hvilede der
  over hele hendes tørre og nervøse Skikkelse den særegne, aandige
  Ynde, som Lidelser og Savn kan lægge om et sart Kvindelegeme.
  
  Det var dog hovedsagelig hendes indre Egenskaber, man tænkte
  paa, naar man talte om hende. Overalt berømmedes hendes
  Klogskab, hendes Viljeskraft og hendes mangfoldige Viden. Hun
  havde i sin Ensomhed kastet sin Kærlighed paa Bøger, studerede
  gamle og nye Sprog, Historie og Literatur og søgte utaalmodig
  stadig nye Felter for at tilfredsstille sin Kundskabstørst.
  
  Fru Salomon sagde altid om hende, at hun var sin Faders udtrykte
  Billede.
  
  Af de unge og yngre Mænd, der hyppigst gæstede det salomonske
  Hjem paa det Tidspunkt, da Per gjorde sin Indtrædelse deri, kom
  de fleste imidlertid for Nannys Skyld. Ikke alene betragtedes
  hun af Størsteparten som langt den smukkeste; men man antog
  desuden, at hun som Philip Salomons eget Barn vilde blive den
  mest begunstigede Arving af de to, endskønt baade Jakobe og Ivan
  allerede som Børn var bleven kuldlyst af ham. Saa indbød nu
  heller ikke Jakobes Væsen til nogen Slags Kurmageri. Man saae
  hende sjelden, og i sin Skyhed viste hun ofte Fremmede en
  fornærmende Kulde.
  
  Ved den lille Herremiddag, hvor Per for første Gang var
  Familjens Gæst, traf han -- foruden nogle ældre Herrer fra
  Forretningsverdenen -- Digteren Povl Berger, en Husarløjtnant
  Hansen-Iversen, en Kandidat Balling og Journalisten Dyhring. Kun
  den første af dem havde han set før; men forresten havde han nær
  ikke kendt ham igen. Den fanatiske Himmelstormer og Nathandyrker
  havde, siden han sidst saae ham, ikke alene forandret sit
  Mefistoskæg og ladet Barten gro ud over hele Ansigtet, men ogsaa
  Minen var bleven en ganske anden; han lignede nu mest de gængse
  Billeder af den lidende Kristus, hvad han -- som en af de andre
  Herrer senere i Fortrolighed tilhviskede Per -- netop ogsaa
  tilstræbte. Han havde, forklarede denne, i de samme Dage til
  sine Venners Forbavselse udgivet nogle fromladne Vers, med
  hvilke han paa eengang friede til Nannys Barmhjertighed og til
  Udødeligheden paa det danske Parnas.
  
  Den, som fortalte Per alt dette, var Kandidat Balling, der ogsaa
  var en literær Mand men saakaldet Literaturhistoriker. Han var
  en tre Alen høj, tarmetynd, løvemanket Lemmedasker med et Ansigt
  saa fladt og udtryksløst som en Oblat. Den til Fromhed omvendte
  Digter betroede Per henne i en Krog, at Manden var en Idiot, der
  havde forset sig paa Dr. Nathan og nu ogsaa vilde være Geni og
  Banebryder men foreløbig bare havde opnaaet at studere sig en
  kronisk Mavekatar til. Balling var nu ganske rigtig uhyre
  belæst, havde slugt hele Biblioteker, var saa fuld af Citater,
  at man ikke kunde røre ved ham, uden at der slap ham en stjaalen
  Aandrighed ud af Munden -- kort sagt, han var en af disse
  Bogorme, der suger sig fast paa Literaturen ligesom Igler og
  drikker dens røde, varme Blod og dog bliver ved at være lige
  klamme. Han havde for et Aarstid siden udgivet en Bog om den
  klassiske Tragedie; og da den var bleven en Del rost i Pressen,
  havde Ivan straks sikret sig hans Person og indført ham i sit
  Hjem.
  
  Per, der havde været lidt spændt paa Udfaldet af dette Møde med
  sine Medbejlere, blev fuldkommen beroliget ved Synet af disse
  Mænd. End ikke overfor Husarløjtnanten nedsloges hans Mod, skønt
  denne virkelig var en flot Skikkelse med et Par kække blaa Øjne
  og en lys Snurbart i et af Foraarssolen brunet Ansigt.
  
  Hvad Dyhring -- Journalisten -- angik, saa kunde Per ikke blive
  klog paa, om han overhovedet var en Rival. Den skødesløse Maade,
  hvorpaa han bevægede sig mellem Husets Damer, tydede ikke
  derpaa. Ivan havde, uden at Per begreb hvorfor, været meget
  ivrig for at bringe ham sammen med dette Menneske. Straks,
  saasnart Dyhring var kommen, var de bleven forestillet for
  hinanden; og efter Bordet søgte Ivan igen at føre dem sammen og
  at faa Per til at udtale sig om sine Planer.
  
  Men Per havde ikke mindste Lyst til at snakke fornuftigt. Dertil
  var han altfor optaget af Nanny, der nu ogsaa saae forlokkende
  dejlig ud i en udringet Raasilkekjole med røde Roser i sit sorte
  Haar. Han havde haft den Ære at føre hende tilbords, og denne
  Udmærkelse, og Bordets Glæder, og Anretningens ham uvante Pragt
  var stegen ham til Hovedet og havde gjort ham overstadig. Inde i
  Rygeværelset, hvor Kaffen og Likørerne anrettedes for Herrerne,
  og hvor Onkel Heinrich med diabolsk Skadefryd lumskelig blev ved
  at fylde i hans Glas, var han paa Nippet til at gøre Skandale.
  Han slog Philip Salomon fortrolig paa Skuldren, roste hans Vine
  og udtrykte i en hel Tale sin Beundring for Husets Damer. Nogle
  af de ældre Herrer samlede sig efterhaanden om ham og havde
  deres Morskab af den unge Mand, der saa aabenbart for første
  Gang var i ordenligt Selskab.
  
  Inde hos Fru Salomon og Jakobe i Dagligstuen sad en midaldrende,
  blond Herre, der ikke røg Tobak. Det var en vis Hr. Eybert, en
  af Byens større Fabriksejere og tillige bekendt som Politiker af
  den liberale -- saakaldte „evropæiske“ -- Gruppe, en fordomsfri
  og kundskabsrig Mand med megen Anseelse. Blandt den salomonske
  Familjes nærmeste Omgang betegnedes han i Fortrolighed som
  Jakobes tilkommende Mand. Han var noget ude over sin bedste
  Alder, nemlig omkring de fyrre, og forøvrig Enkemand med to
  Børn. Hans Kærlighed til Jakobe var en Kendsgerning. Han lagde
  ikke Skjul paa den hverken overfor Forældrene eller overfor
  hende selv. Forældrene var begge velstemte for Partiet; Hr.
  Eybert var en prøvet Ven af Huset og dertil en meget velstaaende
  Mand, der ikke kunde mistænkes for at spekulere i et rigt
  Giftermaal. De saae desuden af forskellige Grunde gerne, at
  Jakobe giftede sig; og de var i den Henseende under stadig
  Paavirkning af Familjens Læge, en jødisk Professor, der med stor
  Aabenhed erklærede, at „det Pigebarn sgu ikke var skabt til at
  leve som Nonne“.
  
  Med den Mistænksomhed, der regelmæssig vaktes hos den aldrende
  Frier, saasnart et nyt, ungt Mandfolkeansigt dukkede op i det
  salomonske Hus, havde Hr. Eybert straks ledet Samtalen hen paa
  Per, idet han spurgte, hvem det unge Menneske var, der tilsidst
  var bleven saa højrøstet ved Bordet.
  
  „Det er en Hr. Sidenius … en af Ivans Venner,“ sagde Fru Salomon
  i en Tone, hvori hun ligesom indlagde en lille Undskyldning paa
  Husets Vegne.
  
  „Ja saa, -- en Sidenius! Er han ikke saadan -- lidt --?“
  
  Hr. Eybert gjorde med Fingeren en Kresbevægelse foran sin Pande.
  
  „Aa, det tror jeg dog ikke,“ svarede Fru Salomon med en lille
  Latter. „Men et noget uroligt Hoved er han vistnok.“
  
  „Det ligger i saa Fald vist til Familjen.“
  
  Jakobe løftede Øjnene fra en Bog, som hun -- tilsyneladende
  udeltagende -- havde siddet og bladet i.
  
  „Men han er jo en Præstesøn,“ sagde hun.
  
  „Ja, der er vist en overhaandtagende Mængde Præster i Familjen,“
  bemærkede Fabrikanten. „Rimeligvis netop af den Grund skyder
  Slægten saa af og til nogle slemme Vildskud. Jeg erindrer, at en
  af mine Onkler, der var Proprietær i Jylland, har fortalt mig om
  en -- vistnok nu forlængst afdød -- Vendsysselpræst, der gik
  under Navnet „gale Sidenius“ og virkelig ikke synes at have
  faaet sit Epitheton ufortjent. Dersom min gamle Jyde-Onkels Ord
  staar til troende -- hvad de forresten ikke altid gjorde -- maa
  han have været noget nær en Landevejsrøver, der laa i Slagsmaal
  rundtom paa Kroerne. Jeg husker ogsaa en Historie om en Degn,
  som han engang i Drukkenskab … med Respekt at sige knappede
  Permissionerne ned paa i Menighedens Paasyn, hvorpaa han i
  Navnet Faderens, Sønnens og den hellige Aands tildelte ham tre
  Næveklask, saa det rungede i Kirken. Det var jo en egen Art
  Opbyggelse! Men efter den Historie blev den gode Pastor nok
  ogsaa dømt fra Kjole og Krave og spærret inde.“
  
  Mens Fru Salomon havde smilet af denne Historie, hørte Jakobe
  paa den med et formørket Udtryk; og det var netop dette Udtryk,
  saa fuldt af Afsky, der havde opildnet Fabrikanten til en ham
  saa uvant dristig Veltalenhed og endog forledet ham til at
  kolorere lidt paa Fortællingen for at gøre den des mere
  afskrækkende.
  
  Inde fra Rygeværelset hørtes igen Pers højrøstede Tale. Jakobe
  foer formelig sammen. Lyden af denne Stemme fik hende til at
  fryse. Hun gav sig atter til at blade i sin Bog, mens et bittert
  Minde gled hende gennem Sjælen.
  
  -- -- Det var for fire Aar siden paa en af Berlins store
  Banegaarde. Hun var paa Vej til sin Pension i Schweiz, og det
  var netop hendes sidste Rejse dertil; kort efter var det, hun
  havde overrasket alle ved sin pludselige Hjemkomst. Hun skulde
  her i Berlin tage mod en fra Breslau kommende Veninde, sammen
  med hvem hun skulde fortsætte Rejsen sydpaa. Hun var urolig og
  nervøs. Hun vidste, at hun snart igen skulde møde hin unge
  Advokat, som hun elskede, og af hvem hun troede sig genelsket.
  Derfor havde hun ikke kunnet finde Ro derhjemme og var rejst
  bort endnu tidligere, end hun plejede. -- Idet hun nu kom ind i
  den store Jernbanehal under Glashvælvingen, saae hun noget borte
  paa Perronen en Flok ynkværdige Pjalteskikkelser, hvorom en Kres
  af Nysgerrige stod og gabede, holdt i Afstand af et Par
  Politibetjente. Paa Grund af Skikkelsernes brogede Dragter og
  sydlandske Udseende tænkte hun, at det var en forkommen
  Zigøjnertrup, som Myndighederne sendte tilbage til dens
  Hjemsted; og i sin nervøse Frygt for stærke Indtryk vendte hun
  sig henimod den modsatte Ende af Perronen for at opsøge en
  Ventesal. Paa Vejen derhen mødte hun to Mænd, der bar en
  Sygebaare; og paa denne laa -- blot tildækket med en Kappe -- en
  gammel, udtæret Mand, der saae sig forvildet om med et Par
  store, blodsprængte, feberglødende Øjne. Helt uhyggelig tilmode
  henvendte hun sig til en Jernbanebetjent og spurgte, hvor
  Ventesalene var. Manden saae paa hende med et uforskammet Smil
  og sagde, at det maatte hun vist kunne lugte sig til; hun skulde
  bare gaa lige efter Næsen. Saa vendte hun ham Ryggen og skyndte
  sig videre. Udenfor en Række aabnede Fløjdøre, der afspærredes
  af Politi, stod igen en Samling Nysgerrige, der strakte Hals og
  løftede sig paa Tæerne for at komme til at se. Hun maatte
  besværlig bane sig Vej gennem Sværmen, og nu mødte der hende et
  Syn, der fik hende til at standse.
  
  Derinde over en stor, halvmørk Ventesals Gulv laa eller sad
  flere Hundrede af samme Slags fantastiske Pjalteskikkelser, som
  hun havde set paa Perronen: Mænd, Kvinder og Børn, graaskæggede
  Oldinge og Patteglutter, der laa ved Moderens Bryst. Nogle var
  næsten nøgne; mange havde blodige Bind om Panden eller Hænderne;
  alle var de gustne, udtærede og tilsmudsede, som havde de
  vandret dagevis i Sol og Støv. Det faldt straks i Øjnene, at den
  store, brogede Skare, hvori kun Kvindernes hvide Hovedklæder
  skabte en vis Ensartethed, var grupperet slægtsvis, havde samlet
  sig om Familjeoverhovederne, af hvilke de fleste var smaa,
  sortøjede Mænd, klædt i lange Kaftaner med Bælte omkring Livet.
  Alle havde de Stave hos sig og et eller andet Drikkekar ved
  Bæltet. Mange af dem syntes overhovedet ikke at eje andet. Nogle
  medførte dog lidt Køkkentøj; og enkelte Steder saae man Børnene
  sidde trofast og vaage over nogle sammensnørede Bylter, der
  aabenbart indeholdt Familjegods.
  
  Jakobe stod i allerførste Øjeblik ganske uforstaaende overfor
  hele dette Optrin. Da greb hun sig med eet til Hjertet. Hun
  havde i Halvmørket derinde faaet Øje paa et Par jødiske Herrer
  med hvide Mærker om Armen, der sammen med nogle Damer gik
  omkring og uddelte Klæder og Mad. I det samme forstod hun alt.
  Mens hun grebes af Svimmelhed, gik det op for hende, at hvad hun
  her saae for sig, var et af de mange Tog af fordrevne russiske
  Jøder, som i det sidste halve Aar var bleven ført gennem
  Tyskland for at indskibes til Amerika. Hun havde den hele Sommer
  læst i Aviserne om disse Skarer af Flygtninge, der endnu var
  halvvilde af Rædsel over de Skænselsgerninger, som Pøblen under
  Myndighedernes Ligegyldighed eller ligefremme Tilskyndelse havde
  øvet imod dem. Der havde staaet, at man om Natten havde svedet
  Jødernes Huse af over Hovedet paa dem, udplyndret dem indtil den
  nøgne Krop, skændet deres Kvinder, stenet gamle Folk og slagtet
  Børn, saa Rendestenene havde været røde af Blod, … hun havde
  hver Dag læst derom, men hun havde søgt at trøste sig med, at
  Skildringerne var overdrevne, at en saadan Umenneskelighed,
  begaaet ovenikøbet mod et fredeligt og flittigt Folk, var en
  Umulighed i Frihedens og Humanitetens Aarhundrede.
  
  „Achtung!“ lød det bag hende.
  
  Det var de to Mænd med Baaren, som nu kom tilbage og med Besvær
  banede sig Vej ind gennem Salen for at bortbære en anden af de
  mange Syge, der befandt sig derinde. Bagefter dem viste sig et
  Par uniformerede Politiembedsmænd, der med den uanfægteligste
  Inspektionsmine stillede sig op i den ene Dør og et Øjeblik
  betragtede den sørgelige Scene, hvorefter de sabelraslende gik
  videre.
  
  Jakobe turde ikke se mere. Hun mærkede, det begyndte at lyne
  rødt for hendes Øjne. Hun vaklede ind i en Førsteklasses
  Ventesal ved Siden af og snappede efter Luft. Vinduerne vendte
  ud til et Torv, hvor Folk gik og passiarede og lo. Sporvogne
  kimede og Hunde løb omkring og legede i Solskinnet. Hun maatte
  holde sig fast til Vindueskarmen for ikke at falde. -- -- Og
  dette var ingen Drøm! Det var Virkelighed! Disse til Himlen
  skrigende Skænselsgerninger kunde foregaa for Evropas Øjne, uden
  at en myndig Stemme hævede sig derimod! Og Kirkernes Klokker
  ringede Gudsfred over denne By, og Præsterne stod paa
  Prækestolene og vidnede om Kristendommens Velsignelser og
  Næstekærlighedens Sejr i et Land, hvor man med koldblodig
  Nysgerrighed -- ja med Skadefryd -- betragtede disse Tog af
  stakkels Hjemløse, der dreves gennem Landene som Pestbefængte og
  ofredes til Nød og Undergang i selve Kristendommens Navn!
  
  Det gav et Ryk i hende. Derude paa Torvet fik hun Øje paa de to
  Politiofficerer. Det var to ægte prøjsiske Løjtnantsskikkelser
  med Nakkeskilning og Slæbesabel og skinnende Sølvepauletter paa
  de brede Skuldre. Hendes Hænder knyttedes. I deres
  embedsmandsmæssige Uanfægtelighed, med deres overmodige Miner
  syntes disse to Lovens Vogtere hende et Sindbillede paa det hele
  farisæiske Kristensamfunds brutale Selvgodhed, og hun priste sig
  lykkelig over, at hun ikke havde haft et Mordvaaben hos sig før,
  da hun stod faa Skridt fra dem. Nu bagefter følte hun, at hun
  kunde have været i Stand til at dræbe dem med egen Haand.
  
  
  Naar senere hendes Kærlighedsskuffelse havde oprevet hende, som
  den gjorde, var det, fordi denne Sjælsrystelse var gaaet
  umiddelbart forud. Den ene Ydmygelse virkede tilbage paa
  Erindringen om den anden, ja Indtrykkene af de to Begivenheder
  blandede sig efterhaanden sammen for hende og fik en
  skæbnesvanger Magt over hendes Sind.
  
  Hun havde blandt andet i hine Dage besluttet aldrig at fæste sig
  til nogen Mand. Med en Jøde vilde hun ikke gifte sig. Hun vilde
  ikke, at hendes Børn skulde komme til at gennemgaa, hvad hun
  selv havde maattet lide paa Grund af sin usalige Fødsel. Men at
  stifte Familje med en Kristen kunde hun heller ikke tænke sig.
  Dertil hadede hun for uforsonligt dette Samfund, der i
  Aarhundreder havde været hendes Stammes koldblodige Bøddel.
  Selve Racen skræmmede hende desuden, virkede paa hende som en
  raa Trusel. Synet af en saadan firskaaren, blaaøjet og kødrig
  Nordbo som Per vakte straks Erindringen om hine to skulderbrede
  og magtglade Officiantskikkelser, som hun endnu efter Aars
  Forløb ikke kunde mindes uden at føle Mordlyst krible hende i
  Fingerspidserne.
  
  Saa var der ogsaa det, at hun nu begyndte at føle sig gammel.
  Hun havde været voksen siden sit ellevte-tolvte Aar. Allerede i
  Trettenaarsalderen havde hun haft sin første, dybt ulykkelige og
  oprivende Forelskelse, -- hun syntes derfor, hendes Hjerte nu
  fortjente Hvile.
  
  At hendes gamle Ven Eybert holdt af hende og gerne vilde have
  hende til Kone, havde hun længe vidst. Hun for sit Vedkommende
  satte stor Pris paa at tale med ham. Saa forskellige de end var,
  besad de mange fælles Interesser -- politiske og literære -- og
  havde omtrent det samme mistrøstige Syn paa det meste af, hvad
  der foregik herhjemme og rundt i Verden. I Grunden kunde hun
  rigtig godt lide ham. Den lille, stilfærdige Mand med det
  glatkæmmede lyse Haar og det tynde Fuldskæg havde en velgørende,
  beroligende Indflydelse paa hende, vakte intet af den Erindring
  om bredskuldret Brutalitet, der virkede saa afskrækkende paa
  hende overfor saa mange andre Mænd. Rigtignok var der saa heller
  ikke nogetsomhelst hos ham, der vakte det kvindelige Driftsliv i
  hende. Kun naar hun engang imellem hørte ham tale til andre om
  sine to moderløse Smaa, kunde der i Dybet af hendes Hjerte røre
  sig noget, der flygtigt bragte Blodet op i hendes Kinder; ja,
  der kunde være Øjeblikke, hvor hun i Trang til at udfylde en
  Plads her i Livet og ofre sig for et Kald flygtig lod sig gribe
  af den Tanke at blive Moder for denne ensomme Mands Børn.
  
  *                *
  *
  
  En Dag i Skumringen sad Onkel Heinrich hensunken i en dyb
  Lænestol inde i Biblioteket og røg en af sine stærke, sødligt
  duftende „Manillaer“ efter Middagen. Han havde siddet nogen Tid
  alene, da Ivan kom derind og kastede sig i en Stol overfor ham.
  
  „Onkel -- jeg har noget at tale med dig om.“
  
  „Det er et højst ubekvemmeligt Øjeblik, du har valgt dertil. Du
  veed, det inkommoderer mig at tale, naar jeg har spist.“
  
  „Men du holder heller ikke af at tale, mens du spiser, -- det
  plejer du jo at sige -- saa jeg veed virkelig ikke, hvornaar jeg
  maa snakke til dig.“
  
  „Naar jeg sover. -- Naa, men hvad er det saa?“
  
  „Vil du gøre mig en Tjeneste, Onkel?“
  
  „Du veed, at jeg af Princip aldrig gør Folk Tjenester. Lad os
  altsaa tale om noget andet.“
  
  „Saa kald det en Forretning -- eller hvad du vil,“ sagde Ivan og
  anbragte sig i sin Yndlingsstilling med den ene Fod oppe under
  sig. „Ser du, der er en ung Mand, som jeg interesserer mig for …
  et Menneske, som --.“
  
  „Kort og godt -- et af dine Genier. Videre!“
  
  „Jamen dennegang tager jeg ikke fejl, Onkel! Det er absolut et
  eminent Talent. Han vil engang komme til at præstere noget
  epokegørende i sit Fag. -- Men han er fattig.“
  
  „Fattig? Ja, det er jo en af Hovedegenskaberne hos Geniet, har
  jeg forstaaet.“
  
  „Og naturligvis vil man ikke give ham Lov til at gøre sig
  gældende herhjemme. Det er jo de store Begavelsers sædvanlige
  Lod. Men jeg er forresten ikke bange. Han skal slaaes op. Jeg
  har talt med Dyhring derom, og han har lovet mig at interviewe
  ham ved Lejlighed og skrive en Artikel om de store Opfindelser,
  han beskæftiger sig med.“
  
  „Med andre Ord, Ivan -- det Menneske, du der taler om, det er
  den selvbevidste unge Person med Opstandernæsen, der optraadte
  her forleden og gjorde Skandal’ -- ham med det uanstændige Navn.
  Hvad er det nu, han hedder?“
  
  „Sidenius.“
  
  „Herr Gott von Mannheim! At et stakkels Menneske kan hedde
  saadan!“
  
  „Nu veed jeg, at han har i Sinde at rejse bort og studere i
  Udlandet en Tid.“
  
  „Er han kommen til Penge da?“
  
  „Nej, ser du, Onkel, det er netop det, jeg gerne vilde tale med
  dig om. Forstaar du, jeg vilde gerne kunne tilbyde ham de
  nødvendige Rejsepenge, som jeg veed, han mangler. Men han er en
  stolt Natur. Og saa ømfindtlig paa det Omraade, at -- -- ja, --
  -- jeg er næsten sikker paa, at han vilde sige nej, naar man gik
  hen og ligefrem tilbød ham Penge. Han vilde tage det op som en
  Fornærmelse. Saadan er han.“
  
  „Saa skulde du sgu beholde dine Moneter, Ivan.“
  
  „Snak, Onkel! Det er netop den Slags Folk, der skal hjælpes. --
  Og du maa finde paa en Udvej, Onkel.“
  
  „Jeg? Er du gal?“
  
  „Jeg har tænkt mig, at jeg kunde faa dig til at være Skærmbræt
  for mig. Og det vil du nok, Onkel, naar jeg ber dig pænt om det.
  Ser du, Pengene maa tilbydes ham paa en saadan Maade, at det
  ikke støder ham … og absolut anonymt, ellers tager han dem
  aldrig. Du kan jo sige, at det er nogle Venner og Beundrere, der
  har ønsket at vise ham en Opmærksomhed, inden han rejser … eller
  du kan tilbyde ham dem som Laan … eller hvad du nu kan finde
  paa.“
  
  Onkelen skød sine buskede Bryn i Vejret og overvejede et
  Øjeblik. Det var ham i Grunden ikke imod at optræde som
  Velgører, naar det ikke kostede ham noget. Han havde desuden
  selv faaet en Smule tilovers for Per, som blandt alle Nannys
  Kurmagere syntes ham den eneste, der sad inde med Betingelser
  for at slaa sig op i Verden og blive et standsmæssigt Parti.
  
  „Hvormeget har du tænkt at fylde i den Luks?“
  
  „Hvad der behøves, for at han skal slaa igennem. Jeg har ment en
  fem-seks Hundrede Kroner. Maaske mere. Jeg har ikke sat nogen
  Grænse. Han faar anvist en Konto hos Griesmann og kan saa trække
  paa mig gennem ham.“
  
  „Du er gal, min Søstersøn! Du er ligesom din Mor og din Far og
  alle dine Søskende og din hele Familje splittergal!“
  
  „Er der Nogen, der gi’er lidt Ild?“ lød det i det samme fra
  Døren til Dagligstuen. Det var Nanny; hun stod derhenne med
  begge Hænder spændt omkring Livet og stak Overkroppen frem. En
  utændt Cigaret vippede mellem hendes Læber.
  
  Onkelen skar en Grimace.
  
  „Der kommer hun med sin Papirpatte! … Har jeg ikke sagt dig, at
  det er en væmmelig, afskyelig, nederdrægtig Stank.“
  
  „Er du i daarligt Humør, Onkel? Det var kedeligt. For der er
  noget, jeg gerne skulde snakke med dig om.“
  
  „Du ogsaa! … Snak væk! Min Middagshvile er dog komplet ødelagt
  for idag.“
  
  „Jeg har en Høne at plukke med dig, lille Ven.“
  
  „Pluk væk! Og lad det faa en Ende!“
  
  „Jeg synes, du kunde være saa taktfuld ikke at gaa gennem
  Strøget med dine Damer paa den Tid, hvor ordenlige Folk spaserer
  der. I hvert Fald skulde du vise din Familje det Hensyn at vælge
  en mindre afskrækkende Ledsagerske end det Uglebillede, jeg saae
  dig med baade idag og forleden. Vi kan ikke være bekendt, at du
  har en saa skrækkelig Smag, Onkel.“
  
  Hun havde stillet sig hen bag hans Stol, paa hvis Ryg hun
  hvilede sine Arme, mens hun sendte Strøm paa Strøm af Cigaretrøg
  ned over hans tyndhaarede Isse. Saa opbragt han end var over
  hendes Ord, rørte han sig ikke, men hengav sig med halvlukkede
  Øjne til den lille Nydelse, det var for ham at føle disse varme
  Aandepust fra de friske Pigelæber.
  
  „Har jeg ikke sagt dig, Nanny, at det er væmmeligt, afskyeligt
  at høre en ung Pige føre saadan uanstændig Tale. Forresten er
  den unge Dame, du taler om --.“
  
  „Hvadfor en ung Dame?“
  
  „Hende, du maaske har set mig gelejde en enkelt Gang -- det er
  min Værtindes Datter, en meget dannet og højst respektabel --.“
  
  „Jeg har ikke talt om nogen ung Dame. Jeg har talt om en gammel
  Hejre med røde Uldblomster paa Hatten og fede Sminkeklatter paa
  Kinderne. Og jeg siger dig, Onkel -- hende kan du ikke være
  bekendt.“
  
  „Og jeg siger dig, Tøs, at du skulde sidst snakke om, hvad man
  kan være bekendt -- du! Hvad er maaske det for Personer, du
  trækker her til Huset med dit uanstændige Koketteri? En Hr.
  Sidenius! En Bondedreng, der akkurat har faaet saa megen
  Politur, at han ikke snyder sig med Fingrene! Og hvad for et
  Fjæs der sidder paa den Fyr! Han ser grangivelig ud, som om han
  havde haft en Jomfru Næsvis til Mor og en Hanswurst til Far.“
  
  „Jeg finder ham nu smuk.“
  
  „Ja … du finder ham smuk,“ vrængede han efter hende. „Men det
  siger jeg dig, Nanny! Gifter du dig med en Døbt, som ikke i det
  mindste er Født, saa --.“
  
  „Hvad saa, Onkel?“
  
  Han sendte hende et frygteligt Blik over Stoleryggen og sagde
  langsomt, med højtideligt Eftertryk paa hvert Ord:
  
  „Saa faar du ikke min store Brillantnaal efter min Død.“
  
  „Jamen den har du jo ogsaa lovet Jakobe, Onkel. Og Rosalie har
  ogsaa faaet Løfte paa den. Og Ivan, tror jeg.“
  
  Han foer rasende op og styrtede ud af Stuen, idet han raabte: „I
  er allesammen splittergale i dette Hus! Jeg sætter ikke mere
  mine Ben her! Her er befængt! Jeg har faaet nok. -- --“
  
  Ivan og Nanny saae lidt betuttede paa hinanden. Som sædvanlig
  vidste de ikke rigtig, om han havde talt i Alvor eller halvt i
  Spøg.
  
  Men nu kom Jakobe frem i Dagligstuedøren.
  
  „Hvad har I gjort ved Onkel? Han var jo helt ude af sig selv.“
  
  „Ingenting,“ svarede Ivan. „Du veed, han kan aldrig lide mine
  Venner, -- og nu har han ogsaa set sig gal paa Sidenius. Det er
  det hele! Jeg fortalte ham, at Sidenius tænkte paa at rejse, og
  jeg bad ham om at gøre mig en Tjeneste i den Anledning -- det
  var det hele.“
  
  „Vil Hr. Sidenius rejse?“ spurgte Nanny -- og der var noget i
  Betoningen, som fik Søsteren i Døren til at se iagttagende paa
  hende.
  
  „Han tænker paa det, ja.“
  
  Nanny spurgte ikke om mere. Som i Tanker gik hun hen og kastede
  sin halvt udrøgne Cigaret fra sig i en Malmskaal, der stod paa
  Bordet.
  
  „Jeg tror virkelig, Nanny for Alvor har faaet et godt Øje til
  Hr. Sidenius,“ sagde Jakobe om Aftenen, da hun og Moderen sad
  alene i Dagligstuen omkring den tændte Arbejdslampe.
  
  „Aa, hvor falder det dig ind!“ sagde Fru Salomon i lidt uvillig
  Tone -- som var det en Tanke, der i Stilhed ogsaa havde
  beskæftiget hende og foruroliget hende en Smule. „Hr. Sidenius
  er jo en halvt utilregnelig Fusentast. Og Nanny mangler ikke
  Forstand. -- Desuden rejser han jo nu, og dermed ophører sagtens
  vort Bekendtskab med ham.“
  
  „Jeg har nu den Tro, at det vil trække ud med den Rejse,“ sagde
  Jakobe efter nogen Tavshed, -- hun sad tilbagelænet i
  Sofahjørnet ved Siden af Moderen og saae ud for sig i en egen
  mørk Grublen.
  
  „Kære Barn, hvad kan du vide om det?“
  
  „Aa, jeg er da ikke blind, Mor! Fra det første, jeg saae det
  Menneske her, var jeg klar over, hvad han kom her for. Og han er
  vist ikke af dem, der saa hastig opgiver, hvad de har sat sig i
  Hovedet. Det siger jo ogsaa Ivan om ham. Hvad der ellers kan
  være at udsætte paa ham -- og der er jo tilstrækkeligt endda! --
  noget af en Karakter synes han virkelig at være.“
  
  Fru Salomon smilte lidt.
  
  „Jeg tror, du begynder at forlige dig med ham, Jakobe.“
  
  „Nej, det gør jeg ikke, … og det vil jeg heller aldrig kunne.
  Dertil er selve hans Person mig for meget imod. Men jeg tænker
  paa, at han jo endnu er ganske ufærdig. Ingen kan vide, hvad han
  under gunstige Forhold vil kunne udvikle sig til. Maaske vil han
  virkelig engang kunne blive en ret antagelig Mand for Nanny. I
  hvert Fald tror jeg næsten, jeg vilde foretrække ham til Svoger
  f. Eks. for et Menneske som Dyhring.“
  
  „Hør, du er dog bleven en rigtig Kirsten Giftekniv, Jakobe,“
  sagde Fru Salomon. „Forleden var det Olga Davidsen, du havde
  travlt med; og idag er det din egen Søster, du vil have afsat.“
  
  Jakobe blev rød. Hun følte sig truffet af Moderens Bebrejdelse.
  
  „Lille Mor,“ -- hun bøjede sig frem for at skjule sin
  Forlegenhed og lagde Haanden hen paa Moderens Arm -- „Du veed
  nok, det er nu engang gamle Jomfruers Svaghed.“
  
  *                *
  *
  
  Per blev i disse Foraarsmaaneder en hyppig Gæst i det salomonske
  Hjem. Vistnok var det stadig Nannys Person, der hovedsagelig
  drog ham dertil; men ogsaa det ham saa nye og fremmedartede
  Familjeliv øvede en mægtig Tiltrækning paa ham.
  
  En Aften, da han var gaaet, kunde Jakobe ikke lade være med at
  henkaste det Spørgsmaal:
  
  „Gud veed, hvad Hr. Sidenius egenlig tænker paa, naar han saadan
  sidder og ser hen for sig uden at sige noget?“
  
  Han sad og tænkte paa sit eget Barndomshjem. Han saae for sig
  Dagligstuen derhjemme, saaledes som den stod tydeligst for hans
  Erindring: i de lange Vinteraftener, naar den enlige Lampe
  brændte døsigt paa Bordet foran Hestehaarssofaen og Faderen
  halvslumrede i den stivryggede Lænestol med sin grønne Papskærm
  for Øjnene, mens Signe læste højt af Avisen og de mindre Søstre
  sad krumme over deres Stoppearbejde og hvert Øjeblik skottede op
  til Uret paa Sekretæren for at se, om Vægteren ikke snart vilde
  komme og forkynde Sengetid. Han hørte igen hine smaa Suk, der nu
  og da lød fra Soveværelset ved Siden af, og hvormed Moderen
  derinde i Sengen gav sit altid lidt beklemte Hjerte Luft. Han
  hørte den stille Kogelyd fra Lampen, lugtede Tørveosen fra
  Kakkelovnen blandet med Lugten af Pletvand eller Medicin.
  
  Hvad der slog ham ved Sammenligningen, var dog ikke særlig
  Modsætningen mellem den Rigdom, han havde for Øje, og
  Barndomshjemmets Kummerlighed. Det var meget mere en Forskel i
  Tonen, i Talens Varmegrad, i selve Livstemperaturen i de to
  Hjem. Naar han her hørte de kaadmundede Børn tale næsten
  kammeratlig til deres Forældre; naar han hørte Fru Salomon
  drøfte Foraarsmoderne med sine Døtre, tale til dem om, hvilke
  Farver og hvilket Snit der klædte dem, ja ligefrem paalægge dem
  som Pligt at tage sig godt ud; naar han bestandig fandt Sindene
  livfuldt optagne af alt, hvad der skete rundt om i Verden, men
  aldrig hørte den mindste Hentydning til det dunkle „Hinsidige“,
  der som en Gravluftning havde gennemtrængt hans eget Hjem, hvor
  man regelmæssig begyndte og afsluttede Dagen med at bortvende
  sig fra Verden i Bøn og Salmesang; hvor det at pynte sig, ja
  blot at være velklædt og ofre Omhu paa sin Person næsten
  betragtedes som uværdigt for et af Aanden genfødt Menneske, --
  han følte da med Taknemlighed, at han virkelig her havde fundet,
  hvad han havde villet søge i fremmede og fjerne Egne, Naturens
  Børn, ubesmittede baade af et Himmerig og et Helvede.
  
  Dog, ogsaa selve Rigdommen havde gennem det salomonske Hjem
  faaet ny Værdi for ham. Han havde hidtil paa Bondevis betragtet
  Pengene nærmest som et Vaaben, med hvilket man -- halvt
  snigmorderisk -- hævdede sig i Tilværelseskampen. Nu aabnedes
  hans Øjne for den Betydning, gode og betryggede Livsvilkaar
  kunde faa ogsaa for et Menneskes sunde aandelige Vækst, for hans
  rolige og frie Karakterudfoldelse. Han begyndte at forstaa den
  Ærefrygt for Guldet, man tillagde Jøderne, og som alle
  rettroende Sideniuser højlig forargedes over. Han huskede sin
  Faders foragtelige Udtryk om „Mammondyrkerne“ og mindedes sin
  Religionslærer, en bleg og luvslidt Teolog, som -- idet han
  strøg Eleverne over Haaret med en Haand, der stank af Bukselomme
  -- indtrængende formanede dem til aldrig at eftertragte saadanne
  Skatte, som „Rust og Møl kan fortære“. Han tænkte paa, hvorledes
  i dette lille ludfattige Land Slægt efter Slægt var bleven
  optugtet til at nære en farisæisk Ringeagt for alt „timeligt
  Gods“, og hvorledes aandelig Forkommenhed og Pjalteri og
  Snuskethed samtidig havde præget det hele Samfund, og han følte
  en trodsig Lyst til at raabe ud over Landet et: „Respekt for
  Pengene! Paa Knæ for Mammon … Folkenes Opretholder og Forløser!“
  
  Han følte dog godt, at denne Lysskyhed overfor Guldets Glans
  endnu ikke var gaaet ham selv helt af Blodet. Naar han saae sig
  omkring i de overdaadigt udstyrede Stuer, mærkede han ofte
  Resterne af sin medfødte Troldenatur røre sig i ham. Ja, hver
  Gang han fra dette østerlandske Solskinshjem tænkte tilbage paa
  sit eget Liv med dets triste og fattige Glæder og
  Samvittighedskampenes Kval og Uhygge, følte han med Skamfuldhed,
  at han virkelig var, hvad Faderen altid havde kaldt ham, et
  „Mørkets Barn“, en Underjordisk -- en Sidenius.
  
  Livet i det store, rige og selskabelige Købmandshjem, hvor saa
  mange fribaarne og formsikre Mennesker mødtes, virkede
  overhovedet paa ham som et Aandens Spejl og vakte ham til
  fornyet Selverkendelse. For første Gang i sit Liv traf han her
  Folk, hvem han følte sig underlegen. Endog i Samtale med de unge
  Piger eller deres Veninder maatte han benytte allehaande
  Kunstgreb for at dække over Manglerne ved sin Kultur og skjule
  de store Huller i sin Viden. I al Hemmelighed søgte han da ogsaa
  skyndsomst at indhente, hvad han havde forsømt i Henseende til
  almindelig Dannelse. Navnlig havde han med Iver kastet sig over
  Studiet af Nathans Bøger, som han i disse Krese saa ofte hørte
  omtalt og omstridt. Ogsaa sine højst mangelfulde Sprogkundskaber
  søgte han at hjælpe paa for ikke at staa tilskamme i et Hus,
  hvor der kom saa mange Udlændinge, og hvor selv de yngre Børn
  talte de tre evropæiske Hovedsprog med Færdighed.
  
  Derfor, skønt han stadig søgte til Huset særlig for Nannys
  Skyld, holdt han undertiden mest af at sidde og snakke med Fru
  Salomon og Jakobe, hvis Underholdning syntes ham at være mest
  belærende. Navnlig havde han faaet stor Respekt for Jakobe, der
  med lige stor Lethed kunde tale om gamle, græske Filosofer og om
  den nyeste Bismarck-Politik, og som alligevel ikke var nogen
  Blaastrømpe. Trods det lidet behagelige Indtryk, hun straks
  havde gjort paa ham, og skønt hun endnu langtfra altid viste sig
  for ham fra sin tilgængeligste Side, satte han megen Pris paa at
  tale med hende om, hvad han havde læst eller tænkte paa at læse;
  og hun paa sin Side lod sig ved en Slags Overrumpling afvæbne af
  hans Optagethed af Dr. Nathan, en Mand, i hvem ogsaa hun saae
  Landets stærkeste Personlighed og en ny Tids Herold. De havde
  her fundet et Felt, hvor de kunde mødes i Forstaaelse, og
  hvortil de hver paa sin Maade droges af det, der var dybest i
  dem begge -- Hadet til den Kirke, der havde kastet Skygge over
  deres Ungdom. Og Per gjorde ingen Røverkule af sit Hjerte. Han
  udtalte sig om sine Følelser med en naiv Aabenhjertighed, der
  efterhaanden vandt ham -- om ikke hendes Sympati, saa dog hendes
  Overbærenhed. I Virkeligheden ledede hun i denne Tid hans
  Udvikling langt mere, end hun selv anede. Men heller ikke Per
  havde nogen rigtig Forstaaelse af den Indflydelse, hendes
  overlegne Personlighed var ved at faa paa ham. Med al sin
  Respekt for hende begreb han derfor heller ikke rigtig den
  overordenlige Hyldest, hun fra visse Sider var Genstand for, f.
  Eks. paa Husets store Modtagelsesaftener, hvor saa mange af det
  liberale Partis Bedstemænd var tilstede. Mens Nanny ved saadanne
  Lejligheder foer overgiven gennem Stuerne med Literaterne
  Balling og Povl Berger og den Slags Narrefølge, samlede Jakobe
  trods sit afmaalte, til Tider afvisende Væsen Selskabets Spidser
  om sin Stol, de virkelige Berømtheder, Universitetsprofessorerne
  og de mange ansete Læger, der udgjorde en saa betydningsfuld Del
  af Hovedstadens allerede ganske indflydelsesrige Fremgangsparti.
  Engang hørte han endog en af disse Folk udbryde i Beklagelser
  over, at en Kvinde af saa megen Aand og med saa mange Kundskaber
  ikke syntes tilsinds at gøre nogen Mand lykkelig. „Forresten,
  hvem skulde hun gifte sig med?“ havde Manden bagefter selv
  indvendt. „Hun, der i sit Væsen har saa meget dronningeagtigt,
  burde jo i det mindste have en Prins. Denne kedelige Eybert er
  da i hvert Fald ikke noget for hende.“ Disse Ord gjorde, skønt
  udtalte i Spøg, et alvorligt Indtryk paa Per og paavirkede lidt
  efter lidt hans Bedømmelse ogsaa af hendes Ydre. Han maatte
  indrømme, at hun bar sig ganske stolt, og at Ansigtsprofilen
  virkelig mere var en Ørns end en Papegøjes. Han fik Øjet op for
  Skønheden i hendes lette og dog saa sikre Gang med dens
  ejendommelige, rovdyrsagtigt lydløse Fodskifte. Han lagde Mærke
  til den overlegne Maade, hvorpaa hun kunde synke ned i en
  Lænestol, -- ja, om det saa var hendes hastige Maade at pudse
  Næsen paa, slog det ham med eet, hvor fornem den var.
  
  En Aften kom de tilfældig til at være nogle Øjeblikke alene inde
  i Biblioteksværelset. Nanny var i Middagsselskab og ventedes
  først hjem om en Timestid; han var netop bleven siddende for at
  bie paa hendes Hjemkomst. De sad paa hver sin Side af det store,
  ottekantede, perlemorsindlagte Bord, Lampen stod imellem dem og
  spejlede sin gule Silkeskærm i dets mørke Plade. Jakobe sad med
  Haanden under Kinden og bladede i et Billedværk. De havde i
  nogen Tid ikke talt, da hun pludselig gjorde ham det Spørgsmaal,
  hvorledes det egenlig var gaaet til, at han, som tilhørte en
  Slægt, der var saa udpræget præstelig, havde faaet Lyst til at
  gaa den praktiske Vej og blive Ingeniør.
  
  „Synes De maaske ikke om Stillingen?“ spurgte han afledende.
  
  „Jo -- hvorfor ikke?“ sagde hun og talte med megen Varme om den
  Betydning, Aarhundredets storslaaede Ingeniør-Virksomhed sikkert
  engang vilde faa for Menneskehedens Frigørelse, idet man ved
  saaledes at formindske Afstanden mellem Landene ved Hjælp af
  Jernbaner og Telegrafer og Dampskibe bidrog til at udligne de
  indbyrdes Forskelligheder og dermed havde gjort det første
  Skridt til den endelige Virkeliggørelse af Menneskenes gamle
  Drøm om en broderlig Forstaaelse mellem alle Jordens Folkeslag.
  
  Per skottede ved disse Ord et Par Gange hurtigt over til hende
  og blev lidt rød. Han havde aldrig selv betragtet sin Virksomhed
  fra det Synspunkt men følte sig overordenlig tiltalt af at se
  sit Kanalprojekt stillet i en saa ophøjet Ides Tjeneste. Han
  blev formelig lidt højtidelig stemt.
  
  Saadan gik det ham iøvrig bestandig overfor hende. Det var med
  hendes Ord som med Nathans Bøger, de kunde glimtvis ligesom
  lynbelyse fjerne og fremmede Tankeegne, saa de virkede som en
  lokkende Aabenbaring. -- -- Hvor hun er klog! tænkte han ofte,
  naar han sad overfor hende og betragtede hendes sære,
  sfinksagtige Træk, og han kunde da have en helt eventyrlig
  Fornemmelse af at sidde Ansigt til Ansigt med en ungdommelig
  Sibylle. I saadanne Øjeblikke voksede hun ud i det
  overnaturlige, blev selve Visdomsdybets uudgrundelige
  Bevogterske.
  
  „Jeg vilde ønske, jeg havde kendt Dem for længe siden, Frøken.“
  
  Skønt han havde gjort sig Umage for at lægge lidt Lystighed i
  Stemmen, hørte han godt, hvor flovt det lød. Jakobe smilte da
  ogsaa paa en Maade, der ikke kunde smigre ham. Alligevel blev
  han ved:
  
  „Ja, det var naturligvis dumt sagt. Men det er nu ikke desmindre
  sandt, -- jeg gaar virkelig i denne Tid omkring med en
  Fornemmelse af, at jeg først nu begynder at blive rigtig
  Menneske. Og det har nu De en Smule Del i, Frøken … enten De saa
  bryder Dem om det eller ej.“
  
  „Hvad Slags Skabning mener De da at have været før?“
  
  Det varede lidt, før han svarede:
  
  „Husker De ikke fra Deres danske Læsebog et Sagn om en
  Bakketrold, der krøb op gennem en Muldvarpetue for at leve
  mellem Menneskene men nøs ganske forskrækkeligt, hvergang Solen
  brød gennem Skyerne? -- Aa, jeg kunde fortælle Dem en lang
  Historie derom!“
  
  Og, bedst som de sad, begyndte han virkelig at lukke noget af
  sit Allerinderste op for hende. Overrasket af en Trang til
  Fortrolighed fortalte han hende -- omend halvt spøgende -- om
  sin Barndom og om det brudte Forhold til Forældrehjemmet.
  
  Jakobe havde i Forvejen hørt noget derom gennem Ivan. Hun blev
  lidt sky ved denne pludselige Aabenhjertighed og opfordrede ham
  ikke til at fortsætte.
  
  Nu blev de ogsaa afbrudt af Onkel Heinrich, der kom ind fra
  Forstuen. Den gamle Udhaler forsømte sjælden nogen Lejlighed,
  hvor han kunde komme til at beskue sine Niecer i stort Toilette.
  Hans første Spørgsmaal galdt da ogsaa Nanny.
  
  I det samme hørte de Vognen rulle ind i Porten, og et Øjeblik
  efter fejede Nanny ind ad Døren.
  
  Idet hun opdagede Per, standsede hun og lod med beregnende
  Langsomhed det hvide Skindslag glide ned fra de blottede
  Skuldre.
  
  Per havde rejst sig og betragtede hende lidt forvirret.
  
  Ja, vist var det et dejligt Legeme, som stod der foran ham i en
  hvid, dybt nedringet Silkekjole, endnu blussende af
  Selskabssalenes Hede og med Øjnene straalende af Festglæde. Og
  dog -- da han lod Blikket glide tilbage til Søsterens sortklædte
  Skikkelse, som sad der med Haanden tænksomt under Hagen, omgydt
  af Lampens rolige Lys, slog det ham, hvor godt Jakobe taalte
  Sammenligningen.
  
  Helt underlig tilmode tog han lidt efter Afsked og gik langsomt
  hjemad. Og midt paa Gaden standsede han og sagde halvt
  forskrækket til sig selv, idet han skød Hatten tilbage fra
  Panden:
  
  „Jamen -- du gode Gud! Kan det da være Jakobe, jeg elsker?“
  
  
  
  
  Ottende Kapitel.
  
  For at gøre sit Navn kendt af Offenligheden og derved fremme
  ogsaa sine Planer i det salomonske Hjem havde Per i nogen Tid
  tumlet med den Tanke at udgive et lille Skrift om sine Ideer.
  Det skulde være hans Svar til Oberst Bjerregrav, og Skriftet
  skulde formes som en Udfordring til det hele hjemlige
  „Ingeniørkleresi“, der havde villet kneble ham og støde ham ned
  i Mørket. De Herrer skulde faa at mærke, at der endnu var Liv i
  Rebellen.
  
  Han vilde blandt andet udvikle Nødvendigheden af en fuldstændig
  Omordning af Landets Samfærdselsvæsen. Med Tal, som man nok
  skulde lade staa, vilde han godtgøre, hvor taabeligt det var for
  et brændselsfattigt, af Havet omflydt lille Land at begunstige
  Udviklingen af et kostbart Jernbanenet i Stedet for at lægge
  Hovedvægten paa et mangearmet Kanalsystem, der kunde bringe saa
  at sige hver eneste lille By i direkte Forbindelse med
  Verdenshavnene. Han vilde hermed først og fremmest slaa til Lyd
  for sit eget Projekt, hvoraf Bogen skulde indeholde en
  fuldstændig Beskrivelse ledsaget af Tegninger og Overslag.
  
  Iøvrig var det hans Hensigt ogsaa at meddele Betragtninger af et
  videre Omfang. Ægget af de Ord, Jakobe hin Aften havde ladet
  falde om Ingeniørvidenskabens naturlige Førerstilling i Nutidens
  Kulturkamp, besluttede han at udstyre Bogen med nogle kraftige
  Indledningsord, hvori han mere i Almindelighed vilde udtale sig
  om Landets Fremtidsopgaver.
  
  Dette Kampskrift begyndte han nu at udarbejde. Saa uvant det end
  var ham at udtrykke sig med Pennen, og skønt Ortografi og
  Tegnsætning ikke var hans stærke Side, gav han sig ufortrøden i
  Kast med Opgaven. I en Stil og Tone, der var farvet af hans
  Indtryk fra Dr. Nathans Skrifter, fastslog han først det dybe
  Forfald, hvori „det akademiske Spidsborgerskab“ i Løbet af det
  sidste Hundredaar havde styrtet Nationen, og gav en mørk
  Skildring af den uophjælpelige Armod, hvori Landet tilsidst
  vilde synke ned, dersom man paa Trods af sund Fornuft og andre
  Landes Erfaringer ikke løsrev sig fra de overleverede
  Forestillinger om Smørrets og Flæskets Velsignelser og resolut
  skaffede Befolkningen nye Indtægtskilder. Som Modstykke
  udkastede han et livfuldt Billede af det Vidunderrige, hvortil
  en kraftig Industri forholdsvis hurtigt vilde kunne omskabe
  Landet. Mens Pennen tumlede henover Papiret, saae han i Aanden
  store Skibe dampe frem ad hans Kanalers blanke Vandveje, tungt
  ladede med fjerne Landes Raaprodukter. Han saae stolte Fabriker
  rejse sig langs alle rindende Strømmes regulerede Løb, hørte
  Lyden af summende Svinghjul og brusende Turbiner. Paa den golde,
  jyske Hede, hvor nu kun nogle magre Faar fandt en kummerlig
  Føde, saae han menneskemylrende Stæder, travle Nybyggerbyer,
  hvor ingen Kirkeklokker i Midnatstimen ringede Spøgelsefrygt ind
  i Sindene, men som med elektriske Banstraaler jog Mørket og dets
  Aander paa Flugt.
  
  En Dag, som han sad der og glødede af Inspiration, fik han et
  overraskende Besøg. Der blev slaaet et Par rappe Slag paa hans
  Dør med en Stokkeknap, og „Direktør“ Delft aabenbarede sig i lys
  Pariserdragt, pomadiseret og parfymeret, med et blaaligt Seglas
  for det ene, stærkt skelende Øje.
  
  „De har, ved Gud, skjult Dem godt,“ sagde han uden nogensomhelst
  Indledning og saae sig mønstrende omkring i den lille, mørke
  Bagstue, hvor det flød med Papirer og Tegneruller. „Saa her er
  det altsaa, De sidder og udsteder Deres falske Veksler paa
  Fremtiden! Det er virkelig ogsaa et Ideal af en
  Falskmøntnerhule. -- For Guds Skyld! Jeg forstyrrer Dem dog vel
  ikke i Fabrikationen af nogle hundrede Tusinde? Ha, ha, ha!“
  
  Per kendte hans ligefremme Udtryksmaade for godt til at
  fornærmes af den. Alligevel smilte han lidt tvungent. Han kunde
  ikke lide denne grimme Mand og følte sig ubehagelig tilmode ved
  Besøget. Hvad kan den gamle Slubbert ville mig? tænkte han.
  
  „Det forbavser Dem dog vel ikke at se mig?“ spurgte Hr. Delft
  med paatagen Ængstelse, efter at han havde gjort sig det
  mageligt i den eenarmede Gyngestol, som Per havde budt ham Plads
  i. „Jeg har saamænd længe ligget paa Tur ud til Dem, Hr.
  Sidenius; men mine Forretninger har ikke levnet mig Tid før nu.
  De urolige Forhold i Kina og Forviklingerne i Indien skaffer
  vort Selskab et utroligt Bryderi. Jeg maa telegrafere den hele
  Dag. -- Naa, men nu sidder jeg altsaa her for at passiare lidt
  med Dem -- hen i Vejr og Vind, som man siger.“
  
  Han gjorde her et lille Ophold i den tydelige Hensigt at spænde
  Pers Nysgerrighed. Men Per forholdt sig roligt afventende og
  spurgte ikke.
  
  Der blev derfor en længere Pavse, hvorunder Hr. Delft paany
  gjorde den fattige lille Stue til Genstand for en nærgaaende
  Undersøgelse gennem sit Seglas.
  
  „Har De nogensinde opholdt Dem i Kina, Hr. Sidenius? … I Indien
  maaske? … Men i Amerika har De dog vel været? … Aa, der burde
  alle unge Mænd rejse over og tage sig et Kursus i den Kunst at
  kaste sig frem i Verden.“
  
  Fornyet Pavse. Hvorefter Hr. Delfts Tone slog om og blev mere
  forsigtig.
  
  „Skulde De, Hr. Sidenius, tilfældigvis kunne erindre en lille
  Samtale, vi havde med hinanden den første Gang, jeg havde den
  Ære at hilse paa Dem i min Svogers Hus? De var saa elskværdig at
  udtale nogle anerkendende Ord om min Niece, hvorfor jeg meget
  takkede Dem. Jeg tillod mig ved den Lejlighed at henlede Deres
  Opmærksomhed paa den Fornøjelse, De kunde skaffe Dem ved at
  studere de mange latterlige Personager, som de unge Piger
  trækker til Huset derhenne. Naa, har jeg ikke Ret? Er det ikke
  mangen Gang et virkelig komisk Syn? Der kommer de unge Fyre
  spankulerende og gør Haneben uden at have saa meget som en lybsk
  Skilling i Lommen og med Ansigter saa uskyldige som en nyvasket
  Barnerumpe.“
  
  Per tænkte ved sig selv, at havde det ikke været for Jakobes
  Skyld, skulde den gamle Kavaler snart være kommen paa Hovedet ud
  af Døren.
  
  „Og saa er det saa dansk … ikke sandt? … saa ægtepæredansk,“
  blev Hr. Delft ufortrøden ved, idet han kastede et nyt,
  medynksfuldt Blik om paa Stuens Kummerlighed. „I andre Länder
  vilde saadan noget være en Umulighed … lod sig ganske ikke
  tænke! I Amerika f. Eks. --.“
  
  Han gav sig til at fortælle om, hvad han engang havde oplevet i
  New-York med en ung Mand, der „machte en stor Karrier“ og
  snappede en Milliardærdatter væk for Næsen af fødte Grever og
  Baroner, endda han var en fattig Djævel, der spiste sin Middag i
  en Saloon.
  
  „Det unge Menneske hed Stadlmann, en Østerriger. Han var saadan
  en Slags Geni eller Charlatan, man kalder det; han vilde lave
  Sødmælk og Butter af Præriegræsset, uden at det først gik gennem
  Køer. Storartet Ide! Saa var det paa et Laboratorium, han gik
  der og eksperimenterte og blev bekendt med en Søn af Samuel
  Smith -- De har nok hørt det Navn -- en af Børsens Matadorer i
  Fifth Avenue, en Mand paa sine syv-otte Hundrede Millioner --
  Dollars, forstaar De! Og Samuel havde en eneste Datter paa tyve
  Aar, og, Gud forlade mig, gaar hun ikke hen og forliber sig i
  denher Stymper og vil partu gifte sig med ham. Hvad gi’er De
  mig! Naa, Fyren kom jo paa Hovedet ned ad Trapperne --
  naturligvis. Dersom en Mand som Samuel havde saadan rent ud
  foræret sin Datter bort, var han bleven til Grin i hele Unionen.
  Men nu var vi nogle Stykker, der havde observeret detteher og
  fulgt Sagens Gang, som det hedder; og vi sidder en Dag i vor
  Klub og bliver enige om, at der maa kunne laves Forretning ud af
  den Historie. Og saa dannede vi med det samme et Aktieselskab.“
  
  „Et Aktieselskab? … Paa hvad?“ spurgte Per, der var begyndt at
  lytte.
  
  „Paa hvad? Paa den unge Mand naturligvis … paa hans Chancer
  altsaa. Vi samlede en Aktiekapital … først paa fem, siden paa ti
  Tusind Dollars, for at han kunde etablere sig som en ung
  Levemand i New-York, leje sig en flot Lejlighed paa Broadway,
  holde Tjener og Ridehest og give Soupers for Journalisterne og
  blive omtalt i Bladene … kort at sige, efter Forløb af to
  Maaneder var hans Navn bekendt over hele The Street. Saa kørte
  han en Dag hen og friede hos Samuel.“
  
  „Naa. Og fik hende?“
  
  „Nej, ikke saa meget som en afklippet Negl af hende. Samuel
  havde sin egen Spekulation med Pigebarnet. Han var selv en
  Skarnkørers Søn og vilde derfor partu have sin Datter gift med
  en Adelsmand.“
  
  „Men hvordan gik det saa med Aktieselskabet?“
  
  „Det gik meget godt. Det blev en Forretning paa sine Tohundrede
  Procent.“
  
  „Det forstaar jeg ikke. Naar Faderen kun vilde give Datteren til
  en Adelsmand --“
  
  „Ja, vi skaffede naturligvis Fyren det Adelskab. Det kostede os
  fire Tusind Dollars. Men saa var det ogsaa et af Evropas ældste
  og fineste Navne. Det gik meget nemt. Fyren leverte os Adressen
  paa en gammel Enkegrevinde von Raben-Rabenstein i hans Hjemegn,
  en fattig Djævel, som levede af at have Pensionat for unge
  Piger. Vi sender hende en lang Skrivelse med Billet til New-York
  og Retur og udbeder os hendes ærefulde Nærværelse ved den
  højtidelige Aabning af et nyt Børneasyl, som vi havde oprettet i
  filantropisk Øjemed, -- det var tre Unger fra Gaden og en
  gammel, fordrukken Negerkælling, som vi havde engageret for tre
  Maaneder, -- men det fortalte vi naturligvis ikke. Asylet skulde
  bære Kejserindens Navn, skrev vi, og være særlig beregnet paa
  Børn af østerrigske Forældre, … den kunde hun jo ikke staa for!
  Det var en guddommelig Komedie! Ved hendes Ankomst med
  Dampskibet mødte hele Interessentskabet med Blomsterbuketter og
  kørte hende i en Karet med fire Heste til en Galladinner paa
  Hotel Netherland, hvor hun blev præsenteret for Journalisterne
  som Hr. Stadlmanns kødelige Tante, -- det stod altsammen at læse
  i Bladene Dagen efter. Saa viste vi hende et lovformelig opsat
  Adoptionsdokument og viftede hende lidt for Næsen med en
  Tusinddollar-Check indtil hun besvimede. Seks Maaneder efter
  blev den nybagte Greve von Raben-Rabensteins Bryllup fejret med
  fyrstelig Pragt i Overværelse af hele Unionens Aristokrati. Jeg
  kan tale med derom, for jeg var selv blandt de Indbudne og havde
  den Ære at føre den unge Hertuginde af Catania født Simpson
  tilbords.“
  
  Per sad foroverbøjet og snoede nervøst sit Overskæg. Hr. Delft
  havde med sin Fortælling stukket til hans ømme Sted: hans
  Pengeforlegenhed. Det var daarlig nok, at hans Midler slog til
  for hans personlige Fornødenheder i denne Tid. Hvorledes han
  skulde skaffe sig Penge til at faa sin Bog trykt -- det
  Spørgsmaal havde kostet ham meget Hovedbrud.
  
  Han havde siddet ganske rolig og med et fremkunstlet Smil hørt
  paa den vidtløftige Fortælling, der iøvrig ganske lignede de
  Røverhistorier, Hr. Delft plejede at give tilbedste efter
  Middagen i sin Svogers Hus. Han var kommen til at tænke paa, at
  det muligvis vilde være klogt at holde gode Miner med denne
  gamle Hyæne, og han overvejede nu, om ikke denne skulde kunne
  benyttes til at skaffe et Laan tilveje paa ikke altfor ublu
  Betingelser.
  
  „Det er i Grunden ingen daarlig Tanke -- saadan at lave et
  Aktieselskab paa en ung Mands Udsigter. Veed De hvad, Hr.
  Direktør, den Trafik skulde De se at faa indført herhjemme. Jeg
  har bare een Indvending. Hvorfor netop spekulere i
  Ægteskabs-Chancer? De hører dog i Almindelighed til de mest
  uberegnelige. Hvorfor ikke hellere spekulere i en anden af de
  mangfoldige Muligheder, der kan aabne sig for en dygtig og
  energisk ung Mand? Hvad siger De f. Eks. om en Ingeniør med en
  eller anden god Ide … et originalt Vandbygningsprojekt f. Eks.
  …?“
  
  „Jeg indrømmer Dem,“ svarede Hr. Delft med et ubarmhjertigt
  Smil, „paa Navnet kommer det mindre an, naar det ellers er
  velklingende. Det Interessentskab, jeg talte om, hed saaledes
  „Company til kunstig Fremstilling af Sødmælk og Fløde“. Et
  fortræffeligt Navn! Vi fik paa det et Par godtroende Spækhøkere
  til at tegne sig som Garanter.“
  
  „Bien! De mener altsaa, at der kunde være Mulighed for at faa
  dannet et lignende Konsortium her, naar en Mand f. Eks.
  fremlagde Beregninger og nøjagtige Overslag, der tilfulde
  godtgjorde, at hans Plan -- om den gennemførtes med Energi --
  engang vilde kunne indbringe Millioner?“
  
  „Ja -- hvorfor ikke?“
  
  Svarets overraskende Ligefremhed gjorde Per mistænksom. Han vil
  lokke mig i en Fælde, tænkte han. Han kender mine Planer, og nu
  er det hans Mening at faa mig til at udlevere mig, for at han
  bagefter kan prostituere mig for Jakobe og hendes Familje.
  
  Han trak sig atter ind i sig selv og tav. Men da Hr. Delft nu
  tog til sin Hat, som vilde han gaa, blev han alligevel urolig.
  Han sagde til sig selv, at han jo dog vilde være nødt til at
  gribe til en eller anden fortvivlet Udvej for at skaffe Penge,
  og han besluttede at vove sig i hvert Fald endnu et lille Stykke
  frem. Men pludselig faldt der en stor Lede over ham. Han følte
  sig saa nedværdiget af disse uendelige Pengebekymringer. Han
  harmedes ved saaledes stadig at maatte gaa Snigveje og hykle og
  lyve for at skaffe sig, hvad han skulde bruge. I en Slags
  Desperation brød han med alle Betænkeligheder og sagde:
  
  „Hr. Direktør -- skal vi ikke lade al Forstillelse fare? Jeg kan
  forstaa paa Dem, at De kender min Tilbøjelighed for Deres Niece,
  og jeg gør Dem gerne den Indrømmelse, at det er noget ubesindigt
  af mig i min nuværende Stilling at gøre mig Forhaabninger
  overfor en Dame med saa mange udmærkede -- baade indre og ydre
  -- Fortrin.“
  
  „Meget smukt talt. Meget smukt.“
  
  „Nu vel. De har nu selv bragt Sagen paa Bane, og De har derved
  givet mig nogen Berettigelse til at gøre Dem følgende ligefremme
  Spørgsmaal: Vil De, Hr. Direktør, sætte Dem i Bevægelse for til
  Gunst for mig at faa dannet et saadant Interessentskab som det,
  vi før talte om?“
  
  „Jeg?“ udbrød den lille Mand og rejste sig i hyklet Bestyrtelse
  halvt op fra Stolen.
  
  „Ja, netop De!“ vedblev Per. „Jeg tilstaar, jeg er for Tiden i
  stærk Forlegenhed. Jeg maa have Penge … Jeg skal have Penge, om
  jeg saa skal stjæle dem.“
  
  Hr. Delft, der iøvrig troede, at det stadig var Nanny, Pers
  Planer galdt, var nu kommen derhen, hvor han vilde. Pers sidste
  Udtalelse syntes han godt om. Den bestyrkede ham i høj Grad i
  Troen paa, at Per sad inde med Betingelser for at gøre Karriere
  og opnaa en Samfundsstilling, der anstod sig hans Søsters
  Datter.
  
  Han lo pludselig helt fornøjet.
  
  „De er ikke ueffen. Tror jeg ikke, De foreslaar mig en Geschæft
  om min egen Niece. Naa -- Tanken respekterer jeg. Men jeg gør
  ikke Privatforretninger mere. Heller ikke med unge Piger. Men nu
  skal jeg sige Dem, hvorfor jeg er kommen. Jeg har Tillid til
  Dem, unge Mand! Jeg har Tro paa Deres Fremtid, og jeg vil hjælpe
  Dem. De trænger til Penge. De skal faa dem. Men jeg siger Dem
  straks -- her bliver ikke Tale om at betale nogen Rente eller
  saadan noget. Det er altsaa ingen Forretning, forstaar De -- saa
  kan De ellers kalde det, hvad De vil. Kender De David Griesmann,
  Overretssagføreren? Han boer i Klosterstræde. Hos ham kan De
  hæve, hvad De foreløbig har Brug for, mod Sikkerhed i -- nu ja,
  i det forventede Udbytte af Deres eminente Opdagelser,
  naturligvis. Men -- jeg siger Dem -- jeg vil have mit Navn holdt
  udenfor. Dersom Nogen spørger mig, om det er mig, der
  forstrækker Dem, siger jeg rentud nej. At De forstaar mig!“
  
  Per svarede ingenting. Hr. Delfts Tone og overlegne
  Beskyttermine gjorde ham det umuligt at fortsætte Forhandlingen;
  og desuden havde han ingensomhelst Tillid til Paalideligheden af
  dette altfor uegennyttige Tilbud.
  
  Da „Direktøren“ nu igen tog til sin Hat, holdt han ham derfor
  ikke længer tilbage. Han sagde blot med et Smil -- for at give
  en Slags Forklaring:
  
  „Ja, naturligvis opfatter jeg Deres Tilbud som et muntert
  Indfald. Forhaabenlig forstod De ogsaa nok, at mine Ord var ment
  i Spøg. De smittede mig virkelig med Deres amerikanske
  Historie.“
  
  Hr. Delft saae først lidt overrasket paa ham. Derpaa smilte han
  med sit allerubarmhjertigste Smil.
  
  „Gudbevares, Hr. Ingeniør! De har altfor ringe Tillid til min
  Opfattelsesevne. Den fejler ellers ikke noget, vil jeg sige Dem.
  Imidlertid … skulde De ved Lejlighed faa Lyst til at fortsætte
  Spøgen, saa veed De nu, hvor Hr. Griesmann boer. Han har
  Kontortid mellem ti og fire. Og jeg kan forsikre Dem, han har
  megen komisk Sans … megen komisk Sans! Jeg anbefaler mig!“
  
  Han stod allerede med Haanden paa Dørklinken, da han atter
  vendte sig om mod Per, der var bleven staaende ved Bordet.
  
  „Endnu et Ord, Hr. Sidenius! De har til min Søstersøn omtalt en
  Enkebaronesse von Bernt-Adlersborg, ikke sandt? Undskyld mig mit
  paatrængende Spørgsmaal … kender De noget nøjere til den Dame?“
  
  „Nej. Jeg kendte en Smule til hendes afdøde Bror. Men hvorfor
  vil De --?“
  
  „Undskyld mig! Det er en ældre Dame, ikke sandt? Og vistnok
  saadan lidt … lidt morsch i Hovedet?“
  
  „Maaske. Men maa jeg spørge -- --?“
  
  „Og De havde forleden et Brev fra hende, … et venligt Brev fra
  Udlandet. Ivan har fortalt mig det. Hun havde bedt Dem om at
  besøge hende i hendes Hjem i Sommer, og hun beklager nu, at hun
  gennemgaar en Kur og først kommer tilbage til Vinter. Er det
  ikke rigtigt?“
  
  „Men for Pokker!“ udbrød nu Per utaalmodig og slog Knoen i
  Bordet. „Hvorfor gør De mig alle de Spørgsmaal?“
  
  Men uden at lade sig forskrække gik den lille grimme Mandsling
  ham tæt ind paa Livet, løftede sig paa Taaspidserne og sagde:
  
  „Jo -- jeg skal sige Dem -- der kunde muligvis ogsaa her i
  Landet tænkes Folk, der kun vil gifte deres Døtre bort til Mænd
  med et adeligt Navn. Adjø!“
  
  *                *
  *
  
  Salomons var allerede i Slutningen af Maj flyttet ud til deres
  Sommerbolig „Skovbakken“, en Villa ved Kysten en Times Rejse fra
  København. Per tog gerne derud om Søndagen, naar der var aabent
  Hus, men viste sig ogsaa til andre Tider under Paaskud af at
  ville raadføre sig med Ivan om Bøgers Trykning og lignende Ting,
  der angik hans Pjece. At ikke alle i Familjen var lige glade ved
  hans Besøg, og at navnlig Nanny oftere viste ham sin Ryg end sit
  Ansigt, efter at det var gaaet op for hende, at hun var bleven
  vraget, bekymrede ham ikke. Fra det Øjeblik, han var kommen til
  den Overbevisning, at det var Søsteren, han holdt af, og at han
  næppe forringede sine Fremtidsudsigter ved at følge sin
  Tilbøjelighed, søgte han under sine Besøg udelukkende Jakobes
  Selskab.
  
  Nu var der ulykkeligvis ikke foregaaet en tilsvarende Stigning i
  Jakobes Følelser for ham. Tværtimod. Noget af den Uhygge, hans
  Person havde indgydt hende ved deres allerførste Møde, var igen
  bleven levende hos hende efter hin Aftensamtale i København,
  hvor han havde betroet hende sit Forhold til Forældre og
  Søskende. Saa oprigtigt hendes eget Had til Kristendommen end
  var, stødtes hun tilbage af den tilsyneladende Ro og Ufølsomhed,
  hvormed han havde omtalt den hele Sag. I sin mosaiske Ærefrygt
  for Hjemmet og Slægten skræmmedes hun af en saadan Uforsonlighed
  overfor de Nærmeste.
  
  Saa var der desuden kommen noget i selve hans Optræden, der
  virkede ubehageligt paa hende. Efterhaanden som han overvandt
  sin selskabelige Usikkerhed, der hidtil havde lagt en Dæmper paa
  hans Selvfølelse, ytrede der sig blandt andet en uheldig
  Tilbøjelighed hos ham til at tale i Tide og Utide. Efter at have
  læst en halv Snes Bøger af Dr. Nathan og ligesindede Forfattere
  følte han øjensynlig sin Viden tilstrækkelig grundfæstet og
  kastede sig med provinsiel Frejdighed ind i enhver Diskussion om
  Tidens store Frigørelseskamp. Navnlig efter Middagsbordet, hvor
  han gerne drak tæt, gav han sig uforknyt til at forkynde, ja
  næsten præke om Menneskehedens kommende Stortid og
  Naturvidenskabens Evangelier -- paa en Maade, der undertiden
  vakte Smil og Forlegenhed hos dem, der hørte ham.
  
  Han skulde absolut paa enhver Vis udmærke sig. Paa Spasereturene
  ude i Skoven sprang han over alle Vejbommene og opfordrede de
  andre Herrer i Selskabet til at gøre ham det efter. Var de ude
  at ro, tog han straks begge Aarene for at gøre sig til af sine
  Armkræfter. -- Ogsaa med sin Paaklædning stødte han an. Efter
  tarvelig fransk Mode sad hans Klæder meget stramt omkring ham og
  fremhævede næsten uanstændigt hans kraftige Legemsformer. Dertil
  havde han nu til Sommerbrug anskaffet sig en egen Slags dybt
  udringet Linned, der ikke alene blottede hans muskelsvære Hals
  men tillige aabenbarede det øverste af Brystet, hvad der gav ham
  en vis, utækkelig Lighed med den Slags unge Mennesker, der
  ernærer sig af Glædespigernes Kærlighed. Nanny hoverede
  regelmæssig, hver Gang han havde været der i Besøg. Hun plejede
  at sige: „Naar han en skønne Dag revner af Vigtighed, er jeg
  bange for, det bliver over Bagpartiet.“
  
  Jakobe havde trods alt nærmest ondt af ham. Men da det endelig
  begyndte at gaa op for hende, at det var hende selv og ikke
  Søsteren, hans Efterstræbelse galdt, og at det var for at tækkes
  hende, han saadan slog om sig med sin Kraftnatur, vidste hun
  ikke længer, hvad hun skulde stille op med ham. Hun sørgede for
  aldrig mere at blive ene med ham, og hun talte til sin Broder
  om, at han maatte se at faa ham til at gøre Alvor af den
  Udenlandsrejse, der havde været talt om. Det gik ikke an, sagde
  hun, at han blev ved at komme der i Huset, før han i det mindste
  selv indsaae sin Mangel paa Kulturafslibning; og hertil vilde et
  Ophold blandt Fremmede vistnok hurtigst hjælpe ham.
  
  Tilsidst blev Bevidstheden om hans Hensigter hende uudholdelig,
  og en Dag var det nær gaaet galt. Det var i Begyndelsen af Juli.
  Familjen sad ude paa den brede, gruslagte Terrasse foran Villaen
  og nød Aftenkøligheden efter en lummerhed Dag. Man havde nylig
  rejst sig fra Middagsbordet og sad endnu ved Kaffen. Paa den
  monumentale, togrenede Marmortrappe, der førte ned til Vandet
  mellem Rosenbudskadser, løb og krøb de mindre og mindste Børn op
  og ned i hvide Dragter og store Solhatte. Det var midt i
  Blomstringstiden. Buskene blussede af Farver, og ved hvert
  Vindpust gled en Vellugtsbølge henover Kaffebordet og blandede
  sig med Duften af Philip Salomons Havannacigar.
  
  Der var ingen andre Fremmede end Husvennen, Hr. Eybert, som
  Dagen i Forvejen var kommen hjem fra sin aarlige Baderejse med
  en ny, umærkelig lille Isseplade fra Gossec i Paris. Den
  fyrretyveaarige Mand tog sig helt ungdommelig ud, som han sad
  der, brunet af Sydfrankrigs Sol, og fortalte om sine
  Alpeudflugter og om fælles Bekendte, han havde truffet
  undervejs. Philip Salomon, der havde rykket sig lidt bort fra
  Bordet for at gennemløbe Aftenaviserne, indskød nu og da et
  Spørgsmaal eller meddelte Ivan en Børsnyhed. Uden Vanskelighed
  fulgte denne Mand to-tre forskellige Samtaler samtidig med, at
  han multiplicerede femcifrede Tal i Hovedet og opskrev Facit et
  eller andet Sted i sin Hukommelses mægtige Kopibog. Og alligevel
  var der ingen af dem alle, der mere bevidst end han nød Aftenens
  Fred og Rosenduften og det hele Hjemmelivs Tryghed og Glæde.
  
  Nanny var ikke hjemme. Umiddelbart efter Bordet var hun taget
  bort for sammen med en Veninde at overvære en Sommerkoncert paa
  Klampenborg, hvortil hun var bleven indbudt af Dyhring --
  Journalisten.
  
  Ved Otte-Tiden dukkede Per pludselig op. Han var i slet Lune.
  Tvunget af Nøden og i Grunden uden at vente nogetsomhelst
  Resultat deraf havde han om Formiddagen opsøgt den
  Overretssagfører Griesmann, til hvem Hr. Delft med saa mystiske
  Ord havde henvist ham; og til sin Forbavselse havde han straks
  faaet udbetalt en større Sum alene ved at nævne sit Navn og
  udstede en Kvittering. Men til Trods for, at han herved for lang
  Tid var bleven befriet for den eneste, virkelige Sorg, han endnu
  kendte og anerkendte, var han gaaet utilfreds og urolig hjem.
  Med en Fornemmelse af paa uværdig Maade at have solgt sig havde
  han laaset Seddelbunkerne inde i sin Kommodeskuffe uden engang
  at ville eftertælle dem.
  
  Synet af den hjemvendte Medbejler, som sad der forynget ved
  Jakobes Side, forbedrede ikke hans Sindsstemning. I den Sum af
  meget blandede Følelser, der udgjorde Pers Kærlighed til den
  unge Dame, var Forfængeligheden en af de mest fremtrædende; og
  selv et mindre mistænksomt Øje end hans vilde straks have kunnet
  se, at hun var ikke saa lidt optaget af Hr. Eyberts
  Tilbagekomst.
  
  Den beregnede Skødesløshed, hvormed han derfor hilste paa sin
  Rival, kom han imidlertid til at overdrive i en Grad, saa den
  forfejlede sin Virkning og fik Hr. Eybert til at smile.
  
  „Jeg tror, jeg har været saa uheldig at gøre mig den unge Mand
  til Fjende,“ bemærkede han paa Fransk halvhøjt til Jakobe, der
  -- i sin Opbragthed over Pers Opførsel -- undlod at svare.
  
  Uheldigvis opfattedes Ordene ogsaa af Per, og hans Ansigt
  falmede. Trods gentagne Opfordringer til ham om at tage Plads
  blev han staaende. Selv da Ivan skød en Stol helt hen til ham,
  satte han sig ikke. Han anbragte blot Haanden paa dens Ryg, og i
  denne Stilling blev han ved at se over paa Eybert med et
  uforskammet Blik. Der blev nogen Uro mellem de andre. Men i det
  samme kom der heldigvis nye Besøgende, og en Skandale blev
  afværget.
  
  Jakobe forvandt dog ikke hele Aftenen disse Øjeblikkes
  angstfulde Ophidselse. Hun var formelig kommen til at ryste. Og
  hun lovede sig selv, at hun nu ikke længer vilde finde sig i
  denne taabelige Drengs Anmasselser. Hun havde aabenbart allerede
  vist ham en altfor stor Overbærenhed. Dersom han endnu en eneste
  Gang vovede en saadan Opførsel, vilde hun bede Faderen forbyde
  ham Huset. Den dumme, indbildske Knægt! Hvad maatte Eybert
  tænke?
  
  Da de Fremmede var gaaet og Moderen og Jakobe nogle Øjeblikke
  havde siddet alene paa Terrassen uden at sige noget, gav den
  første sig til at tale om Eybert.
  
  „Jeg tror, han var lidt urolig for sin lille Astrid. Hun er nok
  igen ikke rigtig flink.“
  
  „Saa--aa,“ sagde Jakobe og blev langsomt rød. „Det har jeg ikke
  hørt ham tale om. Det er dog vel ikke noget slemt?“
  
  „Det tror jeg egenlig ikke; men det var dog vist af den Grund,
  han tog lidt tidlig hjem. Han har jo ingen stor Tillid til sin
  Husholderske, veed du. Han er virkelig rigtig ilde stillet,
  stakkels Mand.“
  
  Det sidste syntes Jakobe at overhøre. Hun lænede sig tilbage i
  Kurvestolen med Hænderne samlede i Skødet og saae ud over
  Sundet, der laa blankt og mælkefarvet under en stor og tom og
  stjerneløs Aftenhimmel. Ovre paa Svenskekysten brændte Ruderne
  endnu i Solnedgangsskæret.
  
  Det var ikke nogen Hemmelighed for hende, at Forældrene gerne
  saae hende gift med Eybert. Navnlig i den allersidste Tid havde
  Moderen røbet megen Iver for at paavirke hende i den Retning,
  hvad der forresten havde opbragt hende en lille Smule, fordi det
  havde været saa ganske overflødigt. Hendes Tanker havde i den
  sidste Maaned ganske af sig selv søgt ham hyppigere end
  nogensinde før i deres lange Bekendtskabstid. Hun havde under
  hans Fraværelse for første Gang for Alvor savnet hans Selskab.
  Hun havde næsten daglig længtes … ikke alene efter deres
  fortrolige Meningsudvekslinger om alt det mistrøstende, der
  skete rundt om i Verden, men efter selve hans personlige
  Nærværelse, efter hans lyse Smil, hans kloge Øjne, efter den
  hele afklarede Ro, der prægede hans Væsen, og som virkede saa
  velgørende paa hende. Naar hun før var kommen til at rødme, var
  det paa Grund af det stærke Indtryk, det gjorde paa hende at
  høre om hans lille Datters Sygdom. Hun havde i det Øjeblik med
  undselig Forvirring følt, at hun allerede halvvejs betragtede
  sig som hans Børns Moder.
  
  At hun ikke elskede ham saaledes, som hun før havde elsket
  andre, vidste hun godt; men herover gjorde hun sig ingen
  Skrupler. Nu i sin modne Alder foretrak hun denne tillidsfulde
  Tryghed, hun følte ved hans Side, for den store Lidenskabs
  hærgende Feber. Hun sagde til sig selv, at var han ikke et
  saadant stolt og herligt Sandhedsvidne, som hun engang i sin
  Ungdoms Overmod havde drømt om at skænke Hvile og Glæde ved sit
  Bryst, saa var han dog en Mand med en alvorlig Overbevisning. Og
  var han ikke længer helt ung, saa skæmmedes han til Gengæld ikke
  af den Ufærdighed og den forlorne Mandighed, der ofte gjorde
  unge Mænd saa usmagelige.
  
  Og saa var der altid en saadan ren og god Lugt ved hans Person,
  -- hvad der betød uendelig meget for hende, der ikke kunde være
  sammen med Nogen uden at modtage et ganske bestemt Lugtindtryk
  af Vedkommende og lang Tid efter til sin store Plage forfølges
  deraf, undertiden som en ulidelig Hallucination. -- Per sporede
  hun i over tre Alens Afstand paa den Fattigdommens Stank af
  Hengemthed og daarlig Vadsk og gammel Tobak, der hang ved hans
  Klæder.
  
  Endelig besad Eybert et Fortrin, der havde beskæftiget hende,
  endog før han paa nogen Maade var bleven hende sympatisk. Han
  var af en anset Familje, og med sine gode Formuesforhold og sin
  akademiske Fortid (han var statsvidenskabelig Kandidat) var han
  hurtig bleven en af den fremblomstrende københavnske
  Liberalismes ledende Mænd med Sæde i Tinget og en ikke helt
  ringe Indflydelse paa sit Partis Politik. Folk, der morede sig
  med at sammensætte Ministerlister for det -- just ikke
  sandsynlige -- Tilfælde, at frisindede Anskuelser skulde blive
  repræsenterede i Regeringen, nævnte gerne hans Navn i første
  Række; og denne Udsigt til Højhed og Magtbesiddelse havde
  bestandig haft noget stærkt tillokkende for hende. Den
  Ligegyldighed for selskabelig Rang og ydre Udmærkelse, som hun
  bar tilskue, var ikke helt naturlig; den var et Nødskjul, som
  Klogskab og Stolthed paabød hende. I flygtige Øjeblikke kunde
  endnu Drømme om i selve Hoffets Sale at skaffe sig Oprejsning
  for sine Ydmygelser og ved Kongers og Kejseres Arm at triumfere
  over sit Blods Forhaanere faa hendes Kinder til at gløde. Dersom
  ikke hendes nøgterne Forstand hurtig havde overbevist hende om
  Fantasteriet i slige Tanker, skulde hun visselig ikke have ladet
  den stakkels Eybert gaa saalænge og sukke forgæves.
  
  *                *
  *
  
  For Pers Vedkommende fik Sammenstødet med Eybert den Betydning,
  at han besluttede sig til at fri snarest mulig. Nu, da han var
  kommen til Penge, vilde han nemlig gøre Alvor af at rejse bort
  et Aarstid for at gøre praktiske Studier rundtom i Udlandet --
  baade i Evropa og Amerika. Men forinden vilde han sikre sig
  Jakobe. Han turde ikke udsætte sig for, at Hr. Eybert eller en
  anden omluskende gammel Ræv snappede hende bort under hans
  Fraværelse.
  
  At Jakobe just ikke opmuntrede ham men endog temmelig tydeligt
  undgik hans Selskab, nedslog ikke hans Haab. Han havde fra
  første Færd været klar over, at han maatte gaa lempelig
  tilværks, saa at sige erobre hende Stykke for Stykke, … og
  forresten mente han allerede at være rykket hendes Hjerte saa
  nær, at han kunde høre det banke. Den forøgede Skyhed, hvormed
  hun i den sidste Tid omgikkes ham, opfattede han netop som et
  godt Tegn. Nu vilde han holde sig lidt paa Afstand og give hende
  Ro og Tid til at overveje, forinden han skred til Handling.
  
  En Dag fik han et Ekspresbrev fra Ivan, der glædestraalende
  meddelte ham, at den Artikel, Dyhring havde lovet at skrive om
  hans Ideer, nu var gaaet i Trykken og rimeligvis vilde komme i
  „Falken“ allerede den næste Dag.
  
  „Tjen mig nu i“ -- skrev han -- „at gøre Dyhring en Visit. Jeg
  veed, han vil sætte Pris derpaa. Betænk, at det vil kunne blive
  af Betydning for Dem at overvinde den Uvilje, De mulig føler ved
  at foretage et saadant Skridt. Dyhring vil paa mange Maader
  kunne gøre Dem Tjenester baade nu og i Fremtiden. Som jeg før
  har tilladt mig at sige Dem, kære Sidenius -- Pressens Bistand
  er i vore Dage en uomgængelig Nødvendighed!!“
  
  Per sov ikke meget den Nat. Ivan havde for en Ugestid siden igen
  ført ham sammen med den ansete unge Journalist, og Per havde ved
  den Lejlighed endelig givet efter for Vennens Bønner og lukket
  lidt op for sine Hemmeligheder. Forøvrig havde han selv anset
  det for ganske klogt saaledes at berede Vejen for sit Skrift, og
  han var nu spændt paa for første Gang at se sit Navn og sine
  Tanker forkyndt for den undrende Verden.
  
  Det blev dog kun til Skuffelse og Ærgrelse for ham. I Stedet for
  den ledende Artikel, han havde ventet, fandt han paa Bladets
  tredje Side en halv Spalte trykt med Petit og underskrevet med
  et af Dyhrings mange Mærker Si’l vous plaît. At Artiklen var
  holdt i en let spøgefuld Tone, mærkede han endda slet ikke.
  Endog Overskriften „Millionærer søges“ optog han i fuldeste
  Alvor. Derimod var han højlig misfornøjet med ikke et eneste
  Sted at finde sit Navn men gennem hele Artiklen at se sig
  ubestemt betegnet som „Planens unge, talentfulde Ophavsmand“
  eller lignende. Ogsaa var han dybt forarget over den
  overfladiske Behandling af Bekostningsspørgsmaalet, og navnlig
  blev han aldeles rasende over en fejlagtig Anbringelse af et
  Komma i en Decimalbrøk, der efter hans Mening ganske vilde
  forvirre Begreberne om Værkets Karakter og Betydning.
  
  Det havde ellers været langt fra hans Hensigt at give efter for
  Ivans Ønske om, at han skulde gøre Hr. Dyhring en Takkevisit;
  han fandt, at det snarere maatte være denne, som var ham Tak
  skyldig for Stof til en opsigtsvækkende Artikel. Men nu
  betragtede han det som sin ligefremme Pligt at bekvemme sig til
  dette Besøg for at faa den kompromitterende Decimalbrøk rettet
  hurtigst mulig. Endnu samme Formiddag søgte han derfor Dyhring
  paa hans private Bopæl, -- en elegant Ungkarlelejlighed i et af
  Byens flotteste Kvarterer.
  
  Skønt Klokken var næsten tolv, var Dyhring endnu ikke paaklædt.
  Hans Husholderske nægtede ham af den Grund hjemme; men
  Sovekammerdøren blev i det samme aabnet lidt, og Journalistens
  gyldenblonde Hoved kiggede frem med en Silkepapirspapillot
  viklet om hver af Mustachespidserne.
  
  „Ah, er det Dem!“ -- Tonen lød lidt skuffet -- „Naa ja, gaa De
  kun ind. Min Frisør er i Øjeblikket hos mig. Jeg skal straks
  være til Tjeneste.“
  
  Per fik god Tid til at se sig omkring i Dyhrings Stuer, om hvis
  udskejende Luksus der gik saa mange overdrevne Rygter. Elegant
  var der uimodsigeligt. Silkebetrukne Møbler i Arbejdsværelset …
  Gobelinstapet … Malerier … Stabler af Bøger og Tidsskrifthefter
  henkastede paa Stolene. Et Harem af Dameportrætter paa
  Skrivebordet. -- Inde i den tilstødende Spisestue, hvortil Døren
  stod aaben, saaes et festlig dækket Frokostbord med en skinnende
  hvid Dug, Vinkaraffe, Blomster og Frugter.
  
  Per kunde ikke lade være med i sit stille Sind at anstille en
  Sammenligning mellem dette Hjem og sine egne to smaa, mørke
  Kamre -- og han grebes af en ham ellers uvant Utaalmodighed. Det
  var ikke, fordi han paa nogen Maade misundte et Menneske som
  Dyhring, der i hans Øjne var en halvt foragtelig Person, en
  Slags Alfons hos den store Skøge Bysladderen eller den offenlige
  Mening. Men det harmede ham, at en saadan ussel Avisskriver
  allerede havde naaet en Uafhængighed og Magtstilling, som han
  selv endnu kun kunde drømme om.
  
  Endelig kom Dyhring ind: lille og spændstig, -- en Taagænger --
  klædt i chokoladefarvede Benklæder, Safianstøfler og en kort,
  kraprød Hjemmejakke med sorte Silkeopslag.
  
  „Hvormed kan jeg være Dem til Tjeneste, Hr. Sidenius?“ spurgte
  han som den, der var vant til at modtage Ansøgere. „Vil De ikke
  tage Plads.“
  
  Disse to omtrent jævnaldrende unge Mænd, der satte sig der
  overfor hinanden, hver i sin himmelblaa Silkelænestol, og
  kastede Benene overkors, havde -- trods al ydre Ulighed -- ikke
  saa lidt tilfælles. Otto Dyhring var ligesom Per et hjemløst
  Barn. Han var Søn af en forgældet og udsvævende Officer, der
  efter faa Aars Ægteskab havde lagt sin Kone i Graven og siden
  var død for egen Haand. Slægtninge i Provinsen havde givet ham
  Naadsensbrød, og atten Aar gammel var han kommen til København
  som Student, fattig og forsømt, men -- ligesom Per -- opfyldt af
  de dristigste Forventninger og fast besluttet paa for enhver
  Pris at gøre sin Lykke og skaffe sig Oprejsning for
  Barndomstidens Afsavn og Ydmygelser. Med en soldatermæssig
  Koldblodighed, der ikke kendte til Anfægtelser, og med en
  instinktsikker Fornemmelse af, hvor Aladdinslampen for Tiden laa
  skjult, havde han kastet sig ind i Journalistiken, der netop i
  de Aar efter udenlandsk Mønster havde brudt Politikens Overmagt
  og lagt Hovedvægten paa et mangfoldigt, literært bearbejdet
  Nyhedsstof. Uden særlig mærkelige Evner som Skribent men med de
  Uinteresseredes vevre Smidighed havde han -- støttet af et Ydre,
  der behagede Kvinderne -- hurtig opnaaet en indflydelsesrig
  Stilling ved et af Hovedstadens toneangivende Blade og udnyttede
  den hensynsløst, ganske ubekymret af Borgerskabets Fordømmelse.
  Allerede fra sit enogtyvende Aar havde han haft en Aarsindkomst,
  der nærmede sig en Ministergage. Teaterdirektørerne kappedes om
  at spille hans Farcebearbejdelser; Bogforlæggerne tilkøbte sig
  hans Bevaagenhed ved at udgive hans (af en eller anden fattig
  Sproglærer besørgede) Oversættelser; Skuespillere og
  Varietesangerinder, unge Digtere og graanende Jubilarer,
  Bitterfabrikanter og Cirkusdirektører, … alle bejlede de til
  hans Gunst, viste ham alleslags Opmærksomheder, for Kvindernes
  Vedkommende ved Ydelser in natura. Som en ung Gud tronede han
  højt i sin uanfægtelige Sorgløshed -- tilbedt og afskyet,
  misundt og foragtet -- levende kongeligt paa Menneskenes Dumhed,
  Forfængelighed, Fejghed og Hykleri.
  
  Artiklen om Pers Projekt havde han alene skrevet for at tjene
  Ivan Salomon, der undertiden var ham behjælpelig med at anbringe
  en Veksel. Per selv interesserede ham ikke det bitterste, og for
  hurtig at blive af med ham lovede han straks at ville indføre de
  begærede Rettelser i det næste Nummer af „Falken“. Men naar Per
  først var begyndt at tale om sit Værk, var han ikke let at
  standse. Dyhring blev fortvivlet og sad tilsidst og gabede
  ganske ugenert bag sin kvindelig hvide Haand. Han fandt denne
  skvaldrende Bonde uudholdelig. Desuden ventede han Damebesøg.
  Foruden Artiklen om Per havde han i Dagsnummeret af Bladet en
  lyrisk Lovprisning af en Balletdame, der for Tiden optraadte i
  Cirkus, -- og han ventede desaarsag den ham tilkommende Tribut.
  
  Endelig brød Per op, og Dyhring gik ind i sin Spisestue, hvortil
  Døren under Besøget var bleven lukket af en usynlig Haand. Idet
  han stod paa Tærskelen, gik han bagover af Forbavselse, …
  derhenne paa Stolen foran hans Opdækning sad Nanny Salomon med
  bredskygget, hvid Kniplingshat paa Hovedet og en halvfortæret
  Radise i Haanden. Hendes sædvanlige Følgeveninde, den lille
  skæve Olga Davidsen, stod henne ved Vinduet, sprudrød af
  forlegen Munterhed.
  
  „Maa jeg spørge … hvordan i Alverden er de ærede Damer sluppen
  herind? Jeg har ikke hørt det ringe.“
  
  „Hvorfor skulde vi ringe? Jeg har jo Deres Entrenøgle,“ svarede
  Nanny med en Dristighed, der bragte Veninden til formelig at
  snappe efter Vejret. „Forresten stod Døren aaben, … Deres
  Madamme var ved at feje derude. Hun fortalte os, at der var
  Nogen inde hos Dem, og saa bad vi hende vise os herind … Det er
  ellers rigtig gode Radiser, De holder.“
  
  Hun udsøgte sig omhyggelig en ny af Assiettens Beholdning,
  dyppede den i Saltkarret og satte sine skinnende hvide Tænder i
  den.
  
  „De er virkelig modig, Frøken Nanny! Veed De, hvem det var, der
  i dette Øjeblik forlod mig?“
  
  „Ja, det var jo Hr. Sidenius. Hans Stemme tager man virkelig
  ikke fejl af.“
  
  „Og det siger De saadan ganske rolig. Sæt nu, at De var kommen
  blot to Minutter senere, -- saa var De løbet lige i Armene paa
  ham.“
  
  „Nu ja, det havde maaske været ganske behageligt.“
  
  Dyhring truede smilende ad hende med Fingren.
  
  „Slemme -- letsindige -- henrivende Frøken Nanny! Hvad skal man
  dog tænke om Dem?“
  
  „Aa --,“ sagde hun og gav sig til at mønstre alle Retterne paa
  Bordet. „De skal tænke, at jeg er gruelig sulten, og at jeg
  kunde have den største Lyst til at spise Frokost hos Dem … her
  er saa mange lækre Sager. Ym … Gaaseleverpostej! Min Livret …
  Naa, men lad os komme til Forretningerne,“ afbrød hun sig selv,
  viskede sig om Munden med hans Serviet og rejste sig. „Veed De,
  at det idag er sidste Dag, „Bakken“ er aaben for i Sommer? Og
  skammer De Dem ikke en lille Smule over ikke en eneste Gang at
  have tilbudt to unge uskyldige Piger Deres Gelejdelse derop? De
  veed dog, vi maa ikke gaa der alene for vore Mama’er.“
  
  „Men, Herregud, hvad vil De paa Bakken?“
  
  „Hvad vi vil der? … Olga, hører du! Hr. Dyhring er naiv, han
  spørger, hvad vi vil der! Vi vil more os, naturligvis! Vi vil
  høre paa Lirekasserne og køre paa Karussel og spise varme Vafler
  og se paa Ildmanden og paa den fede Dame --.“
  
  „Naa, ikke lidt mere?“
  
  „Jo, saa vil vi høre paa Syngepigerne og danse paa den aabne
  Estrade … Men først og fremmest vil jeg have en Skrigeballon. En
  rigtig rød og væmmelig Skrigeballon, der kan sige Bæ--æh! At De
  veed det!“
  
  Dyhring, der med sammenknebne Øjne havde betragtet den unge
  Piges svulmende Bryster og hvide Arme, som skimtedes under
  Kjolelivets klare Sommerstof, var imidlertid gaaet hende ganske
  nær og sagde nu med halv Stemme, for at Veninden ikke skulde
  høre det:
  
  „Det er meget betænksomt af Dem, Frøken Salomon, at De altid
  tager en Sauvegarde med Dem. De er virkelig saa forførende i den
  Dragt der, at -- --.“
  
  Han fik ikke talt ud.
  
  „Olga,“ sagde Nanny vendt mod Veninden. „Nu gaar vi. Hr. Dyhring
  begynder at blive upassende … Tjenerinde!“
  
  Hun trak med to Fingre ud i sit Kjoleskørt og nejede. Saa gik
  hun stoltserende ud af Stuen med Armen om sin Ledsagerskes Liv.
  
  Men i Døren standsede hun, saae sig tilbage over Skuldren og
  sagde:
  
  „Er det altsaa en Aftale, at vi mødes Klokken syv ved
  Klampenborgstationen? … Men det vil jeg sige Dem, at dersom De
  sladrer af Skole og fortæller Mama, at vi har været heroppe, saa
  siger jeg, at De lyver, og saa faar De aldrig mere Lov til at
  kysse mig -- uden paa Munden.“
  
  „Men, Nanny, du er dog helt tosset idag,“ hviskede Veninden,
  idet hun skyndsomst trak hende med sig.
  
  Mens Dyhring nød sit ensomme Maaltid, tømte han et Par Gange
  tankefuldt sit Sherryglas og sank hen i alvorlige Betragtninger.
  Den unge Levemand var i den sidste Tid begyndt at beskæftige sig
  med Ægteskabsplaner. Han havde en Dag sammentalt Summerne paa
  sine løbende Veksler og var kommen til det Resultat, at han nu
  ikke længer turde opsætte at gøre et godt Parti. Af de
  forskellige unge Rigmandsdøtre, overfor hvem han i den Anledning
  havde indledet et noget skødesløst Kurmageri, var Nanny Salomon
  ikke netop den guldvægtigste og derfor heller ikke den, han
  hidtil nærmest havde haft i Kikkerten. Derimod var hun ubetinget
  den smukkeste, den kvikkeste, den dristigste, kort sagt den, der
  mindede mest om den Slags løse Fugle, fra hvis Omgang han endnu
  slet ikke længtes bort.
  
  Men nu ringede det igen paa hans Dør. Og skønt han havde givet
  Husholdersken strenge Ordrer til ikke at indlade andre end en
  vis Cirkusdame med ildrødt Krushaar, hørte han et Mandfolk tale
  højt ude i Forstuen og sætte en Stok i Paraplystativet. Døren
  blev slaaet op, og paa Tærskelen stod en ældre, strengt udseende
  Herre med et blussende Ansigt -- Oberst Bjerregrav.
  
  „Jeg tænkte nok, du var hjemme alligevel. Bliv bare siddende …
  Jeg ser, jeg forstyrrer dig i dit Arbejde.“
  
  „Min ærbødige Hilsen, Onkel! … Vil du gøre mig den Ære at tage
  Plads ved mit Bord?“
  
  „Du skal have Tak, jeg holder ikke af at spise paa offenlig
  Bekostning. Desuden har jeg spist Frokost for mere end to Timer
  siden.“
  
  „Et Glas Vin maaske?“
  
  „Du skal ingensomhelst Ulejlighed gøre dig. Det er i det hele
  ikke for min Fornøjelses Skyld, jeg er kommen.“
  
  „Jeg kan næsten tænke det. Du maa rimeligvis have noget
  alvorligt paa Hjerte, siden du har kunnet overvinde dig til at
  se herind.“
  
  „Deri tager du ikke synderlig fejl, min Ven! Nogen Længsel efter
  at gense dig har i hvert Fald ikke drevet mig. For altsaa at gaa
  lige til Sagen: jeg saae tilfældig imorges paa min Barberstue
  det Smudsblad, du skriver i, og fandt deri en Artikel om et
  saakaldt Vandbygningsprojekt … en Artikel, som du rimeligvis
  kender noget til … i hvert Fald mente jeg at kunne genkende din
  flabede Stil. Maa jeg spørge, hvad er Meningen med den Artikel?
  Det er mig ikke bekendt, at du paa noget Tidspunkt af dit Liv
  har beskæftiget dig med alvorlige Ting, altsaa heller ikke med
  Vandbygningsvæsenet; og skønt jeg ikke tvivler om, at du i
  Almindelighed skriver om Forhold, du ikke har ringeste Forstand
  paa, saa finder jeg Anledning til i dette enkelte Tilfælde at
  advare dig mod at fortsætte dine dumme Skriverier.“
  
  „Ja, jeg har allerede hørt det, … der skal nok være indløbet et
  Par Misforstaaelser,“ sagde Dyhring smilende.
  
  „Misforstaaelser? Det hele er en kolossal Taabelighed, min Ven,
  som du for din egen Skyld skulde vogte dig for oftere at røre op
  i. Og du tager storlig fejl, dersom du mener at gøre den unge
  Mand nogen Tjeneste dermed, -- du opnaar i det højeste at gøre
  ham endnu mere storforrykt, end han er i Forvejen.“
  
  „Du kender ham altsaa?“
  
  „Kender … og kender! Fyren har jo rendt mig paa Døren med det
  taabelige Projekt. Han er aldeles løbsk!“
  
  „Saa du mener ikke, han duer til noget?“
  
  „Nu, det vil jeg ikke netop sige. Aldeles ikke sige. Men han er
  ganske umoden, har ikke haft Taalmodighed til at lære noget og
  bilder sig ikke desmindre ind at kunne kritisere andre … ja at
  have en Mission som Fornyer. Mindre kan ikke gøre det! Og nu vil
  han udgive en Pjece, skriver du.“
  
  „Gør jeg det?“
  
  „Naturligvis! Der skal laves Spektakler, gøres Optøjer! Det er
  denne Jødedoktor, der har sat Ungdommen Fluer i Hovedet. Der
  skal luftes ud, som det saa stort hedder. Der skal paa alle
  Omraader reformeres og revolutioneres -- --.“
  
  „Men sig mig, Onkel, trænges der egenlig ikke til det? Jeg synes
  at erindre, at du ofte selv har udtalt dig ret kraftigt om den
  nationale Søvnagtighed og vore hjemlige Ingeniørers Mangel paa
  Initiativ. Ja -- hvordan er det? -- du har jo selv engang
  udgivet en Pjece, som nok skal have været temmelig skrap i
  Tonen.“
  
  „Det er en ganske anden Sag … og jeg skal have mig meget
  frabedt, at du drager den Slags Sammenligninger,“ sagde Onkelen
  og blev rød helt op over Skaldepanden. „De Anker, jeg i sin Tid
  efter samvittighedsfuld Overvejelse tillod mig at rette mod
  Administrationen, var alle fuldt berettigede og vel begrundede.
  Dengang, ser du, var Oppositionen ikke et Udslag af drengeagtig
  Forvorpenhed men af alvorlige og fædrelandskærlige danske Mænds
  Bekymring for Landets Fremtid. Det gør en Forskel, min Far!“
  
  „Tror du, at den Tids Magthavere netop havde den Opfattelse af
  jer?“
  
  „Ja, det tror jeg … men forresten er det aldeles ikke min Agt at
  indlade mig i nogen Diskussion med dig om de Ting. Jeg har blot
  for din egen Skyld villet advare dig mod at støtte en
  Projektmager, som kun kan gøre dig og dit Blad latterlige i alle
  sagkyndige Folks Øjne. Du veed, at jeg absolut ikke er nogen
  Beundrer af din Virksomhed, men den Ros maa jeg dog give dig, at
  du hidtil har undgaaet at gøre dig ligefrem til Nar. Og -- da
  jeg nu engang er her -- lad mig saa med det samme sige dig
  noget, som jeg længe har haft Lyst til at tale til dig om, naar
  jeg læste dine Artikler. Det har undret mig, Otto, at du med din
  Forstand og dine -- jeg kan godt sige -- ikke almindelige
  journalistiske Evner ikke har indset, hvor du staar dig selv i
  Lyset ved at arbejde ved det ryggesløse Blad.“
  
  „Har du maaske noget bedre at tilbyde mig, Onkel?“
  
  „Det siger jeg ikke. Men det kunde maaske være. -- Du veed vist,
  at Redaktør Hammer ved „Dannevang“ hører til mine gode Bekendte.
  Vi har oftere talt sammen om dig. Han anerkender, som jeg, dit
  stilistiske Talent men beklager, at du anvender det i en saa
  slet Sags Tjeneste. Jeg vilde ikke anse det for usandsynligt, …
  ja, jeg har Lov at sige, at der sikkert kunde stilles dig en
  fordelagtig Ansættelse ved Bladet i Udsigt, dersom du vilde føre
  dig lidt skikkelig op.“
  
  „Dannevang! Jamen, det er jo reaktionært, Onkel! Og tilmed
  patentpatriotisk og militærbegejstret og skrupgudeligt. -- Du
  vil da ikke, jeg skal svigte min Overbevisning?“
  
  „Din Overbevisning! Hør, min Dreng, overfor mig kan du spare dig
  al Maskering. Jeg kender dig! Og nu vil jeg sige dig endnu en
  Ting. Jeg vil gøre dig en ny Indrømmelse. Du har i sin Tid valgt
  din Levevej med et Fremblik, som jeg maa yde min Anerkendelse.
  Journalistiken synes virkelig at skulle blive som et Springbræt
  for dem, der vil tilvejrs i Samfundet. Du har naturligvis set,
  at Redaktør Lille er bleven udnævnt til Gesandt i Washington.
  Nylig sprang jo en anden Journalist op til at blive Amtmand. Det
  være nu af det onde eller af det gode, saa er det altsaa et
  Faktum, at Regeringen yder den anstændige Presse sin
  Anerkendelse ogsaa ved Embedsbesættelser og det tilmed paa den
  fordomsfrieste Maade. Den Ting synes mig værd at betænke for
  dig, Otto! Husk paa, at overalt, hvor dine Kolleger har Chancer,
  har du det i ganske fortrinlig Grad. Du bærer et Navn, der er
  vel anset i Hæren og som saadant ogsaa skattet ved Hoffet. At
  jeg er din Onkel og gerne støtter dig i enhver hæderlig Stræben,
  kan maaske ogsaa blive af en Smule Betydning for dig. Og endelig
  mangler du jo heller ikke selv Egenskaber, der vil kunne være
  dig til Gavn f. Eks. paa den diplomatiske Løbebane. Hvem veed?
  Maaske afhænger det kun af dig selv, min Dreng, om du engang
  skal blive Hr. Lilles Afløser paa Gesandtskabsposten i
  Washington.“
  
  Dyhring, der havde smilet under denne Tale, gjorde sine Øjne
  smalle og sagde ud i Luften:
  
  „Washington? … Ja, hvorfor ikke? … De amerikanske Damer skal jo
  være højst bedaarende. Og Køkkenet er vistnok i de højere
  Stænder ligesaa meget fransk som engelsk. -- Jeg skal tænke over
  det, Onkel.“
  
  Men nu havde Obersten nok. Han røg op med glødende Ansigt.
  
  „Og saadan vover du at svare mig!“
  
  „Ja, du maa undskylde mig, Onkel. Jeg kan nu engang ikke tage
  Livet saa højtideligt.“
  
  „Nej -- det er sandt,“ sagde den gamle Militær efter et Ophold,
  og hans Stemme slog over af Bevægelse. „Du kan ikke tage Livet
  højtideligere. For dig og dine materialistiske, fædrelandsløse
  og gudløse Lige er jo Livet intet andet end en god eller daarlig
  Spøg. Fædrelandets Trængsler, Befolkningens Nød, politiske
  Ulykker, Krig og Pest og Brand -- alt er for jer kun
  Underholdningsstof, Spalteføde, et Rov for jeres lejede Penne.
  Nej, I kan ikke tage Livet højtideligt. Men derfor vil Livet
  heller ikke bruge jer. Vær vis paa det! Livet vil forkaste jer …
  spænde jer ud som unyttigt Skrammel, der er dømt til
  Tilintetgørelse! Vær vis paa det!“
  
  Dyhring sad med fremstrakte Ben og Hænderne hægtede til Lommerne
  ved Tommelen. Han saae stadig ud i Luften med sine slangeagtig
  tilknebne Øjne.
  
  „Tiden vil vise det, Onkel!“
  
  *                *
  *
  
  Ude paa „Skovbakken“ var Jakobe denne Eftermiddag ene hjemme.
  Fru Salomon var efter Frokosten gaaet over i Skoven med de
  yngste Børn, og Nanny var stadig i Byen. Jakobe opholdt sig i
  denne Tid mest paa sit Værelse. Hun havde igen faaet en af sine
  slemme Nedstemthedsperioder, led af stærke Hovedsmerter og laa
  søvnløs Nat efter Nat, holdt vaagen dels af sine legemlige
  Plager, dels af urolige og lidelsesfulde Tanker, fremkaldt af et
  nedværdigende, sanseligt Begær. Udmattet efter en saadan
  gennemvaaget Nat havde hun lagt sig hen paa sin Langstol og laa
  der sammenkrøben med halvaabne Øjne og Hænderne under Kinden.
  Værelset laa paa første Sal, og gennem den aabne Altandør havde
  hun Udsigt over nogle Trætoppe til et stort Stykke blaa Himmel
  med mange smaa, dunformede Skyer. Den dybe Stilhed omkring
  hende, gennemvævet som den var med Bladesuset derude fra Haven,
  dyssede hende nu og da ind i det nervøse Halvblund, hvorunder
  Legemet sover, uden at Bevidstheden tabes. Ved den mindste Lyd
  slog hun Øjnene op og var lysvaagen.
  
  „Jakobe! Er du deroppe? … For Pokker, er der Ingen hjemme i
  dette Forstyrrelsens Hus!“
  
  Det var Onkel Heinrichs Stemme nede fra Haven. Hun rejste sig
  langsomt, sad nogle Øjeblikke med Hænderne trykket for Ansigtet
  og gik saa derned. Hun fandt Onkelen i Havesalen. Først
  beklagede han sig med sædvanlig Ubeherskethed over at have
  maattet vente, derpaa trak han en Pakke Papirer op af sin
  Brystlomme og kastede den hen paa et Bord.
  
  „Der!“ sagde han.
  
  I Jakobes trætte Ansigt lyste det pludselig op.
  
  „Du har købt!“
  
  „Jeg har fulgt din Ordre, … jeg siger dig det nok engang: Jeg
  vil ikke have noget Ansvar! Jeg har advaret dig tilstrækkelig
  mod det Fluepapir. I Længden er det noget Snavs.“
  
  „Jeg kan høre paa dig, at de er gaaet op igen idag. Hvad sagde
  jeg?“
  
  „Hvad sagde jeg … hvad sagde jeg,“ vrængede han efter hende. „I
  Fruentimmer er tossede! Har I spillet heldig engang, bilder I
  jer straks ind, at I forstaar jer paa Forretning. Saa er din
  Søster dog lidt fornünftigere, hun lader sig dog sige … løber
  ikke bestandig grassat.“
  
  Jakobe trak kækt paa Skuldren, tog Papirerne -- nogle usikre
  Sukkerandele -- og puttede dem til sig. Baade hun og Nanny drev
  i al Hemmelighed lidt Børsspil med deres Paaklædningspenge, og
  Onkelen var den betroede Mellemmand ved disse Omsætninger. Begge
  spekulerede de med en vis Lidenskab; men medens Nanny alene
  dreves af Udsigten til Fortjeneste og altid foretrak det
  beskedne Udbytte af en forsigtig Jobben med solide Papirer, var
  det hovedsagelig Spillets Spænding, der fristede Jakobe,
  tilligemed den Triumf, det var for hende, naar hun stik imod
  Onkelens eller Avisernes Advarsler var bleven ved at vove paa en
  „Hausse“ og slap heldig derfra.
  
  Hr. Delft havde imidlertid faaet fat i Dagsnummeret af „Falken“,
  der laa paa Bordet sammen med Dagens andre Aviser. Han stod lidt
  og kiggede i det og sagde saa:
  
  „Du har vel læst Dyhrings Artikel om ham, denne Sidenius? Jeg
  tror sgu, han slaar sig op, den Fyr!“
  
  „Aa, Dyhring gør jo i Grunden bare Løjer med ham.“
  
  „Løjer -- hm. Veed du hvad, min Pige, det kunde saamænd gerne
  hænde, at de Løjer blev til Alvor engang. Han har Lykken med
  sig, den Knægt! Ved Gud, de snakker allerede om ham paa Børsen.“
  
  Det sidste var nu pure Opspind; men Hr. Delft havde i den senere
  Tid grebet enhver Lejlighed til at holde Lovtaler over Per.
  Efter at det var gaaet op for ham, at det var selveste Jakobes
  Haand, Per efterstræbte, havde han faaet meget høje Tanker om
  hans Mod og søgte efter Evne at understøtte ham i hans dristige
  Foretagende. Dertil kom, at han nærede et ganske specielt Had
  til Eybert, hvem han trods ihærdig Bagvaskelse ikke havde været
  i Stand til at fortrænge af Familjens Gunst; og den blotte Tanke
  om endelig engang at se denne Mand ydmyget kunde faa Øjnene til
  at spille i Hovedet paa ham af Skadefryd.
  
  Igen ved Middagsbordet blev „Falkens“ Artikel bragt paa Bane,
  dennegang af Ivan, der var vendt hjem fra Byen opfyldt af
  fantastiske Forestillinger om den Opsigt, den havde vakt. Han
  havde paa Vejen til Stationen været inde paa Redaktionskontoret
  hos Dyhring, der -- uden at nævne noget bestemt Navn -- havde
  fortalt om Onkelens Besøg og i det hele ladet ham forstaa, at
  han havde vovet sig meget langt ud ved at tjene ham i denne Sag
  og derfor haabede at kunne gøre Regning paa en Gentjeneste ved
  Lejlighed.
  
  „De gamle Parykker begynder at blive bange!“ jublede Ivan ud
  over Bordet. „De vil paa Forhaand knuse Sidenius ved at tvinge
  Bladene til Tavshed! Men det skal ikke lykkes dem! … Og faar han
  først Luft! Gud, hvor de vil hyle!“
  
  Hverken Philip Salomon eller Fru Lea svarede noget hertil;
  navnlig den sidste iagttog i den senere Tid en paafaldende
  Tavshed, hver Gang Pers Navn nævnedes. Jakobe sagde heller
  ingenting men syntes ganske optaget af at hjælpe en af de smaa
  Søskende, der havde Plads ved Siden af hende. Dog var hun
  hverken saa uopmærksom eller saa ligegyldig, som hun gav det
  Udseende af. Broderens Fortælling om de foregivne Trusler mod
  „Falkens“ Redaktion drev hende endog et Øjeblik Blodet til
  Kinderne. Hun kunde nu engang ikke høre Tale om nogen Slags
  Tvang eller Forfølgelse uden straks at flamme op. Ivans
  overdrevne Forherligelse af Vennen afkølede hende dog hurtig, og
  det var tilsidst med et Udtryk af Lede, hun hørte paa hans
  triumferende Forkyndelser.
  
  Da de sad ved Kaffebordet ude paa Terrassen, fik de Besøg af
  Eybert; og i samme Nu forsvandt Onkel Heinrich. Han kunde -- som
  han med en hæslig Sigtelse plejede at sige -- „ikke aande samme
  Luft som den Kviksølvæder.“ Ogsaa Nanny tog kort efter bort for
  at køre til Stationen, mens Ivan allerede straks efter Bordet
  var ilet dertil -- utaalmodig efter at erfare, om Aftenaviserne
  skulde indeholde noget om „Falkens“ Artikel.
  
  Eybert havde lejet sig Sommerbolig der i Nærheden og var i denne
  Tid næsten daglig Gæst paa „Skovbakken“. Alligevel kom han
  dennegang halvt bagpaa Jakobe. Da hun hørte Hundene gø, havde
  hun været overbevist om, at det var Per, der kom. Lige siden hun
  læste Artiklen om ham, havde hun ventet at se ham. Hun kunde
  ikke tænke sig, at han skulde kunne lade Dagen hengaa uden at
  fremstille sig her med sine friske Lavrbær, -- og hun havde paa
  Forhaand følt Ubehaget ved Synet og ynket ham. I sin glade
  Overraskelse gengældte hun nu Eyberts Hilsen med et usædvanlig
  varmt Haandtryk.
  
  Det var overhovedet ikke grundløst, naar den aldrende Frier i
  denne Tid saae saa forhaabningsfuld ud. Jakobe gav ham for hver
  Dag mere talende Beviser paa, at hun betragtede deres Forlovelse
  som en halvvejs afgjort Sag. Blandt andet var hun begyndt at gaa
  med en østerlandsk Ring, han engang havde givet hende til en
  Fødselsdag, og som hun aldrig før havde villet bære; og naar
  hans to Smaapiger kom der i Besøg, sendte hun gerne Barnepigen
  hjem og tilbragte halve Dage alene med dem ude i Haven.
  
  Nu fulgtes de ned til Stranden, hvor de en Tid gik samtalende
  frem og tilbage i Alleen langsmed Bolværket. Som saa ofte, naar
  de var alene, faldt deres Tale paa Politik. Det var dennegang
  Stormagternes Kolonierhvervelser og de dermed forbundne
  Krigsrustninger, de kom ind paa; og Eybert udtalte Haabet om, at
  man herhjemme vedblivende vilde være saa forstandig at afholde
  sig fra al Slags Eventyrpolitik. Han tilhørte som Statsmand den
  nøgterne Skole; det var hans Ærgerrighed at repræsentere
  Ædrueligheden i dansk Politik, og trods sin sociale Stilling og
  sin Verdensmandsdannelse følte han sig naturlig knyttet til det
  brede, frisindede Landbodemokrati, der altid havde været Udtryk
  for Besindigheden i Nationen. I sine Samtaler med Jakobe gav han
  dog gerne sine Ord et noget dristigere, mere revolutionært Sving
  for at dække over Ulighederne i deres Karakterer. Hun havde paa
  alle Omraader en Forkærlighed for de yderliggaaende
  Standpunkter. Derfor fandt hun det ogsaa meget uklogt, om Landet
  paa Forhaand opgav al Kappestrid med Handelens og Industriens
  Stormagter og ikke i Tide søgte at sikre sig Handelspladser og
  Afsætningsmarkeder i de fjerne Fremtidslande. Som hun plejede at
  sige: Et saa lilleputagtigt Land som det danske var i sig selv
  en Urimelighed, et saa lille og saa fattigt Land var i Længden
  en Umulighed. Hun vilde have, at der skulde rejses en Bevægelse
  herhjemme for at faa Folk til at forstaa, at kun ved Rigdom, ja
  ved Overflod befæstede en lille Stat sin Tilværelse og skabte
  sig Respekt hos de store.
  
  Det var imidlertid begyndt at smaaregne. Ved Solnedgang blev
  Himlen ganske overtrukken, og de maatte søge under Tag. Inde i
  Havesalen var der bleven tændt et Par Lamper, og paa Fru
  Salomons Opfordring satte Eybert sig til Klaveret og spillede et
  Par Lieder ohne Worte, hendes Yndlingsmusik. Blandt mange andre
  fortræffelige Egenskaber besad Eybert ogsaa den at være
  musikalsk. Han spillede godt og navnlig korrekt og dertil med
  megen Følelse. Særlig denne Aften lagde han en saadan Ømhed i
  Foredraget, at Hensigten ikke let kunde misforstaaes.
  
  Imidlertid stod Jakobe henne i den aabne Havedør med Skuldren
  støttet til Karmen og saae ud paa Regnen, der nu styrtede ned
  spandevis. Hun var ganske umusikalsk og blev hurtig fraværende,
  naar der spilledes. Aldeles uden Virkning listede Eybert sin
  smægtende Kærlighedserklæring ind i hendes Øre. Hun stod og
  tænkte paa, at Per alligevel ikke havde vist sig. I dette
  Tilfælde havde hun altsaa gjort ham Uret. Og hun følte sig nu
  lidt skamfuld derved. Dagens megen forherligende Tale om ham var
  i det hele ikke gaaet hende ganske sporløst forbi. Hun spurgte
  sig selv, om hun maaske havde værdsat ham for ringe og muligvis
  derfor ogsaa havde bedømt hans Væsens Egenart for strengt.
  Maaske var han virkelig en Naturkraft, der engang skulde rydde
  Skranker og rejse Kamp. I hvert Fald syntes han jo at eje lidt
  af de fødte Høvdingers Evne til at vinde Vaabenfølge. At tænke
  sig, at han havde faaet selve Onkel Heinrich lænket til sin
  Triumfvogn! -- Naa, hun var jo endelig ikke selv helt ukendt med
  den Uhyggens Magt, der udgik fra hans lyse, havkolde Øjne. Mod
  manglede han jo heller ikke. Hun skulde ikke let glemme den
  Søndag Middag, da han havde sat dem alle i Skræk ved en
  dumdristig Svømmetur. Hun havde dengang tilfældig staaet her i
  Døren og set udover Vandet og hørt Kandidat Ballings og nogle
  andre Herrers barnligkaade Pjasken og Skrigen nede omkring
  Badehuset, som laa skjult af Haven. Da saae hun pludselig hans
  mørke Hoved langt ude i den oprørte Sø. Hun tænkte i Begyndelsen
  slet ikke paa, at det kunde være et Menneske, endsige, at det
  var ham. Først idet der blev gjort Anskrig fra Badehuset,
  forstod hun det, … og hun kunde endnu fornemme det Skrækkens
  kolde Lyn, der i det samme jog hende nedover Ryggen fra Nakke
  til Hæl.
  
  Hun havde rigtignok tænkt sig Fremtidens Helte af et renere og
  ædlere Stof. Hun havde drømt om et genfødt Aristokrati, et
  Aandens Adelskab, der skulde fuldbyrde Menneskehedens Frigørelse
  ved Retfærdighed og Skønhed. Men maaske var det netop de brede
  Næver og de plumpe Skuldre, der nu skulde til. Maaske var der
  ingen anden Udvej end en grufuld Sprængning af det forbryderisk
  skinhellige Samfund, en Hævnens Dommedag, der rensede Verden ved
  Blod og Ild.
  
  
  
  
  Niende Kapitel.
  
  I Avgust havde Per fuldført sit Kampskrift og læste det en Dag
  op for Vennen Ivan, der ikke forstod meget af det men dog var
  bleg af Betagethed og straks udbad sig Tilladelse til at bekoste
  Trykningen.
  
  Og nu skulde han altsaa berede sig til at drage ud paa sin store
  Rejse. Han havde allerede nogen Tid taget Undervisning i Sprog
  „efter en letfattelig Metode“ og mente at kunne være færdig til
  Opbrud om et Par Uger. Men forinden skulde han ifølge sin Plan
  fri til Jakobe. Og han besluttede at gøre dette den 3die
  September, der var en Søndag. Til den Tid havde Skræderen lovet
  ham den første af hans nye Klædninger, som han havde ladet sy
  efter engelsk Mode, fordi Jakobe engang i hans Nærværelse --
  ligesom med Hensigt -- havde ytret, at hun foretrak denne for
  den franske.
  
  Han havde oprindelig tænkt at vente, indtil hans Bog var
  udkommen og var bleven omtalt i Pressen; men han var bleven
  utaalmodig efter at faa en Ende paa den Uro og Spænding, som
  Tanken om Udfaldet af dette Frieri holdt ham i. Han kunde
  tilsidst næsten ikke sove om Natten. Han havde sat sin hele
  Velfærd i Vove paa dette Tærningekast, og han blev alvorlig hed
  om Ørene en Dag paa en Kafe, hvor han traf Løjtnant
  Hansen-Iversen, der bestemt mente at vide, at Jakobes Forlovelse
  med Eybert nu var en afgjort Sag.
  
  Paa den fastsatte Dag -- en straalende Solskinsdag med et Mylr
  af Mennesker omkring alle Stationsbygningerne -- tog han
  hjemmefra allerede om Formiddagen i Haab om at træffe Jakobe og
  finde Lejlighed til en Samtale med hende i Enrum, forinden det
  sædvanlige Tilløb af Søndagsgæster begyndte.
  
  Der mødte ham nu straks et Uheld, forsaavidt som det viste sig,
  at Dagen var grumme ilde valgt. Da han ved To-Tiden naaede ud
  til „Skovbakken“, fandt han Huset fuldt af Fremmede. Det var
  Familjens tredjeældste Datters -- den femtenaarige Rosalies --
  Fødselsdag, og en Del kvindelige Slægtninge og en
  sommerfuglebroget Sværm af den unge Piges Veninder foruden
  forskellige andre Bekendte var kommen for at lykønske. Blandt de
  sidste var den lange Kandidat Balling, Literatur-Iglen, der --
  efter uden Held at have forsøgt sin Lykke hos Nanny -- nu havde
  udset Rosalie til at faa Del i hans forventede Berømmelse.
  
  Tilstede var ogsaa en anden Herre, som Per før havde truffet
  her; det var en halvgammel, ugift Timelærer, Kandidat Israel,
  der var beslægtet med Huset paa den salomonske Side. Han var en
  lille, kejtet, tarvelig klædt Mand med sky og nervøse
  Bevægelser. Altid stod han med Hænderne stukket ind i
  Frakkeærmerne og drejede sit halvskallede Hoved og sin tynde
  Fuglehals snart til den ene, snart til den anden Side, som om
  han bestandig frygtede for at være i Vejen for Nogen. Naar man
  ikke netop hørte ham tale (og han var i Almindelighed helst selv
  Tilhører) skulde Ingen let falde paa, at han var den Aron
  Israel, der i visse Krese nød et Ry, som kunde sidestilles med
  selve Dr. Nathans. Han var en stille Lærd med en uhyre Viden paa
  de forskelligste Omraader. Og dog var det ikke særlig hans
  Lærdom, man tænkte paa, naar hans Navn nævnedes. Hvad der havde
  skabt hans Anseelse, var hans sjeldne Uegennyttighed, en
  Uselviskhed af den særegent ophøjede Art, som fortrinsvis
  træffes mellem Jøder. Hans mange Venner sagde om ham, at hans
  Sjæl var lige saa ren, som hans Frakke gerne var plettet.
  Forgæves havde man flere Gange tilbudt ham ærefulde
  Universitetsstillinger; end ikke noget Adjunktembede havde han
  villet modtage for ikke at tage Pladsen op for Nogen, der maaske
  trængte til den. Han var selv ret formuende, men levede yderst
  tarveligt og meget tilbagetrukkent, mens han i det skjulte
  bortgav store Summer, særlig til fattige Studerende. Sammen med
  to ældre, ligeledes ugifte Søstre boede han i en gammeldags
  Lejlighed i Sværtegade, og hans lille Stue, hvis Vægge fra Loft
  til Gulv dækkedes af fyldte Reoler, var et Samlingssted for hans
  forhenværende Elever og andre unge Studerende, der søgte hans
  Vejledning, laante Bøger af ham og paa alle Maader hensynsløst
  misbrugte hans Tjenstvillighed. Nogen større Originalitet som
  Videnskabsmand eller Pædagog besad han nu dog ikke. Kun Folk,
  der fortrinsvis bedømte Menneskene efter deres Karakter, kunde
  sætte ham ved Siden af en revolutionerende Aand som Dr. Nathan.
  Selv nærede han en overordenlig Beundring for denne omstridte
  Mand og traadte ofte med stor Lidenskab i Skranken for ham paa
  Grund af den Smaalighed, hvormed man ogsaa mangen Gang i jødiske
  Krese -- dels af Frygtagtighed, dels af Skinsyge -- misbilligede
  Nathans Optræden og i Bedømmelsen af hans Person heftede sig ved
  den Slags -- ganske vist komiske -- Smaaskrøbeligheder, der saa
  hyppig følger Aandens kronede Storheder og ligesom smaa,
  bjældeklingende Narre-Pager bærer Slæbet paa det kongelige
  Purpur.
  
  Per, der havde ladet sig skuffe af Hr. Israels uanselige Ydre,
  og som forresten heller ikke sad inde med de fornødne
  Forudsætninger for Forstaaelsen af hans Værd, havde altid
  behandlet ham ganske overlegent. Ikke desmindre havde den lille
  Mand bestandig vist ham megen Deltagelse og altid været en
  opmærksom Tilhører, naar Per efter Middagen fik Tungen løst og
  paa sin højmælte og foredragsagtige Maade udviklede sine
  Fremtidsideer. Heller ikke nu havde Per opholdt sig længe i
  Stuen, før Hr. Israel stilfærdigt nærmede sig ham og indledte en
  Samtale med ham om hans Studier.
  
  Jakobe havde endnu ikke ladet sig se. Hun opholdt sig paa sit
  Værelse og viste sig først, da de fleste af Gæsterne var gaaet.
  Hun havde ikke villet udsætte sig for frittende Blikke, maaske
  endog for nærgaaende Spørgsmaal af Folk, der gik og ventede paa
  hendes Forlovelse med Eybert, -- saa meget mindre, som det
  afgørende Ord i dette Forhold endnu slet ikke var bleven sagt.
  
  Det var hende selv, der havde afværget det endelige Spørgsmaal
  fra Eyberts Side. Hun ønskede at udskyde Afgørelsen, indtil Per
  var rejst. Med Skamfuldhed havde hun maattet tilstaa for sig
  selv, at han i nogen Tid havde beskæftiget hende mere, end det
  var tilladeligt i et Øjeblik, da hun stod i Begreb med at
  bortgive sig til en anden. Hun havde i de sidste søvnløse Nætter
  maattet gøre Vold paa sig for ikke at tænke paa ham, men hun var
  overbevist om, at fra den samme Dag, hun vidste ham borte, vilde
  det være forbi med det nedværdigende Herredømme, han havde faaet
  over hendes Fantasi.
  
  Idet hun nu fik Øje paa ham i hans ny, engelske Dragt, krøb hun
  uvilkaarlig lidt sammen. Det viljespændte, forskende Blik,
  hvormed han iagttog hende, vakte straks en Anelse hos hende om
  den Beslutning, hvormed han var kommen. I Begyndelsen undgik hun
  derfor at komme i Nærheden af ham; men da hun indsaae, at hun
  dog næppe vilde slippe for hans Frieri, og da hun nu ogsaa selv
  ønskede at faa en Ende paa det utaalelige Forhold, bestemte hun
  sig til lige saa godt først som sidst at lade det komme til en
  Afgørelse.
  
  Hun gik ene ned i Haven og spaserede lidt frem og tilbage i en
  af Gangene nærmest Huset. Hun ventede, at han nu vilde opsøge
  hende her, hvor de jo lettest blev uden Vidner.
  
  Hendes Beregning slog til. Det varede ikke mange Minuter, før
  hun hørte hans hurtige Skridt i en af Sidegangene; og pludselig
  overfaldtes hun af Svimmelhed. Hun havde maattet standse men gik
  nu atter nogle Skridt, idet hun ligesom søgte Tilflugt ved en
  stor Stenvase, der stod opstillet bag en Bænk paa en
  vedbendbevokset Sokkel midt i den overskyggede Gang. Hun gav sig
  Udseende af her at være beskæftiget med at ordne en Slyngranke,
  der hægtede sig op ad Stenen; men hendes Hænder rystede, og
  efterhaanden som Skridtene nærmede sig, tog hendes Hjertebanken
  til, saa Solpletterne paa Gruset dansede for hendes Øjne. Nu
  hørte hun ham lige bag sig, og i det samme vendte hun sig om med
  et af Angst og Had flammende Blik.
  
  „Hvad vil De mig?“ næsten raabte hun. „Hvorfor forfølger De
  mig?“
  
  Han blottede ærbødig sit Hoved og bad om Tilladelse til at tale
  med hende et Øjeblik.
  
  Hun bød ham at fatte sig i størst mulig Korthed, hvad han med en
  ny, dyb Hovedbøjning lovede.
  
  „Men De ser saa træt ud, Frøken! Vil De ikke hellere tage
  Plads?“
  
  Han viste hen paa Bænken, der stod under Stenvasen med Ryggen
  til dens Sokkel. Hun bad ham paany om ikke at opholde hende, men
  hun kunde virkelig næsten ikke holde sig oprejst og maatte sætte
  sig.
  
  Da hun havde taget Plads, satte Per sig i hensynsfuld Afstand
  ved Siden af hende. To Minuter efter havde han friet.
  
  Han sagde, hvad han vidste, der skulde siges ved en saadan
  Lejlighed, og føjede til:
  
  „De maa være overbevist om, Frøken, at jeg ikke vilde have talt
  saadan til Dem, dersom det havde været mig muligt at tie. De maa
  ikke tro, at det bare er en flygtig Sommerforelskelse, … hvad De
  maaske kunde mene paa Grund af den forholdsvis korte Tid, jeg
  har haft den Lykke at kende Dem. Men den Tid, saa kort den er,
  har for mit Vedkommende paa mange Maader haft en afgørende
  Betydning. Jeg har før sagt Dem det, at fra den Dag, jeg første
  Gang betraadte Deres Forældres Hjem og saae Dem, begyndte der et
  nyt Liv for mig. Frøken Jakobe! Man siger om mig, at jeg ikke
  mangler Evner, -- og jeg tror det selv! Jeg indbilder mig endog,
  at man har svært god Brug for mig herhjemme. Men samtidig føler
  jeg, at uden Dem vil jeg næppe nogensinde fuldtud kunne naa,
  hvad jeg tilsigter, … jeg veed jo godt, hvormeget De allerede
  har betydet for min Udvikling. Det er da ikke alene hele min
  personlige Lykke, men min hele Fremtid og Velfærd, der bestemmes
  af det Svar, De nu vil give mig.“
  
  Han havde faaet Lov at tale ud. Hun havde ikke kunnet faa sig
  til at afbryde ham, for hun maatte nu tilstaa for sig selv, at
  det var en uværdig Trang til at høre disse Kærlighedsord, der
  havde faaet hende til at søge denne sidste Samtale med ham. Der
  var desuden noget i selve hans Stemme, der gjorde hende svag.
  Dens dybe, stærke Mandsklang overvældede og bedøvede hende.
  Tiltrods for, at han i sine sidste Udtalelser havde været mere
  uklogt aabenhjertig, end han selv vidste af, gik det ikke op for
  hende, at han i Grunden hele Tiden havde været mere opfyldt af
  sig selv end af hende.
  
  Foruroliget af hendes Tavshed og af hendes mørke og ubevægelige
  Ansigtsudtryk vedblev Per:
  
  „Jeg indser meget godt, at det er temmelig dristigt af mig at
  henvende mig til Dem paa en saadan Maade. De er en attraaet
  Dame, smuk, klog, formuende, -- og jeg en stakkels ukendt
  Ingeniør, der endnu kun har sine Fremtidsudsigter at byde paa.
  Men det er heller ikke noget endeligt, afgørende Svar, jeg
  forlanger af Dem. Hvad jeg beder Dem om, er blot, at De vil give
  mig lidt Haab … en Smule af et Løfte med paa Rejsen ud i Verden.
  Stol paa mig, Frøken Jakobe! Der er Intet, jeg ikke vil vove …
  Intet, jeg ikke vil udrette … for at kunne vinde Deres Bifald!“
  
  Mens den første Del af hans Tale havde været nøje overlagt i
  Forvejen, havde han maattet sige dette sidste uden Forberedelse;
  og det var kun Jakobes vedvarende Tavshed, der forledte ham til
  saa vidtgaaende Indrømmelser. Men nu vidste han heller ikke mer
  at sige. Og han bøjede sig for hende som for at erklære, at han
  var beredt paa at modtage sin Dom.
  
  Jakobe tog sig endelig sammen.
  
  „Jeg bør vel i Grunden sige Dem Tak for Deres gode Mening om
  mig. Forresten er jeg ganske overbevist om, at De i høj Grad
  overvurderer Deres Følelser for mig. -- I hvert Fald,“ afskar
  hun ham hurtigt Ordet, da han vilde gøre Indsigelse, „al videre
  Forklaring er jo unødvendig, naar jeg fortæller Dem, at jeg --
  allerede er forlovet.“
  
  „Det er altsaa virkelig Tilfældet? … Og med Eybert, ikke sandt?“
  
  „Derom har De ingen Ret til at spørge,“ sagde hun kort. Hvorpaa
  hun rejste sig og gik bort. -- Som ramt af et Hjerneslag blev
  Per siddende paa Bænken og stirrede udtryksløst efter hende.
  
  Ude paa Terrassen sad Fru Salomon og Aron Israels to smaa,
  tykke, borgerlig gemytlige Søstre; de kaldte paa Jakobe, da hun
  kom forbi, men hun lod, som om hun ikke hørte det, og gik op paa
  sit Værelse. Saasnart hun her var kommen indenfor Døren, trak
  hun den højre Handske af og trykkede Haandbagen mod sine Kinder
  for at fornemme, om de brændte. Hendes Bryst bølgede; Knæene
  dirrede under hende. At noget saadant skulde overgaa hende! Hun
  følte sig som En, der lykkelig var undsluppen en dødelig Fare …
  Hurtig og ubehersket skilte hun sig af ogsaa med den anden
  Handske og med sin Hat og kastede det altsammen hen paa Sengen
  med et Udtryk, som om hun befriede sig for noget smudsigt.
  Ganske udmattet sank hun saa ned i sin Lænestol. -- Godt, at det
  nu var overstaaet, og at hun ikke skulde se ham mere! Stuen
  begyndte at løbe rundt for hende. Hun lukkede Øjnene og trykkede
  Haanden mod Siden. Aa, denne vilde Hjertebanken! Hvor hun kendte
  den igen! Hvormange stormfulde Timer, hvormegen kummerfuld Lykke
  den hamrede tilbage i hendes Erindring!
  
  Hun blev siddende med lukkede Øjne og lod sig glide ind i en
  drømmende Stemning, ind i hint Erindringens fredhellige
  Mausoleum, hvor hendes Fortids døde Kærlighedshaab hvilede. I
  sin Skamfuldhed søgte hun at forklare sig denne Betagethed af en
  hende fremmed og usympatisk Mand derved, at det slet ikke var
  ham selv, men alene de Minder, han vakte, der gød Uro i hendes
  Sind. For at bortjage Billedet af Per lod hun Fortidens store
  Skygger drage hende lokkende forbi, gennemlevede alle sine gamle
  Lidenskaber lige fra den første Gang, hun som en lille
  trettenaars Pige følte denne smertelige Vellyst under det
  venstre Bryst, og til hendes sidste, skæbnesvangre Skuffelse,
  der havde faaet hendes Hjerte til at lukke sig som en bortstødt
  Haand, der knyttes.
  
  Men nu lød Gongonen til Middag. Hun foer op og saae paa sit Ur.
  Der var virkelig gaaet næsten to Timer. Og hun havde endnu ikke
  faaet sig omklædt! -- Ja ja, saa fik det være; hun var saa
  dødsens træt. -- Og Eybert, som sikkert ventede dernede! Hun tog
  sig til Panden og blev stille et Øjeblik. Ham havde hun i disse
  Timer ikke en eneste Gang haft i sine Tanker!
  
  Størsteparten af Formiddagens Gæster var nu gaaet. Der var kun
  nogle af Fødselsdagsbarnets unge Veninder; desuden Kandidat
  Balling og Aron Israel med sine Søstre. Den første kresede med
  rejst Løvemanke omkring Rosalie, der stod glædeshoppende midt i
  Stuen og holdt Philip Salomon under Armen -- parat til at gaa
  tilbords og som Dagens Dronning indtage Hæderspladsen ved sin
  Faders Side. Eybert var ganske rigtig kommen nu. Og i den anden
  Ende af Stuen stod Per -- i tilsyneladende rolig Samtale med
  Ivan.
  
  Der skød en rasende Forbitrelse op i Jakobe, da hun fik Øje paa
  ham. Men saa kom hun til at tænke paa, at han muligvis var
  bleven her for ikke at vække Mistanke og give Anledning til
  Sladder ved en pludselig Forsvinden, og hvor pinligt det end var
  hende at skulle være sammen med ham, maatte hun i sit stille
  Sind yde ham sin Anerkendelse for en saadan Omtanke.
  
  Da man satte sig tilbords, sørgede hun dog for, at de kom til at
  sidde saa langt fra hinanden som muligt, og i det hele gjorde
  hun sig Umage for at lade, som om han ikke var tilstede. Men hun
  kunde ikke lade være med at lægge Mærke til, at han imod Sædvane
  næsten ikke rørte Karaflerne. Paa en besynderlig
  tilskuestillende Maade fyldte han Gang efter Gang sit Glas med
  Vand, som han akkurat farvede med nogle Draaber Vin. Det var
  tilsidst ikke til at tage fejl af, at han gjorde det i en
  bestemt Hensigt, at han havde planlagt et eller andet Overgreb
  og paa Forhaand vilde sikre sig mod at kunne mistænkes for at
  handle under Paavirkning af stærke Drikke.
  
  En vild Angst greb hende med eet … Hvad havde det gale Menneske
  i Sinde?
  
  Middagen gik dog tilende, uden at der skete noget, og Selskabet
  spredte sig i Haven, de unge Piger med Cigaretter, Herrerne med
  nogle store, mørke Cigarer med et Bismarckportræt paa Beltet.
  Fru Salomon, Eybert, Aron Israel og hans to Søstre havde sat sig
  ind i et lukket Bjælkelysthus, hvor Kaffen blev udskænket af
  Husmoderen personlig. Ogsaa Jakobe var tyet derind, og pludselig
  formørkedes Indgangsdøren af Pers brede Skikkelse. Hans
  Ansigtsudtryk var sorgløst og smilende, men Holdningen
  udfordrende.
  
  „Undskyld, Hr. Sidenius,“ sagde Fru Salomon, der i den sidste
  Tid var optraadt med megen Bestemthed overfor sin Søns
  paagaaende Ven. „Her maa ikke ryges. Ivan er vist nede ved
  Vandet. Kaffen skal straks blive bragt derned.“
  
  Per trak sig tavs tilbage, og Jakobe saae overrasket hen paa
  Moderen. Saa taknemlig hun end var hende for at have faaet ham
  bort, følte hun sig dog lidt stødt af hendes Tone. Skulde hun
  ane noget? Umuligt var det ikke. Moderen havde aarvaagne Øjne.
  
  Forresten var hun fast bestemt paa, dersom Per fremtidig ikke af
  egen Taktfølelse holdt sig borte fra Huset, da selv at
  underrette Forældrene om hans Frieri. Hun vilde for enhver Pris
  forskaanes for oftere at være sammen med ham. Og idet hun lagde
  sit trætte, værkende Hoved tilbage mod Lysthusets Bjælkevæg,
  lukkede hun et Øjeblik sine Øjne i en dejlig Forudfølelse af den
  Fred, hun igen vilde faa, naar hun vidste sig sikret mod Synet
  af ham.
  
  I det samme hørte hun hans Navn nævnet. Det var Aron Israel, der
  i al Troskyldighed havde givet sig til at tale om „Falkens“ to
  Uger gamle Artikel om hans Ideer og meget begejstret udtalte sig
  om „disse dristige og fantasifulde Fremtidsplaner for Land og
  Folk.“
  
  „Jeg er … naturligvis … ikke istand til at sige … til at dømme
  om, hvorvidt Sagen er praktisk gennemførlig,“ sagde den lille
  Mand paa sin underlig stammende og forlegne Maade. „Men Hr.
  Sidenius synes jo for Alvor at mene, at vi i Betragtning af vor
  ejendommelige geografiske Beliggenhed og vore … som man vel
  altsaa maa sige … hidtil ubenyttede … eller … maaske snarere …
  hidtil upaaagtede naturlige Hjælpekilder har særegne Betingelser
  for at blive et Industriland af Rang, især naar de moderne
  Maskiner, han taler om … disse Bølgemaskiner og Vind-Motorer
  eller hvad det er, han kalder dem … engang har naaet fuld
  Udvikling. Som sagt, jeg drister mig ikke til at have nogen
  Mening om den tekniske Side af Sagen; men der synes mig at være
  noget saare tiltalende ved selve Tanken … saaledes at forvandle
  de Naturmagter, vi hidtil har betragtet som vore Fjender og
  Landets Ødelæggere … Vestenvinden, Bølgeslaget, Luft-Uroen i det
  hele … at forvandle dem til vor sande Rigdomskilde, et
  uudtømmeligt Kraftvæld, der vil kunne omskabe netop vore hidtil
  fattigste Egne til et sandt Eldorado. Det klinger jo næsten som
  et Eventyr.“
  
  Hans Ord vakte nogen Uro rundt om blandt Tilhørerne. Eybert sad
  og smilede lidt nervøst. Fru Salomon bød mere Kaffe. Kandidat
  Balling, der nu ogsaa var kommen derind, saae med Medynk paa
  Taleren. Selv de to gamle Frøkner Israel fik efterhaanden en
  Fornemmelse af, at Broderen havde vovet sig ud paa utryg Vej. Da
  han tav, blev der en længere Stilhed.
  
  Det var Eybert, der følte sig kaldet til at bryde den.
  
  „Ja Eventyrdigtning, kære -- den har vi jo sjelden Mangel paa
  hertillands.“
  
  „Hør!“ lød det med et Løvebrøl fra Balling, hvis Blodtørst
  vaktes, saasnart han hørte Nogen blive rost.
  
  Opmuntret af denne Tilslutning vedblev Eybert:
  
  „At ville flyve med Vildgæssene har jo desværre altid været vor
  Nationalskavank, og det har sandelig -- baade politisk og
  kommercielt -- været os en dyr Passion. Det er en evig Sandhed,
  hvad Nathan engang skrev i en Nekrolog over et forulykket
  Subjekt af hans Bekendtskab: man fødes, lever, ældes og dør som
  Fantaster i dette Land.“
  
  Aron Israel sad lidt og pillede ved sit tynde Hageskæg. Saa
  sagde han, ligesom undskyldende:
  
  „Ja -- mon der ikke skulde være nogen Overtro deri ogsaa? Jeg
  mener, holder ikke … gennemgaaende … vore unge Mænd sig i deres
  Stræben endogsaa paafaldende lavt ved Jorden? Jeg har som Lærer
  nogen Lejlighed til at lære vor Ungdom ret nøje at kende; og det
  har ofte forbavset mig, hvor sjelden deres Indbildningskraft
  beherskes af noget, der ligger udenfor Dagliglivets snevreste
  Rammer. I ni af ti Tilfælde gaar deres Fremtidsdrømme ikke ud
  over en eller anden ret beskeden Samfundsstilling, et
  Borgmesterembede, en indbringende Lægepraksis, en hyggelig
  Præstegaard paa Landet. Der synes mig derfor noget interessant …
  noget tiltrækkende ved at træffe en ung Mand, der som Hr.
  Sidenius sætter sit Maal saa højt … saa fantastisk stort, om De
  vil -- --.“
  
  „Jeg vil ikke strides med Dem om det enkelte Ord,“ afbrød Eybert
  ham ret hvast, mens Fru Salomon igen bød Kaffe og de to Frøkner
  Israel hemmelig forsøgte ved Tegn at faa Broderen til at
  standse. „Maaske maa man virkelig snarere kalde os et drømmesygt
  Folk end netop et fantastisk. Resultatet er i hvert Fald --
  desværre -- det samme.“
  
  Disse Ord bekræftede Balling med et Udtryk fra sin Citatsamling:
  
  „Ja, vi er et Taagefolk med uklare Hjerner og slappe Viljer,“
  udslyngede han uden dog at antyde noget Anførselstegn. Til
  Gengæld rullede han kraftigt med sine egne Gaaseøjne.
  
  Aron Israel sad atter et Øjeblik og ventede beskedent paa, om de
  andre vilde sige mere. Saa sagde han:
  
  „Er det da saa slemt for en ung Mand at drømme? Jeg mener … har
  ikke de største Mennesker væsenlig faaet deres Værd for os ved
  deres stærke Drømme? Ja mon Nogen overhovedet har udført en
  Stordaad i Verden uden først at have drømt den? I Grunden vikler
  vel al Virkelighed sig ud af vore Fantasier, og --“
  
  „Gud bevares!“ lo Eybert. „Det er en anden Sag! Naar man ikke
  nøjes med alene at fantasere, men ogsaa forstaar at realisere,
  saa --.“
  
  „Ja -- jeg veed dog ikke. For Personligheden selv er der i hvert
  Fald næppe nogen afgørende Værdiforskel paa de to Ting. Jeg
  mener … er der ikke i Drømmen ligesom i Ønsket og Haabet … dens
  Fader og Moder, kunde man maaske sige … Spor af en
  hemmelighedsfuld Trolddomskraft, der kan faa Personligheden til
  at vokse ud over de Grænser, som Fødsel, Opdragelse, Vane, Arv
  og andre Tilfældigheder har afstukket … og saaledes paa en Maade
  … i hvert Fald tilsyneladende … sprænge Naturens Skranker. Selv
  om det f. Eks. ikke skulde lykkes Hr. Sidenius at virkeliggøre
  sine dristige Fantasier … hvad unægtelig er det sandsynligste …
  saa kan de jo dog blive af den største Betydning for hans
  personlige Udvikling, hvilket dog … ideelt set … maa siges at
  være det vigtigste.“
  
  „Undskyld, mine Herrer!“ afbrød Fru Salomon lidt nervøst; hun
  havde siddet og iagttaget Jakobe, der hørte efter med et
  anstrengt Udtryk i Øjnene. „De maa ikke tage mig det ilde op,
  men det var Meningen, at vi skulde køre en Tur. Vognen holder
  for Døren. Jeg kan høre, at min Mand knalder med Pisken.“
  
  Aron Israel blev forlegen, og alle rejste sig straks og gik op.
  Ogsaa Jakobe fulgte men lidt langsommere og i Afstand. Da hun
  var kommen op ad den brede Marmortrappe og havde naaet Terrassen
  foran Villaen, blev hun et Øjeblik staaende her med Haanden paa
  Brystlænet og saae i Tanker ud over Havet.
  
  Vognen -- en Charabanc -- holdt udenfor Forstuetrappen, og
  Philip Salomon i højstegen Person sad paa Kuskepladsen med to af
  de halvstore Børn ved Siden. Da det kom til Stykket, foretrak
  Rosalie og hendes Veninder at blive hjemme og spille Kroket, og
  Kandidat Balling vilde derfor heller ikke med. Ligeledes
  undskyldte baade Aron Israel og Onkel Heinrich sig, fordi de
  ikke turde udsætte sig for Aftenkøligheden. Nanny, hvem Faderen
  nu spurgte om, var ikke til at finde; hun var gaaet bort straks
  efter Middagen, fordi hun havde sat Dyhring Stævne ved
  Stationen. Der blev saaledes god Plads baade til Per og Ivan,
  hvilket var ganske imod Fru Salomons Beregning. Endnu i sidste
  Øjeblik søgte hun at blive dem kvit ved at henstille til dem at
  følge Ballings Eksempel og vise sig galante overfor de unge
  Piger; men Per lod, som om han ikke hørte det, og satte sig med
  hele sin Vægt paa en af Yderpladserne.
  
  Solen var i sin Nedgang. Himlen lyste rødt over Skoven; der
  rørte sig ikke en Vind. Først kørte de et Stykke ud ad
  Strandvejen, saa drejede de ind i Skovens Skumring, hvor Philip
  Salomon lod Hestene gaa i Skridtgang paa de sandede Veje.
  
  Passiaren i Vognen gik hele Tiden livlig, særlig var Eybert
  meget underholdende. Per derimod mælede ikke et Ord. Han sad
  ubevægelig ret op og ned; kun Øjnene flyttede sig urolig, og
  Farven paa hans Kinder skiftede idelig. Siden om Formiddagen, da
  Jakobe gik fra ham derude i Haven, og efter at den første
  Virkning af hendes Svar havde fortaget sig, havde han stadig
  gentaget den samme Sætning for sig selv: „Jeg vil endnu ikke
  give tabt“. Han havde opbygget alt for meget paa denne
  Forhaabning til straks at kunne opgive den. Det syntes ham, at
  selve Grunden under hans Livsværk vilde styrte sammen, dersom
  Lykken svigtede ham her. -- Og dog, alle disse Bekymringer for
  Fremtiden var i Løbet af Dagen trængt mere og mere tilbage i
  hans Sind af Sorgen eller Skuffelsen over ikke at eje Jakobes
  Kærlighed. Han havde ikke vidst, at hun rent personlig betød saa
  meget for ham. Skønt han stadig godt kunde se, at hun ikke var
  nogen egenlig Skønhed, var den Tanke ham nu uudholdelig, at
  nogen anden skulde besidde hende. Egenkærligheden og hans
  saarede Forfængelighed havde i de forløbne Timer hidset ham op
  til den Indbildning, at han virkelig elskede hende. For første
  Gang i sit Liv syntes han at forstaa Ordet Tilbedelse. Som han i
  dette Øjeblik saae hende for sig, med det smalle, blege Ansigt
  indrammet af mørke Haarbølger, paa en Baggrund af luende
  Solnedgangsrødt og sorte, højtidelige Træstammer, blev hun et
  helligt Væsen for ham, og han var ude af sig selv ved Tanken om,
  at den klamme Eybert eller en anden Hr. Fiskeblod skulde
  vanhellige denne skønne, stolte Jomfruelighed, at overhovedet
  nogen anden end han selv skulde faa disse mulmsorte Øjnes
  uudgrundelige Sibylleblik til at briste i jordisk Elskovsfryd!
  -- Men det skulde heller ikke ske. Med sammenbidte Tænder gentog
  han for sig selv, at han ikke vilde give tabt. Hans Livsløsen
  „Jeg vil“ skulde nu staa sin Prøve. Saa fik det gælde Knald
  eller Fald!
  
  Hvad han egenlig havde i Sinde at foretage sig for at tiltrodse
  sig Jakobes Gunst, vidste han endnu ikke. Han vilde i saa
  Henseende lade Tilfældet raade og blindthen give sig sine
  Indskydelser i Vold. En lille Triumf havde han iøvrigt at bygge
  paa midt i sit Nederlag. Baade ved Middagsbordet og nu paa
  Køreturen mente han at kunne spore, at Jakobe følte sig lidt
  besværet af Hr. Eyberts Elskværdigheder og undertiden maatte
  lægge Baand paa sig for ikke at blive utaalmodig over den ret
  fortrolige Tone, han allerede tillod sig overfor hende. Nu
  gjorde han en ny Iagttagelse. Ved et af de røde Skovled, der
  aabnedes for dem, stod en fattig Kone og falbød Blomster; Eybert
  købte en Buket og overrakte Jakobe den med et galant Sprikvort.
  Hun tog ogsaa imod den men uden Tak; og Per lagde Mærke til, at
  hun hele Tiden holdt den nede i Skødet uden en eneste Gang at
  lugte til den.
  
  De havde imidlertid naaet Raadvad og kom nu ud af Skoven. En Tid
  kørte de ud ad Lundtoftevejen, saa drejede Philip Salomon
  tilvenstre ind paa en Bivej for at naa hjem over
  Eremitagesletten.
  
  Aftenen var allerede vidt fremskreden. Nede i Lavningerne og
  omkring de smaa Damme drev hvide Taager. Allevegne var der
  stille. Der hørtes over hele den vide Slette ingen anden Lyd end
  en flerstemmig Sang fra et Selskab, som drog gennem Skoven et
  Sted langt borte.
  
  Hestene begyndte at nyse, og Damerne trak deres Skulderstykker
  tættere om sig. Samtalen, der et Øjeblik var gaaet istaa, fik
  fornyet Liv ved en Flok Krondyr, der stod og græssede nær ved
  Vejen. De to gamle Frøkner Israel greb nemlig heraf Anledning
  til at fortælle en Historie om en svensk Student fra Lund, der
  havde indgaaet Væddemaal om at opløbe en Rudel af dette Kongens
  Vildt og indfange et bestemt Dyr i Flokken, men som efter en
  Times vild Jagt gennem Skoven styrtede død om med et sprængt
  Hjerte.
  
  „Tror Damerne virkelig paa den Krønike?“ spurgte Eybert
  smilende. „Jeg kan erindre, at jeg hørte den som Dreng; men jeg
  havde -- ærlig talt -- allerede dengang ingen Tillid til den.“
  
  I Munden paa hinanden indestod Frøknerne Israel for Beretningens
  Sandhed. De havde i sin Tid begge læst den i „Dagen“.
  
  „Med al Respekt -- jeg tvivler alligevel,“ drillede Eybert.
  „Selv en halvgal Svensker vilde næppe komme paa en saa forrykt
  Ide eller vilde i hvert Fald inden ret længe have løbet sig
  Besindighed til og sparet sit Hjerte.“
  
  Paa Per, som havde følt sig personlig berørt af Fortællingen,
  virkede disse Ord som en tilkastet Handske.
  
  „Jeg finder, at Historien lyder meget troværdig,“ sagde han.
  
  Paa Grund af hans forudgaaende, langvarige Tavshed og den
  udæskende Tone, hvori han talte, vakte Bemærkningen nogen
  Studsen.
  
  „Naa, saa De -- Hr. Sidenius! -- hører i dette Tilfælde ogsaa
  til de troende,“ bemærkede Eybert.
  
  „Jeg tror,“ svarede Per, „at hvad en Mand med en Smule Agtelse
  for sig selv har foresat sig, det gennemfører han -- koste hvad
  det vil!“
  
  Ved de sidste Ord søgte hans Blik Jakobe, der imidlertid hele
  Tiden havde ladet, som om han ikke var tilstede, og ogsaa nu
  saae til den anden Side.
  
  „Det lyder jo meget smukt og navnlig saare mandigt,“ svarede
  Eybert og saae smilende hen til Damerne. „Men den ubarmhjertige
  Natur har jo dog uimodsigelig sat Skranker, som selv den
  mandhaftigste Vilje bliver nødt til at respektere. Og Vorherre
  har nu engang udstyret den lige saa yndefulde som velsmagende
  Hjorteslægt med fire lange Gallopadeben, mens vi Mennesker har
  maattet nøjes med et Par Stolper, der absolut egner sig bedst
  til en sindigere Gangart.“
  
  „Talen er jo i dette Tilfælde ikke alene om Hurtighed men ogsaa
  om Udholdenhed. Og det er den sidste, der gør Underværkerne her
  i Verden. Som Ordsproget siger, Hr. Fabrikant -- den, som ler
  sidst, ler bedst!“
  
  Eybert løftede Øjenbrynene; han begyndte at forstaa den skjulte
  Trusel i Ordene. Med et medlidende Udtryk vendte han sig bort og
  svarede ikke.
  
  „Forresten,“ sagde han, idet han atter henvendte Ordet til
  Damerne. „Jeg kommer til at tænke paa, at jeg selv engang i mine
  unge Dage oplevede en Historie, der minder en lille Smule om
  denne med den svenske Student, om den end fik en langt mindre
  tragisk Udgang. Jeg husker, at jeg var paa Hjemvejen fra en
  Skovtur sammen med nogle af mine Venner. Vi havde lejet en Vogn
  ved Klampenborg for at køre hjem ad Strandvejen, og en af
  Vennerne, der holdt af at gøre sig til af sin Styrke, tilbød saa
  et Væddemaal. Han vilde løbe den sidste halve Mil ved Siden af
  Vognen og forpligte sig til at følge den hele Tiden og være i
  København samtidig med os, hvor meget vi saa lod Hestene strække
  ud. Væddemaalet kom naturligvis i Stand, og da vi naaede
  Konstantia stod Manden af og begyndte at løbe. Vi havde et Par
  stivbenede Vognmandsheste for, og det var næsten ikke muligt at
  faa dem ud af deres mekaniske Luntetrav, saa der var i og for
  sig ikke noget urimeligt i Kapløbet; men allerede da min Ven
  havde løbet i fem Minuter, stønnede han som en Blæsebælg, og da
  der var gaaet ti, standsede han pludselig og erklærede
  højtidelig, at han ikke vilde løbe mere, „fordi det var Synd for
  Hestene“. Hvorpaa han -- ganske rørt over sig selv og med
  forskellige træffende Bemærkninger om det moralsk forkastelige i
  at misbruge de Umælende -- atter steg tilvogns.“
  
  Fortællingen gjorde Lykke. De gamle Damer lo, og Philip Salomon
  vendte sig om og sagde:
  
  „Dersom den Mand lever endnu, vil jeg som Bestyrelsesmedlem i
  Foreningen til Dyrenes Beskyttelse indstille ham til et
  Hædersdiplom.“
  
  Per svedte koldt af Raseri. Han følte sig overbevist om, at
  Historien var møntet paa ham; og skønt Jakobe ikke havde taget
  Del i Munterheden, martredes han af Medbejlerens Triumf og
  pønsede paa at skaffe sig Oprejsning.
  
  Da de gamle Frøkner Israel endelig blev færdig med at le, sagde
  han:
  
  „Jeg beklager Dem, Hr. Fabrikant, at De saa tidlig mistede Troen
  paa Viljekraften. Jeg faar Lyst til at spørge Dem, om der kunde
  være Haab for Dem om at genvinde den, dersom en anden paatog sig
  at indfri Deres Ungdomsvens Ord?“
  
  Eybert løftede atter sine gule Øjenbryn.
  
  „Hvadbeha’r? Jeg forstaar Dem ikke.“
  
  „Jeg spørger, om der kunde være noget Haab for Dem om at
  genvinde Troen paa Viljekraften, dersom en anden indfriede Deres
  Ungdomsvens Ord? For i saa Fald skal jeg gerne paatage mig det.
  Og det straks paa Stedet.“
  
  Uden at vente paa noget Svar svang han sig ud over Bagsmækken og
  gav sig til at løbe ved Siden af Vognen.
  
  Philip Salomon holdt Hestene an og sagde temmelig bestemt:
  
  „Hr. Sidenius … jeg beder Dem … sæt Dem op i Vognen.“
  
  Men Per raabte overgiven: „Hr. Grosserer! Jeg forsikrer Dem, …
  det er ligefrem velgørende at strække Benene lidt. Husk ogsaa
  paa, hvormeget det gælder! Ingen veed, hvad det kan komme til at
  betyde for Gud, Konge og Fædreland, om Folketingsmanden for
  Holbæk Amts syvende genvinder sin Tro paa Viljekraften! Og for
  mit Hjerte skal De ingen Bekymringer gøre Dem. Det holder nok!“
  
  „Ligemeget, Hr. Sidenius,“ sagde Philip Salomon næsten bydende.
  „Jeg kan ikke tillade, at De løber saaledes ved Siden af
  Vognen.“
  
  „Nej, det er ogsaa bedst, jeg tager et Forspring!“
  
  Og idet han trykkede Hatten fast paa Hovedet, foer han frem i
  rasende Løb. Skønt Philip Salomon straks piskede paa Hestene for
  at indhente ham, var han efter faa Minutters Forløb ude af Syne
  -- forsvunden i Taagedisen.
  
  „Det er dog virkelig for galt!“ mumlede Salomon, højrød af
  Vrede, og gav Hestene endnu et Rap.
  
  Men nu tog Fru Salomon tilorde.
  
  „Du behøver vist ikke at anstrenge Hestene,“ sagde hun op til
  sin Mand. „Hr. Sidenius har aabenbart ikke befundet sig rigtig
  vel hos os og har saa -- paa sin egen Maade -- søgt en Anledning
  til at slippe bort. Han har jo ogsaa herfra den korteste Vej til
  Stationen, naar han skraar ind gennem Skoven.“
  
  Forklaringen lød naturlig nok; thi skønt Hestene endnu gik
  stærkt paa, saae man stadig ikke noget til ham; og nogen Genvej
  havde han ikke kunnet tage, da de kørte noget nær i Retning af
  „Skovbakken“, og Dyrehavshegnet desuden spærrede overalt.
  
  Frøknerne Israel var himmelfaldne over Per og kunde ikke dy sig
  for at tilhviske Fru Salomon en Bemærkning om den unge Mands
  Mangel paa Levemaade. Endogsaa Ivan fandt hans Indfald meget
  ilde anbragt, og Eybert tillod sig smilende en noget vovet
  Bemærkning om den mulige Anledning til Pers pludselige
  „Absentation“.
  
  Jakobe sad tavs og saae ud paa Maanen, der steg blodrød op over
  den svenske Kyst. Det saae ud, som om det hele Optrin ikke havde
  gjort synderligt Indtryk paa hende. Og dog følte hun sig dybt
  nedværdiget af det og samtidig saa underlig befriet, at hun var
  nær ved at le højt. Saa forbitret hun var bleven over Pers
  Opførsel, efter at det var gaaet op for hende, at den betød en
  bevidst, planlagt Forfølgelse -- inderst inde havde hun
  alligevel været højtideligt betaget ved at sidde saaledes og
  vente paa det ubeherskede Udbrud af en Mands Lidenskab. Og nu
  havde „Naturkraften“ udladet sig -- i en taabelig Drengestreg!
  
  De havde imidlertid naaet Springforbi og drejede igen ind paa
  Strandvejen. Hernede ved Søen luftede det lidt. Taagen blev
  holdt borte, vældige Myggesværme sydede over Hestenes Hoveder.
  
  De var næsten naaet hjem, da Philip Salomon pludselig holdt
  Hestene an.
  
  „Hvad er det? Er det ikke Louise, der kommer der? Der maa jo
  være noget paafærde.“
  
  En af Husets Tjenestepiger kom løbende imod dem henne paa Vejen.
  Endnu før hun havde naaet dem, raabte Philip Salomon:
  
  „Hvad er der? Er der hændt noget?“
  
  „Ja, det er … det er,“ stammede den stakaandede Pige. „Det er
  Hr. Sidenius.“
  
  „Er han hjemme!“ lød det med tre-fire Stemmer paa eengang.
  
  „Ja, -- og han er vist kommen en Skade til. Jeg skulde løbe hen
  og hente Doktoren.“
  
  „Gud, hvad er det da?“ spurgte Ivan ligbleg.
  
  „Jeg veed ikke … Hr. Sidenius besvimede. Hr. Dyhring har givet
  ham nogle af Frøkenens Draaber; men jeg tror ikke, han er kommen
  til sin Bevidsthed.“
  
  Philip Salomon bed sig tavs i sin Negerlæbe og lod Pisken smælde
  over Hestenes Øren. Ogsaa han var bleven bleg. Alle var de tavse
  og blege, mens det i flyvende Hast gik mod Hjemmet.
  
  Allerede udenfor paa Vejen blev de modtaget af en Flok opskræmte
  unge Piger; og da de kørte op for Forstuetrappen, viste Aron
  Israel sig sammen med Balling og Nanny. Et Øjeblik efter kom
  Dyhring, og tilsidst traadte Per selv ud, endnu lidt farveløs i
  Ansigtet og med Skjortebrystet i Uorden, men med et stort Smil,
  der lod lystigt og tilfreds.
  
  „Ser De, Hr. Fabrikant, jeg holdt Ord!“ raabte han triumferende,
  endnu før Vognen var standset.
  
  „Var det et Væddemaal?“ udbrød de unge Piger i Munden paa
  hinanden og flokkede sig omkring Vognen.
  
  „Og hvad var Indsatsen -- om man tør spørge?“ sagde Nanny; hun
  stod for sig selv paa det nederste Trappetrin, og hendes
  underfundige Øjne gik frem og tilbage mellem Eybert og Jakobe
  med et anelsesfuldt Blik.
  
  Ivan sprang straks af Vognen og fattede med ængstelig Mine om
  Pers Arm.
  
  „Men Gud, Sidenius -- De har jo været syg!“
  
  „Aa, det var ingenting. Bare lidt Svimmelhed. Jeg bar mig dumt
  ad. Som det jo viser sig, havde jeg ikke behøvet at skynde mig
  saa stærkt.“
  
  Nu kom ogsaa de andre af Vognen, stadig lige tavse. Philip
  Salomon sagde blot til Staldkarlen, idet han med sammenbidt Mine
  tilkastede ham Tømmerne:
  
  „Lad Kristian løbe efter Louise. Vi mødte hende henne paa Vejen.
  Sig hende, at Doktoren ikke behøver at ulejlige sig herhen.“
  
  I de følgende Minutter var det hele Selskab samlet i den
  halvmørke Forstue, hvor Ungdommen højrøstet drøftede
  Begivenheden med den overstadige Livlighed, der gerne afløser en
  overstaaet Forskrækkelse. Ivan førte an. Han var pludselig
  bleven ellevild af Begejstring for Pers Bedrift og maatte Gang
  efter Gang høre Beretningen om, hvorledes Nanny og Dyhring, der
  var kommen gaaende ovre fra Skoven, havde truffet ham paa
  Trappen ude af Stand til at tale, og hvorledes han et Øjeblik
  efter var besvimet inde i Dagligstuen.
  
  Henne under Knagerækken stod Eybert og hjalp Jakobe af med
  Overtøjet. Hans Øjne hvilede mistænksomt paa hende, mens han med
  en tøvende Bevægelse tog Skindslaget fra hendes endnu dirrende
  Skuldre.
  
  „Jeg tror, jeg er kommen til at fryse paa Turen,“ sagde hun for
  at forklare denne ubetvingelige, nervøse Skælven, der formelig
  fik Tænderne til at slaa sammen i hendes Mund. Straks efter gik
  hun op ad Trappen for at komme til sit Værelse.
  
  Skønt Per lo og talte højt, som om han slet ikke tænkte paa
  hende, havde han ikke et Øjeblik sluppet hende afsyne. I sin
  dødelige Ophidselse havde han gjort sig selv det Løfte, at han
  endnu denne Aften vilde tale med hende, om han saa skulde bryde
  ind til hende fra Altanen udenfor hendes Kammer. Og da han nu
  fik Øje paa Eyberts Buket, som hun havde lagt fra sig i
  Vindueskarmen og glemt at tage med, greb han straks dette som en
  Anledning til at nærme sig hende.
  
  „Frøken Jakobe! Deres Blomster!“ raabte han efter hende.
  
  Og i to-tre Spring var han oppe ad Trappen med Buketten.
  
  Han kom dog ikke helt op. Jakobe var netop naaet til det øverste
  Trin, hvorfra hun nu -- uden at vende sig om, endogsaa uden at
  sige Tak -- strakte Haanden ud efter Blomsterne.
  
  Men i Stedet for at give hende dem greb han fast om hendes
  Haand; og -- efter at have forvisset sig om, at der ingen var
  paa Gangen deroppe -- kyssede han den med Heftighed. Hun sank i
  Knæ. Hun mægtede end ikke at rive Haanden til sig. Og da han
  mærkede det, var han i næste Nu helt oppe hos hende og sluttede
  hende i sine Arme.
  
  „De elsker mig!“ hviskede han over hende. „Ikke sandt? De vil
  være min?“
  
  Hendes Sjælskraft var udtømt. En vellystfuld Skælven betog hende
  i hans knugende Arm, og hendes Hænder greb uvilkaarlig ud i
  Luften efter hans.
  
  „De vil være min?“ gentog han. „Er det sandt?“
  
  „Ja, ja,“ hviskede hun, gjort vild af Svedlugten fra hans endnu
  ophedede Legeme, og hendes Hoved sank ned paa hans Skulder.
  
  „Jeg kommer igen imorgen Formiddag … Vi tales da nærmere ved.“
  
  Han krystede hende paany, var saa i et Par Spring nede af
  Trappen og stod igen mellem de andre i Forstuen.
  
  Det havde altsammen ikke staaet paa i stort mere end et halvt
  Minut. Og Per var fra samme Øjeblik, han vidste Sejren vunden,
  atter helt sig selv. Han snakkede løs, som om der ingenting var
  sket, og fulgte med de andre ind i Havesalen, hvor nu Teen blev
  anrettet.
  
  Dog, lidt efter lidt meldte Eftervirkningen sig af den voldsomme
  Spænding. Nu, da Dødsspringet var lykkedes, forstod han næsten
  ikke, at han havde vovet det. Naar han saae sig tilbage,
  sortnede det for hans Øjne. Og vendte han Blikket ud mod
  Fremtiden, grebes han af ny Svimmelhed. Han kunde ligesom endnu
  ikke rigtig tro paa Begivenheden. Var det virkelig muligt, at
  han nu for alle Tider var Pengesorgen kvit, at han -- Per
  Sidenius, den fattige Præstesøn -- nu var den tilkommende
  Medejer af en Million! Ja, det var jo fuld Virkelighed!
  Tryllestaven holdt han i sin Haand! Verden havde aabnet sig for
  ham med alle sine eventyrlige Herligheder!
  
  Til Trods for, at det lykkedes ham ganske godt at skjule sin
  Sindsbevægelse, var der adskillige af de Tilstedeværende, særlig
  blandt de ældre, der fik en Fornemmelse af, at der maatte være
  forefaldet noget afgørende deroppe paa Trappen; og den
  Omstændighed, at Jakobe ikke lod sig se, bestyrkede
  Formodningen. Stemningen blev af den Grund mere og mere trykket,
  tilsidst helt uhyggelig. Eybert gik tavs omkring med graablegt
  Ansigt og nærmede sig et Par Gange Per paa en Maade, der vakte
  Uro hist og her. Alene Kandidat Balling spankulerede omkring med
  sin sædvanlige Mangel paa Forstaaelse og talte højrøstet om
  Literatur i det Haab, at man skulde anmode ham om at underholde
  Selskabet med at læse noget op.
  
  Endelig kom Pigen ind med den længselsfuldt ventede Melding, at
  Vognen til Stationen var kørt for Døren, og alle brød nu hurtig
  op. Kun Eybert, der ikke skulde til København, blev siddende
  lidt i det Haab, at Jakobe maaske skulde komme ned nu, da der
  var bleven stille. Men efter at have ventet forgæves en halv
  Snes Minuter rejste ogsaa han sig og tog i Tavshed Afsked.
  
  „Nu, Philip --,“ sagde Fru Salomon, da hun endelig var bleven
  ene med sin Mand. „Hvad har du saa at sige?“
  
  „Du har Ret, Lea. Dette kan ikke længer gaa. Han er aldeles
  utilregnelig.“
  
  „Det har jeg jo sagt dig længe.“
  
  „Jeg skal imorgen den Dag tale med Ivan. Han maa bringes til at
  indse, at vi umuligt kan modtage det Menneske oftere.“
  
  „Jeg frygter kun, det er forsilde, du! … Saae du rigtig paa
  Jakobe?“
  
  
  Straks efter at Vognen var kørt, var Nanny gaaet op paa sit
  Værelse. Hun havde listet sig hen til Jakobes Dør for at lytte;
  og da alt var stille indenfor, kiggede hun gennem Nøglehullet og
  saae, at der ikke var tændt Lys derinde. Heraf sluttede hun, at
  Søsteren allerede var gaaet i Seng, og skuffet listede hun
  tilbage til sit Værelse.
  
  Jakobe var dog endnu oppe. Døren til hendes Altan var aaben, og
  derude i Maaneskinnet stod hun og fulgte Lyden af Vognen, der
  førte Per bort. Hendes Ansigt var bleven gammelt i den sidste
  halve Time, Udtrykket mørkt og forgræmmet. Som en Støtte blev
  hun staaende derude, indtil den sidste Rumlen døde hen bag
  Skoven.
  
  Saa gik hun ind og lukkede Døren til efter sig. Et Par Gange gik
  hun frem og tilbage over Gulvet; saa satte hun sig hen paa
  Langstolen og trykkede Ansigtet ned i sine Hænder.
  
  Længe sad hun i denne Stilling, et Bytte for den dybeste
  Fortvivlelse og Skam. Dette blev altsaa Enden! Dertil skulde
  hendes tungt tilkæmpede Selvforsagelse føre hende! Paa en saa
  forsmædelig Maade, i et saadant Vrængebillede skulde hendes
  Ungdomsdrøm om en Helte-Elsker virkeliggøres!
  
  Hun søgte ikke at besmykke de Følelser, der havde kastet hende i
  Pers Arme. Heller ikke prøvede hun paa at bedrage sig selv ved
  at mene, at hun vilde være i Stand til at rive sig ud af sin
  sanselige Forvildelse. Hun følte det kun altfor godt: hun var i
  hans Magt. Og det vilde jo da ogsaa kun gøre hendes Ydmygelse
  fuldstændig, om hun ovenikøbet blev nødt til at tilstaa, at hun
  havde givet sig viljeløst hen! Her var ingen frelsende Udvej.
  Hendes Skæbne var beseglet. Saa minutkort deres Møde havde
  været, hun havde dog hvilet i hans Arme, hans Læber havde berørt
  hendes, og en Anelse om Elskovens Henrykkelse havde gennemrislet
  hende under hans Omfavnelse, -- hun var jo allerede halvvejs
  bleven hans.
  
  Der blev banket sagte paa hendes Dør, og Nanny stak Hovedet ind.
  
  „Aa! Om Forladelse! Du sidder og sværmer i Maaneskin!“
  
  „Hvad vil du?“
  
  „Undskyld … jeg hørte, du endnu var oppe. Kunde du ikke laane
  mig et Par Haarnaale?“
  
  „Du kan jo se efter, om der er nogen.“
  
  Nanny var i Natdragt. Paa en egen kattelistende Maade gik hun
  over Gulvet hen til Jakobes Kommode og gav sig til at lede i en
  af Skufferne. Men pludselig vendte hun sig om og satte sig paa
  den halvt udtrukne Skuffe. Maanelyset faldt lige ind paa hende
  og gennemskinnede det tynde Natlinned, saa hele Legemets Form
  saaes derunder. Med indsmigrende fremstrakt Overkrop og lidt
  Ængstelse i Stemmen sagde hun:
  
  „Maa jeg spørge … tør man gratulere?“
  
  Jakobe foer sammen med en Kuldegysning.
  
  „Hvad mener du?“
  
  „Aa, om Forladelse! Det skal maaske endnu være en Hemmelighed.
  Da vil jeg ellers sige dig, at den er ikke videre godt gemt.“
  
  „Hemmelighed? Hvilket? Jeg forstaar ikke et Muk.“
  
  „Aa, du vil lade uskyldig! Hvad var det da for vigtige Ting, du
  før derude paa Gangen forhandlede med Hr. Sidenius?“
  
  Lyden af det sidste Ord fremkaldte en Slags Kvalmefornemmelse
  hos Jakobe. Sidenius! Hvilket Navn! … Fru Sidenius!
  
  „Og det Væddeløb -- hm!“ vedblev Nanny. „Det var mig nu straks
  lidt mistænkeligt.“
  
  Jakobe rettede sig besluttet op.
  
  „Nu ja, du kan jo ogsaa lige saa godt faa det at vide iaften.
  Jeg er altsaa forlovet med -- den Mand, du der nævner. Det er
  hele Forklaringen, dersom den virkelig interesserer dig.“
  
  Der blev et Øjebliks Stilhed.
  
  „Om den interesserer mig? … Hvad mener du? Jeg er naturligvis
  glad paa dine Vegne.“
  
  „Saa -- er du det?“ sagde Jakobe.
  
  „Hvor du taler løjerligt! Hvorfor skulde jeg ikke være glad
  derved? … Aa, nu forstaar jeg! Du mener maaske, at jeg selv …
  Jeg husker, du engang drillede mig med Hr. Sidenius. Men i den
  Henseende skal du nu ingensomhelst Bekymringer gøre dig. Jeg
  fragaar saamænd ikke, at jeg altid har syntes rigtig godt om din
  Forlovede; men jeg tror nu alligevel, at du og han, I passer
  vistnok meget bedre til hinanden.“
  
  Jakobe saae opmærksomt op.
  
  „Hvorfor mener du?“
  
  „Jo -- I er nu begge to mere i den højere Stil, mens jeg jo som
  bekendt kun er et stakkels tankeløst Hverdagsmenneske, et
  letsindigt Verdensbarn, -- det har du selv tidtnok fortalt mig.
  Naa, men nu vil Folk da faa noget at snakke om! Og stakkels
  Eybert!“
  
  Jakobe rejste sig utaalmodig.
  
  „Hør Nanny -- det er silde. Og du maa jo fryse, som du sidder
  der --.“
  
  „Er jeg til Ulejlighed? Gudbevares, saa gaar jeg naturligvis.
  Saa gaar jeg.“
  
  Hun blev alligevel siddende lidt. Og atter var der noget egent
  underfundigt i den Maade, hvorpaa hun endelig luskede henover
  Gulvet paa sine bare Fødder. Henne ved Døren vendte hun sig
  endnu engang om og sagde:
  
  „Du er dog en rigtig kedelig En, at du aldrig kan fortælle lidt
  interessant. Jeg havde glædet mig til at faa en rigtig fornuftig
  Passiar med dig, og jeg kunde endelig ogsaa nok behøve at blive
  belært af en ældre og erfaren Søster for det Tilfælde, at jeg
  selv skulde komme i den rædselsfulde Situation at maatte række
  Mund til en Person med Overskæg.“
  
  „Ja, du maa nu undskylde mig, -- jeg er træt,“ sagde Jakobe og
  begyndte at klæde sig af.
  
  „Hvor du stiller dig hellig an! Bild mig bare ikke ind, at du
  gaar i Seng. Du skal naturligvis skrive til ham endnu iaften …
  udøse dit Hjerte for ham i Nattens ensomme Time, omfavne den
  Elskede i violblaat Blæk og sende ham titusinde Kys med
  Morgenposten. Men jeg vil advare dig, min Pige! Vær lidt
  tilbageholden i Begyndelsen! Vær i det hele lidt fornuftig! Kan
  du huske Rebekka, da hun blev forlovet; hun maatte i den første
  Tid bruge Læbepomade, fordi han kyssede hende helt itu. Og
  dersom jeg har nogen Forstand paa Mandfolk, saa er din Kæreste
  vist en af dem, der tager for sig af Retterne. Godnat, lykkelige
  Søster! Og drøm ikke altfor behageligt!“
  
  
  
  
  Tiende Kapitel.
  
  Der var ikke gaaet mange Dage, før det stod klart for Per, at
  han trods det „Ja“, han havde fravristet Jakobe, ikke var naaet
  synderlig videre, end han var i Forvejen. For det første
  fordrede baade Jakobe og hendes Forældre -- de sidste endog „paa
  det bestemteste“ -- at Forlovelsen foreløbig skulde holdes
  hemmelig, i hvert Fald kun maatte betroes de allernærmeste.
  Dernæst var Jakobes Opførsel overfor ham præget af en
  Lunefuldhed, der mangen Gang satte hans Taalmod paa en haard
  Prøve. Ved mere end een Lejlighed hændte det, naar han kom ud
  til „Skovbakken“, at hun slet ikke lod sig se men blev oppe paa
  sit Værelse under det Paaskud, at hun ikke befandt sig vel; og
  det bødede kun lidt herpaa, at hun til andre Tider, naar de f.
  Eks. var bleven alene i en Skumringstime, kunde give sig endog
  ret lidenskabeligt hen til hans Kærtegn. Han var saa meget af en
  Kvindekender, at han forstod Sammenhængen mellem saadanne
  ubeherskede Ømhedsudbrud og de regelmæssigt paafølgende Anfald
  af fornærmende Kulde; og han indsaae, at en fortsat
  Eftergivenhed fra hans Side kunde blive farlig for ham.
  
  Efter en Ugestids Forløb forandrede han derfor saa smaat sin
  Opførsel overfor hende, viste sig en Smule ligegyldig, indfandt
  sig med mindre Regelmæssighed og udeblev tilsidst helt i nogle
  Dage.
  
  „Med Sult skal de Stridige tæmmes!“ tænkte han. Det skulde nu
  vise sig, om han havde Magt til at herske over Mennesker og gøre
  sig deres Vilje underdanig.
  
  Den første Dag følte Jakobe hans Bortebliven som en Befrielse.
  Den anden Dag var hun forundret, den tredje Dag lidt urolig. Hun
  bestemte sig tilsidst til at skrive for at faa at vide, om han
  var bleven syg; men netop som hun havde faaet Pennen i Haanden,
  hørte hun hans Stemme nede i Haven. I samme Nu slog hendes
  Følelse om. Rigtignok var hendes Hjerte kommen til at banke, men
  hun ønskede ham atter langt bort. Hun vilde ikke engang se ham.
  Moderen lod straks en af hendes smaa Søskende melde hende hans
  Komme, men hun blev siddende oppe paa sit Værelse. Paa det Ark
  Papir, hun havde bestemt for ham, gav hun sig til at skrive et
  ligegyldigt Brev til en udenlandsk Veninde.
  
  Først efter en halv Timestids Forløb viste hun sig nede i
  Stuerne. Per modtog hende med sit ligegladeste Smil og gav
  ingensomhelst Forklaring paa sin lange Fraværelse. Det meste af
  Aftenen opholdt han sig sammen med Ivan og Onkel Heinrich inde i
  Billardværelset og syntes at more sig fortræffeligt. Straks
  efter Tebordet tog han bort, uden at de i Grunden havde talt med
  hinanden.
  
  Den Nat blev afgørende for hendes Forhold til ham. Timevis gik
  hun frem og tilbage i sit Kammer og kæmpede med sig selv. Hun
  sagde, at nu vilde og maatte hun bryde denne unaturlige og
  uværdige Forbindelse, der ikke alene havde forstyrret hendes
  Forhold til Forældre og gamle Venner, men som var paa Veje til
  at berøve hende den sidste Rest af Selvagtelse. Henimod Morgen
  satte hun sig ved sin Skrivepult for at meddele ham sin
  Beslutning. Men da hun skulde nedskrive Ordene, var det, som om
  Haanden strittede imod. Kærlighedsbegæret flammede op i hendes
  Blod, -- hun kastede pludselig Pennen og blev siddende
  ubevægelig med Hænderne for Ansigtet.
  
  Fra dette Øjeblik var han hendes Herre. Fra denne Nat fortabte
  hun sig i sin Ulykke, saaledes som man synker hen i det
  uafvendelige. Per vedblev at komme og gaa efter
  Forgodtbefindende. Naar han blev borte, sendte han undertiden et
  Brev med et Par undskyldende Linjer, ved en enkelt Lejlighed
  fulgte der ogsaa nogle Blomster med; men han gav i Almindelighed
  slet ingen Oplysning om Grunden til sin Udeblivelse, og Jakobe
  spurgte aldrig.
  
  En Dag opholdt hun sig inde i Kabinettet sammen med Moderen, der
  sad paa sin Sofaplads og syede. Selv havde hun slaaet sig ned
  henne ved Vinduet med en Avis. Hele Formiddagen havde hun
  tilbragt paa sit Værelse; ikke engang ved Frokosten havde hun
  vist sig. Hun var endnu ganske umeddelsom og saae ikke op fra
  Avisen, som hun ligegyldig gennemløb.
  
  „Du havde nok Brev imorges fra Sidenius,“ sagde Moderen efter en
  længere Tavshed og gav sig til at lede efter noget i sit
  Syskrin.
  
  „Ja.“
  
  „Kommer han herud idag?“
  
  „Jeg veed det ikke.“
  
  Der blev igen en Pavse. Men saa lagde Fru Salomon ligesom med en
  Beslutning Hænderne ned i Skødet, saae paa Datteren og sagde:
  
  „Jakobe … sæt dig herhen, min Pige, og lad os tale lidt sammen.“
  
  Jakobe løftede Hovedet med et opskræmt Udtryk. Tøvende rejste
  hun sig og gik hen til Moderen.
  
  „Hvad vil du?“ spurgte hun, idet hun med Haanden under Kinden
  lagde sig tilbage i Sofahjørnet, saa langt fra Moderen som
  gørligt.
  
  Fru Salomon tog hendes anden Haand og sagde:
  
  „Vil du svare mig paa et Samvittighedsspørgsmaal, Jakobe?“
  
  „Hvad mener du?“
  
  „Nej … bliv nu ikke straks fornærmet! Jeg skal ikke trænge ind
  paa dig. Vil du blot -- aabent og ærligt -- svare din Moder paa
  et eneste Spørgsmaal: Er du lykkelig?“
  
  „Det var da et besynderligt Spørgsmaal,“ sagde Jakobe og lod
  ganske uforstaaende, ja forsøgte endog at le, -- men hun var
  bleven meget bleg.
  
  „Aa, ikke saa besynderligt. Du veed, at jeg ellers ikke har for
  Skik at forlange mine Børns Fortrolighed i
  Kærlighedsanliggender. Men i dette Tilfælde mener jeg dog at
  have en Slags Ret til at spørge … og til at faa et ærligt Svar.“
  
  „Hvor du er underlig, Mor! Det er dog vel af egen fri Vilje, jeg
  har forlovet mig. Altsaa maa jeg vel være lykkelig.“
  
  „Ja, naar du tager det saadan, min Pige, saa vil jeg da tale
  lige ud af Posen. Ser du, for en Timestid siden søgte jeg dig
  oppe paa dit Værelse; jeg mente, du ikke befandt dig vel, siden
  du ikke kom ned til Frokosten. Du var netop gaaet bort et
  Øjeblik, og jeg fik da tilfældigt set, at Sidenius’ Brev laa
  fremme paa din Skrivepult. Naa, deri var der i og for sig maaske
  ikke noget mærkeligt, skønt man jo ikke plejer at lade den Slags
  Breve ligge saadan og flyde. Hvad der derimod i høj Grad undrede
  mig, var -- at Brevet endnu slet ikke var bleven aabnet.“
  
  „Nu ja -- hvad saa?“ sagde Jakobe efter en kort Stilhed,
  hvorunder hendes Haand, som Moderen stadig holdt om, var bleven
  kold som Is.
  
  „Hvad saa? Hør Jakobe -- jeg er nok tilaars, men dog ikke ældre,
  end at jeg kan huske, hvordan det er at være forelsket. Naar man
  lader sin Kærestes Breve ligge ulæste fra Klokken otte til
  Klokken to, saa er ikke alt, som det skal være.“
  
  „Det forstaar du dig ikke paa, Mor! Det har i dette Tilfælde sin
  egen Grund, som jeg ikke kan forklare dig.“
  
  Moderen saae et Øjeblik mistvivlende paa hende.
  
  „Ja ja, mit Barn. Jeg vil -- som sagt -- ikke trænge ind paa
  dig. Naar du blot ganske oprigtig vil sige mig, om du er
  lykkelig. Er du?“
  
  „Ja -- naturligvis!“
  
  Hun sagde det uvilligt, trak Haanden til sig og stod op.
  
  Moderen fulgte hende med Øjnene; men i det samme tumlede Nanny
  ind i Overtøj og fyldt med Gadenyt, og al videre Samtale blev
  forpurret. Fru Salomon tog atter fat paa sit Sytøj, og Jakobe
  gik kort efter ud af Stuen og op paa sit Værelse.
  
  Moderens Spørgsmaal og navnlig den lidt medlidende Tone, hvori
  hun talte, havde krænket hende og fyldt hende med en ny Uro. Hun
  vilde ikke ynkes -- ikke af andre, ikke heller af sig selv. Af
  egen fri Drift havde hun knyttet sin Skæbne til denne fremmede
  Mand. Altsaa havde hun ingenting at beklage sig over.
  
  Rask skar hun nu Pers Brev op og gav sig til at læse det. Naar
  hun ikke før havde kunnet bekvemme sig dertil, var det af
  Grunde, som hun virkelig daarligt kunde fortælle sin Moder.
  Intet ydmygede hende mere end disse ligegyldige, ungdommeligt
  henjaskede, end ikke med Hensyn til Skrivemaaden helt fejlfri
  Breve, som Per sendte hende. Selv opfattede hun sin Sky overfor
  dem som en Angst for, at de skulde indeholde Hentydninger til de
  Øjeblikke, hvor hun under Samværet med ham modstandsløst gav sig
  sine Sanser i Vold, disse Øjeblikke, som hun bagefter altid
  tænkte paa med Skamfuldhed og Lede, -- men dette var halvvejs et
  Selvbedrag. Naar hun havde gennemlæst hans Breve uden at finde
  fjerneste Antydning af det, hun havde frygtet, ikke et
  Taknemlighedstegn, ikke et Længselsudbrud, kunde hun harmfuld og
  foragteligt knuge det sammen og kaste det i Kakkelovnen.
  
  Heller ikke dennegang indeholdt Brevet andet end et Par Ord om,
  at han ikke saae sig i Stand til at komme ud til „Skovbakken“
  den Dag. Men sammen med denne Meddelelse, der var skreven bag
  paa et Visitkort, sendte han hende nogle Papirer, der viste sig
  at være et Korrekturark af det Kampskrift, som Ivan havde talt
  saa meget om og udbasuneret som en Verdensbegivenhed. Hun tog
  Papirerne med Uvilje. Hvad skulde hun med dem? Hun havde stadig
  ingensomhelst Tillid til hans Evner og allermindst til hans
  Duelighed som Pennefører. Han kunde jo ikke engang skrive sit
  Modersmaal korrekt!
  
  Hun havde dog ikke læst mange Sider, før hendes Kinder begyndte
  at gløde. Saa fremmed hun end var for det meste af, hvad han
  skrev om, og skønt det ikke var vanskeligt at opdage det
  Forbillede, hvorefter han havde dannet sin Stil, gik det hurtigt
  op for hende, at der var noget virkelig nyt og friskt, ja paa
  sin Vis storladent i hans Syn paa Naturen og dens Kræfters
  Anvendelighed i Kulturens Tjeneste. Adskilligt genkendte hun
  iøvrigt fra hans mundlige Udtalelser, dem hun -- væsenlig paa
  Grund af deres vidtløftige, foredragsagtige Form -- aldrig havde
  kunnet faa noget alvorligt ud af. Andre Partier kunde hun føre
  tilbage til Tanker og Indfald, hun selv havde anvendt i deres
  Samtaler om disse Emner; men dette forringede saa langt fra
  Indtrykket, at hun tværtimod paa saadanne Steder ganske særlig
  fik Øjet op for hans Evners Oprindelighed og naturgroede Kraft.
  Udtryk, der i hendes Mund nærmest havde været tilfældige
  Talemaader, fik i hans Fremstilling en for hende selv ganske
  overraskende Betydning. Henkastede Ytringer, hvormed hun knap
  havde forbundet nogen alvorlig Tanke, var hos ham bleven til
  anskuelige Billeder, havde formet sig til fuldt færdige
  Fremtidssyner, der betog hende baade ved deres Dristighed og ved
  den Overbevisningens Magt, hvormed de her fremsattes.
  
  Efter at have endt Læsningen blev hun længe siddende med Haanden
  under Kinden og saae grundende ud for sig. Hvad var han egenlig
  for et Menneske, denne Fremmede, der var bleven hendes Skæbne? I
  Grunden kendte hun ham jo slet ikke, vidste intet andet om ham
  end det højst utroværdige, som Ivan og han selv havde fortalt.
  Hvad skjulte hans Fortid? Hvorover dækkede f. Eks. det mørke,
  kolde Had til Hjem og Slægt, som han hin Gang havde aabenbaret
  hende?
  
  Ofte i disse Dage havde hun følt Trang til at tale med nogen af
  hans Familje, for at faa Lys over alt dette uopklarede, der
  undertiden foruroligede og ydmygede hende mere end noget andet,
  og som hans egne Fortællinger blot gjorde bestandig dunklere.
  Hun vidste, at en af hans Brødre, der var Jurist, havde en
  Ansættelse paa et offenlig Kontor inde i København; Per havde
  selv fortalt, at han nylig havde truffet ham paa Gaden og da i
  Samtalens Løb i Fortrolighed meddelt ham deres Forlovelse. Saa
  lidet modig hun var ved Tanken om at fremstille sig for en
  vildfremmed Herre i en saadan Anledning, besluttede hun at
  opsøge denne Broder, der maatte kunne give Besked, og allerede
  den næste Formiddag tog hun ind til Byen.
  
  Det Regeringskontor for Fængselsvæsenet, hvor Eberhard Sidenius
  havde Ansættelse, var indrettet i en stor, skummel, skiddengraa
  Bygning ved Kanalen. Jakobe foer vild i en Labyrint af øde Gange
  og fandt omsider en Budstue, hvor to søvnige Mænd sad med Ryggen
  klistret opad Væggen og saae ned paa deres Støvlesnuder. Paa
  hendes Spørgsmaal om, hvor hun kunde finde Hr.
  Ekspeditionssekretær Sidenius, fik hun det lakoniske Svar:
  
  „Første Sal, tredje Dør tilhøjre.“
  
  Og næppe havde hun vendt de to Mænd Ryggen, før de ganske højt
  vekslede disse Bemærkninger:
  
  „Sikken et Næb.“
  
  „Ja, det var en Jødetøs.“
  
  Oppe paa første Sal fandt hun den hende opgivne Dør og kom ind i
  en tofags, halvmørk Stue, der vendte ud til en Gaardsplads med
  nogle grønne Træer. Henne ved det ene Vindue stod Eberhard og
  skrev ved en Fyrretræs Skrivepult, der tilligemed et Par
  Træstole og en Reol med Protokoller udgjorde Stuens Udstyr. Han
  havde en langskødet og sneverærmet, af Slid ganske spejlblank,
  sort Frakke knappet tæt omkring sig; og da det havde regnet lidt
  om Morgenen, var hans Benklæder omhyggelig opsmøgede forneden og
  aabenbarede et Stykke af et Par grove, mørkegraa Uldsokker over
  et Par dobbeltsaalede Ankelsko.
  
  Skønt han havde besvaret Jakobes Banken med et „Kom ind“, blev
  han staaende uden at se op og fortsatte nogle Øjeblikke
  uanfægtet sit Arbejde.
  
  Dels af denne Aarsag, dels paa Grund af hans Klædedragt antog
  Jakobe ham for en Skriver og bad om at faa
  Ekspeditionssekretæren i Tale. Først da han derefter med megen
  Værdighed lagde Pennen bort, og da hun mødte Blikket fra hans
  blege, vandkolde Øjne, saae hun med en Gysen Familjeligheden med
  Per.
  
  Hun sagde sit Navn og tilføjede:
  
  „Jeg veed, at Deres Broder -- at Per -- har talt til Dem om
  mig.“
  
  Eberhard gjorde tavs en embedsmandsmæssig Haandbevægelse henimod
  en af Stolene.
  
  „Grunden til, at jeg har søgt Dem, vil De rimeligvis af Dem selv
  forstaa,“ vedblev Jakobe efter at have taget Plads, -- hendes
  Stemme var usikker, Hjertet hamrede i hendes Bryst, og hun
  maatte gribe til disse Talemaader for overhovedet at faa en
  Samtale i Gang. „Jeg veed jo, at Deres Broder -- at min
  Forlovede -- i længere Tid har været noget fremmed ikke alene
  for Dem men ogsaa for sin øvrige Familje. Jeg kan -- naturligvis
  -- ikke bedømme, hvad der ligger til Grund for denne
  Misstemning. Jeg behøver vist ikke at forsikre Dem om, at jeg er
  oprigtig bedrøvet over den.“
  
  Eberhard var bleven staaende ved Pulten, hvor han havde anbragt
  sig i en noget kunstlet Stilling, med Hovedet støttet til sin
  udspilede Haand paa en saadan Maade, at denne skyggede for hans
  Øjne. Han lod rolig Jakobe tale ud. Ikke en Trækning i hans
  Ansigt røbede hans Følelser, og dog var han som himmelfalden af
  Forbavselse. Han havde godt vidst, at Broderen var bleven
  indført i den rige Grosserer Salomons Hjem. Alligevel havde han
  ikke et Øjeblik troet paa Pers Fortælling om, at han var bleven
  forlovet med denne Mands Datter -- saa meget mindre, som Per
  udtrykkelig havde bedt ham om at hemmeligholde Sagen for alle
  Fremmede. Han havde opfattet Meddelelsen som et frækt Skryderi,
  der skulde dække over et eller andet Nederlag. Han vidste jo, at
  Philip Salomon var en Mand, hvis Formue taltes i Millioner.
  
  Hans første, bevidste Tanke var nu den, at denne Forbindelse for
  enhver Pris maatte forpurres. Og det var ikke Skadelyst, der
  indgav ham Tanken, endnu mindre nogen skjult Misundelse. Men han
  indsaae, at med de Fremtidsudsigter, som herved aabnede sig for
  Broderen, vilde han føres endnu dybere ind paa Fortabelsens
  Veje, og Haabet om hans Omvendelse vilde atter for lange Tider
  være udelukket. Langt nøjere, end Per anede, havde Eberhard i de
  forløbne Aar paa Afstand fulgt hans Færd; og netop nu havde han
  saa sikkert troet det Tidspunkt nær, da Per -- tvunget af Nød og
  Vanære -- endelig vilde gaa i sig selv og erkende sin Skyld mod
  Hjemmet og Forældrene.
  
  „Tør jeg spørge Dem,“ sagde han, da Jakobe nu tav, „er det kun
  Dem, der har ønsket denne Samtale om min Broders Forhold?“
  
  „Ja.“
  
  „Min Broder veed maaske slet ikke, at De vilde søge mig i den
  Anledning?“
  
  „Nej.“
  
  „De spørger altsaa udelukkende paa egne Vegne?“
  
  Ubehagelig berørt af hans Væsen havde Jakobe hurtig taget sig
  sammen. Denne forhørsmæssige Tone opæggede hende yderligere, og
  hun svarede fornemt afvisende:
  
  „Som sagt -- det er mig, der har ønsket denne Samtale, ikke
  Per.“
  
  „Jeg kunde tænke det. Det er jo nemlig -- desværre -- kun altfor
  sandt, at min Broder i en Aarrække, ja egenlig fra sin Barndom
  har skilt sig fra sit Hjem. Det kan vistnok siges, at han
  systematisk har forhærdet sig paa dette Punkt og følt en
  sørgelig Glæde ved at trodse ethvert Hensyn endogsaa til dem,
  hvem han først og fremmest skylder Taknemlighed og Ærbødighed.
  Disse Løsrivelsesforsøg har jo endog strakt sig til selve
  Daabsnavnet. Jeg hørte, at De kaldte ham Per. Maaske veed De
  ikke engang af, at det er et selvgjort Navn?“
  
  „Jeg tror, jeg har hørt det.“
  
  „Jeg vil nu heller ikke skjule for Dem, hvad der er min bestemte
  Mening -- og De har jo udtrykkelig ønsket en aaben Udtalelse --
  at ogsaa Forlovelsen med Dem er et saadant overlagt Oprør mod
  Hjemmet, en bevidst Fornægtelse af dets Aand -- --.“
  
  Jakobe saae op med sammentrukne Bryn.
  
  „Jeg forstaar Dem vist ikke,“ sagde hun.
  
  „Jeg skal forsøge at forklare mig nærmere. Det er Dem næppe
  ganske ubekendt, at Peter Andreas er udgaaet fra et kristeligt
  Hjem. Selv veed han, at for hans Forældre er Kristendommen den
  altbestemmende Livsmagt, og at de ikke anerkender nogen Lykke,
  hvor glimrende den maaske ellers kan tage sig ud, naar den ikke
  har sin Grund i kristen Gudsfrygt.“
  
  „Naa saaledes!“
  
  Jakobe bed sig i Læben, saa det smertede. Gennem Eberhards
  rolige og nøje afvejede Tale hørte hun hele Tiden det samme
  pøbelagtige Haansord, der nylig havde lydt ude paa Gangen, og
  som havde forfulgt hende hele hendes Liv.
  
  Hun havde allerhelst rejst sig med det samme for at vise ham sin
  Foragt. Men Trangen til at høre mere om Per var for stærk; hun
  beherskede sig og blev.
  
  „At Per ikke deler sin Familjes Syn paa det religiøse, har jeg
  vidst,“ sagde hun. „Men jeg tilstaar … det dømmer ham ikke i
  mine Øjne.“
  
  „Jeg kan tænke det.“
  
  „Jeg mener, at dersom Per ikke paa anden Maade har forbrudt sig
  mod sit Hjem, synes han mig at kunne undskyldes. At han har
  faaet et andet Syn paa Kristendommen, kan dog forklares uden
  netop at forudsætte ond Vilje hos ham; og at han aabent har
  tilstaaet det i Stedet for at hykle -- hvad maaske i mange
  Tilfælde kunde have været fordelagtigt for ham -- det kan dog
  kun tjene til hans Ros.“
  
  „Jeg tror ikke, Frøken Salomon, at det nytter at begynde en
  Meningsudveksling om dette Emne. Jeg skal derfor indskrænke mig
  til at sige, at der for mine Forældre -- paa hvis Vegne jeg her
  taler -- sikkert ikke gives Undskyldning for nogetsomhelst
  Menneske, der lukker sine Øren for Sandhedens Røst, allermindst
  da naturligvis for saadanne, der som Peter Andreas er udgaaet
  fra et Hjem, hvor den har lydt til dem fra den tidligste
  Barndom.“
  
  Herpaa svarede Jakobe ikke. Hun havde bøjet Hovedet; og som
  altid, naar hendes Sind var i heftig Bevægelse, skiftede
  Kindernes Farve med hvert Pulsslag.
  
  Imidlertid misforstod Eberhard denne Hovedbøjning saavelsom
  hendes Tavshed. Han troede at have naaet, hvad han i sin
  sideniuske Selvhævdelsestrang foreløbig havde tilsigtet med sine
  Ord, nemlig at ydmyge denne stolte Millionærdatter, i hvis Blik
  han straks havde ment at se et Glimt af Ringeagt, og hvis
  Silkedragt og lyse Handsker og lette Parfymeduft yderligere
  havde ægget hans evangeliske Nidkærhed.
  
  Nu ændrede han derfor sin Tone lidt. Med et Skær af Deltagelse
  sagde han:
  
  „Jeg vil jo nødig saare Deres Følelser, men jeg anser det for
  min Pligt at sige Dem, at min Broders Liv jo ogsaa i andre
  Henseender afgiver et sørgeligt Vidnesbyrd om, i hvor høj Grad
  han efterhaanden har mistet ethvert moralsk Holdepunkt. Det er
  jo i det hele en stor Vildfarelse at tro, at det religiøse Liv
  alene skulde ytre sig i Forholdet til det himmelske og ikke
  sætte sit dybe Præg paa vor hele Personlighed. Jeg skal iøvrigt
  ikke komme nærmere ind paa dette Punkt for Peter Andreas’
  Vedkommende. Der er jo ogsaa Ting, hvorom man vanskelig kan tale
  til en Dame, saa -- --.“
  
  „Jeg kan tænke mig, hvortil De sigter. Men netop Pers uheldige
  Forhold til Hjemmet og Beskaffenheden af det Selskab, hvortil
  han -- maaske tildels af den Grund -- i adskillige Aar har været
  henvist, kan -- mener jeg -- baade forklare og undskylde en Del.
  Og selv bortset herfra, saa synes jeg, at heller ikke, hvad De
  der har berørt, berettiger til en saa haard Fordømmelsesdom.“
  
  „De tager fejl, Frøken Salomon. Vi fordømmer ikke min Broder,
  men alene hans Gerninger, hans Liv.“
  
  „Men ogsaa i hans Liv og Gerninger er der dog adskilligt, som
  taler til hans Gunst. Han har viist baade Evne og alvorlig Vilje
  til at dygtiggøre sig i sit Fag. Under vistnok ret vanskelige
  Forhold har han i en ung Alder vakt Opmærksomhed for sig blandt
  Fagfæller og er paa Veje til at skabe sig et Navn.“
  
  „Jeg tror at kunne høre paa Dem, at De ikke selv har synderlig
  Tillid hertil. Jeg veed jo nok, at en Avis har skrevet noget om
  et Kanalprojekt eller hvad det er, og gjort et Forsøg paa at
  tillægge det nogen Betydning. Jeg veed ogsaa, at han selv
  betragter sig som en Banebryder, en ny Tids Profet. Der er jo
  for Øjeblikket hos en Del af de Unge opkommen en Trang til at
  revolutionere, hvad der kun vilde være til at smile af, dersom
  den ikke afstedkom saa megen Ulykke paa unge og ubefæstede
  Sjæle. Det er jo i det hele det betænkelige ved en saadan
  aandelig Storm som den, der for Tiden gaar gennem visse Dele af
  den danske Ungdom, at det altid bliver de letteste og
  uselvstændigste Elementer, der -- lige­som Avnerne fra
  Kasteskovlen -- hvirvles højest tilvejrs og videst bort. Og hvad
  særlig Peter Andreas angaar, saa er jo Sandheden den
  uimodsigelige og nedslaaende, at han efter snart syv lange
  Studieaar endnu ikke har taget sin Eksamen eller paa anden Maade
  givet Bevis for en Udvikling, som staar i noget rimeligt Forhold
  til de store Ofre, der fra Hjemmets Side er bleven bragt. Men --
  jeg gentager det -- vi hverken fordømmer eller forkaster Peter
  Andreas, kun hans Handlinger, hans Liv. Vi har tværtimod alle
  den inderligste Medlidenhed med ham; og trods alt opgiver vi
  ikke Haabet om, at det gode engang skal vinde Sejr hos ham. Hvor
  Vejen til Oprejsning for ham efter hans Familjes Anskuelse alene
  gaar, behøver jeg sikkert nu ikke nærmere at forklare. Og skulde
  det have nogen Betydning for Dem at vide det -- og jeg
  forudsætter jo stadig, at De har henvendt Dem til mig for at faa
  et aabent, et utilsløret Svar -- saa kan jeg paa Forhaand sige
  Dem, -- hvad De antageligvis heller ikke nu vil forundres over
  eller misforstaa -- at der fra hans Forældres Side ganske
  sikkert ikke vil kunne ventes nogen Billigelse af hans
  Forbindelse med Dem.“
  
  Jakobe rejste sig. I en halvt bortvendt Stilling blev hun et
  Øjeblik staaende bagved Stolen og saae ned paa sin ene Fodspids,
  mod hvilken hun trykkede Duppen af sin Solskærm. Saa løftede hun
  med eet Hovedet og saae hen paa ham over sin Skulder. Hendes
  Ansigt var endnu præget af den voldsomste Ophidselse; dog
  spillede der i det Skjulte et lille Smil om hendes Mund, og det
  glimtede i de mørke Øjne af en nyskabt Lykke.
  
  „Jeg kom herhen i det Haab at skulle kunne indlede en
  Forsoning,“ sagde hun. „Det var -- jeg forstaar det nu -- meget
  naivt af mig. Alligevel fortryder jeg ikke, at jeg har søgt Dem.
  Jeg har her faaet de Oplysninger, jeg savnede. Og -- jeg kan
  ikke lade være med at sige Dem det -- jeg gaar gladere herfra,
  end jeg kom hertil.“
  
  Uvis om, hvad hun mente, vilde Eberhard paany tage Ordet; men
  Jakobe var allerede paa Vej mod Døren og gik bort uden Farvel.
  
  Da hun stod ude paa Gaden, grebes hun af en saa overmægtig
  Længsel efter at se Per, at hun efter en kort Kamp med sig selv
  søgte en Droske og kørte ud til Nyboder. Hun syntes ikke, hun
  kunde faa Ro i sit Sind, før hun havde gjort Afbøn for sin
  Mistro og bedt ham om Tilgivelse for det Forræderi, som Besøget
  hos Broderen (hun indsaae det nu!) i Grunden var. -- Aa, hvor
  godt hun forstod ham nu! Hvor levende hun følte, hvad han havde
  gennemgaaet derhjemme i Faderens Præstegaard! Hun havde under
  den selvretfærdige Broders Tale faaet et Indtryk af dette Hjem,
  der fik hende til at fryse.
  
  Hun naaede Hjertensfrydgade ikke fem Minutter efter, at Per var
  gaaet derfra. Graalige Røgstriber fra hans Cigar svævede endnu
  under det lave Loft i hans lille Stue, da Trine førte hende
  derind og paa hendes Forlangende lod hende alene.
  
  Hun blev staaende midt paa Gulvet og saae sig om. Hun saae paa
  de nøgne Vægge, paa den itubrudte Gyngestol, paa den lille sorte
  Voksdugspuf, og et Øjeblik glemte hun næsten sin Skuffelse af
  Forfærdelse over dette mørke Rum, der mindede hende om en
  Fængselscelle. Hun havde dog ikke troet, at han boede saa
  fattigt, saa umenneskelig trist! Og atter faldt der et nyt,
  forklarende og forsonende Lys over ham og hans hensynsløse Higen
  efter at naa om paa Livets Solskinsside. Omgivet af en saa
  nedslaaende Armod og med en saa glædeløs Barndom bag sig -- hvor
  kunde han da blive andet end en Lykkejæger? Og hun følte en ny,
  øm Tilfredsstillelse ved at vide sig rig nok til at kunne gøre
  ham glad.
  
  Hun tog nogle af de Smaating, der laa paa hans Arbejdsbord, og
  lagde dem stille ned igen paa deres Plads efter at have
  betragtet dem et Øjeblik med Forelskelsens andagtsfulde
  Nysgerrighed. Saa gik hun lidt omkring i Stuen, standsede hist
  og her og faldt i Tanker. I sin Trang til at være ham nær maatte
  hun røre ved alt, hvad der var hans. Idet hun kom forbi en
  gammel Slobrok, der hang paa Dørkarmen, strøg hun Haanden
  kærtegnende nedad den; ja da hun anden Gang kom den forbi, lagde
  hun Kinden ind til den og lukkede Øjnene for at indsuge den
  ejendommelige Lugt af hans Person, som hun -- der før havde
  afskyet Tobakslugt -- nu til Tider saa lidenskabelig længtes
  efter.
  
  Men nu kom Trine ind igen, og Jakobe satte sig ned og skrev bag
  paa et Visitkort:
  
  „Min Ven! Hvorfor ser jeg dig ikke? I tre Dage har du ikke været
  hos mig. Jeg venter dig i Aften. Jeg har saa meget at tale med
  dig om.“
  
  Det var hendes første Brev til ham. Hun puttede Kortet i en
  Konvolut, som hun fandt paa Bordet, og skrev hans Navn udenpaa.
  
  Saa saare hun var kørt, stødte Madam Olufsen med sin Stok i
  Sovekammergulvet ovenover for at kalde Trine derop til at afgive
  Melding. Den gamle Kone laa nu mest tilsengs. Efter Mandens Død
  var hendes Kæmpelegeme faldet sammen, og hun bevægede sig med
  Besvær. Dog havde hun ikke kunnet styre sin Nysgerrighed, da hun
  hørte en Fremmed tale nede i Forstuen, men var staaet op af
  Sengen og humpet hen til Køkkendøren for at lytte. Oppe bag
  Gadespejlet foran Salsvinduet fulgte hun nu den bortrullende
  Droske, indtil den forsvandt om Hjørnet ved Store Kongensgade.
  
  Da Per et Par Timer senere kom hjem og læste Jakobes Brev,
  smilte han selvtilfreds. Kuren syntes altsaa at være probat --
  tænkte han. Men det var for tidligt at vise Eftergivenhed. Der
  maatte endnu en Tid køres med Gaddebidsel!
  
  Om Eftermiddagen gik Jakobe to Gange ud ad Stationsvejen paa
  Tider, da der ventedes Tog fra København. Da hun for anden Gang
  vendte skuffet tilbage, fandt hun paa sit Værelse et Telegram,
  hvori Per paa sin sædvanlige Vis kort beklagede, at han heller
  ikke denne Aften saae sig i Stand til at komme til „Skovbakken“.
  
  Hun blev staaende med Telegrammet i Haanden og grundede. „Her
  stikker noget under,“ -- sagde hun pludselig højt til sig selv.
  Det kunde umuligt være Arbejde, der saaledes Aften efter Aften
  bandt ham til Byen.
  
  Hun var bleven meget bleg. Var maaske alt forbi? -- tænkte hun.
  Havde hun mistet ham? … Nej, nej! Det maatte ikke ske! Hun vilde
  skrive til ham. Hun vilde tilstaa alt, forklare ham det hele og
  bede ham om Tilgivelse for sin Mistro og Kulde.
  
  Hun satte sig ned og trykkede Hovedet mellem sine Hænder for at
  samle sig. Ja, hun kunde ikke slippe ham! Hun maatte vinde ham
  tilbage, om hun saa skulde trygle ham paa sine Knæ.
  
  I det samme aabnedes Døren paaklem, og Søsteren Rosalie stak
  Hovedet ind.
  
  „Jeg skulde bede dig kigge ned. Der er kommen en Herre.“
  
  Eybert! -- foer det med Angst igennem hende.
  
  Hendes gamle Frier var igen begyndt at vise sig der i Huset. Var
  det et ulykkeligt Varsel? Og at han skulde komme netop nu!
  
  Hun vilde først ikke gaa derned; men saa kom hun til at tænke
  paa, at Moderen vilde kunne fatte Mistanke, dersom hun blev paa
  sit Værelse. Rimeligvis vidste hun, at der var kommen Telegram
  til hende, anede ogsaa nok, at det igen var Afbud fra Per.
  
  Nede i den skumringsfyldte Havesal fandt hun begge Forældrene
  tilligemed en Herre, som hun i Halvmørket ikke straks kendte.
  Han havde netop taget Plads i en Lænestol, som stod med Ryggen
  til den Dør, hvorigennem hun kom ind.
  
  Men nu rejste han sig, og i det samme hun genkendte Per,
  trykkede hun overvældet Haanden for Øjnene, som blændet af et
  Syn. Han havde efter en fornyet Gennemlæsning af hendes lille
  Billet fortrudt sin Haardhed og havde faaet Lyst til at
  overraske hende. -- -- Med et højt Udbrud kastede hun sig om
  hans Hals.
  
  „Det er dig!“
  
  I et halvt Minut laa hun sanseløs ved hans Bryst. Saa tog hun
  sig sammen, skamfuld over at have givet sig saa ubehersket hen i
  Forældrenes Paasyn. Dog vedblev hun at holde ham krampagtig i
  Haanden, som var hun bange for igen at miste ham. Og under Smil
  og Taarer tog hun ham tilsidst under Armen og trak ham med sig
  ud i Haven.
  
  Philip Salomon og hans Kone saae efter dem og derpaa hen paa
  hinanden.
  
  „Her maa vi nok lade Skæbnen raade, Lea,“ sagde han.
  
  Fru Lea nikkede tavs.
  
  *                *
  *
  
  Trods Beslutningen om Forlovelsens Hemmeligholdelse varede det
  ikke længe, før der rundt om blev snakket ganske aabenlyst om
  den. Det laa kun daarligt for Jakobe at lægge Baand paa sine
  Følelser nu, da hun ikke længer skammede sig over dem. Hun gik
  omkring med en Fornemmelse som En, der har født i Dølgsmaal men
  pludselig tør bære sin Lykke frem for Alverden.
  
  Per mærkede da ogsaa, at man i visse Krese var begyndt at
  beskæftige sig med hans Person. Naar han kom ind i en af
  Kafeerne ved Kongens Nytorv, hvor han nu udelukkende søgte,
  hændte det undertiden, at et Par af Gæsterne stak Hovederne
  sammen og gav sig til at hviske om ham. Rundtom i Selskabslivet
  vakte den mærkelige Forbindelse den største Opsigt. Der
  fortaltes allerede de eventyrligste Ting om den unge
  Lykkeridder, som først havde arvet en rig Neergaard og nu havde
  „hugget sig“ den ene af Philip Salomons Millioner.
  
  Ogsaa til Pers fordums Studiefæller paa den polytekniske
  Læreanstalt naaede Forlovelsesrygtet. Her havde allerede
  „Falkens“ Artikel om ham og navnlig Bebudelsen af hans
  Kampskrift vakt en betydelig Forventning. Per havde hverken
  været saa ensom eller saa uforstaaet mellem Kammeraterne, som
  han selv havde troet. Ikke alene de urolige Hoveder, der ligesom
  han fandt Luften i Professor Sandrups Foredragssal for kvalm,
  men ogsaa alle Døgenigtene, der greb enhver Kritik af Skolen som
  en Undskyldning for deres Dovenskab, havde længe ventet, at han
  paa en eller anden opsigtsvækkende Maade skulde lade høre fra
  sig. Nu skabte hans begyndende Berømmelse ham til Gengæld en
  Række uforsonlige Fjender blandt de hæderlige Slidere, der
  hidtil havde betragtet ham med medlidende Ringeagt. Navnlig
  galdt dette en vis Marius Jørgensen, der var Professor Sandrups
  Øjesten, og hvem Per i den Anledning engang havde givet
  Øgenavnet „det gudvelbehagelige Tabelværk“. Denne vordende
  Samfundsbærer forberedte sig nu paa at tage en frygtelig Hævn
  over ham ved i Hemmelighed at forsyne „Industribladet“ med en
  latterliggørende Kritik, naar hans Skrift udkom.
  
  I den salomonske Familje begyndte man saa smaat at forlige sig
  med Forestillingen om Per som Husets tilkommende Svigersøn.
  Onkel Heinrich var næsten den, som nu lod mindst tilfreds. Skønt
  Per forlængst var kommen under Vejr med, hvorledes det forholdt
  sig med hans „Konsortium“, optraadte Hr. Delft stadig overfor
  ham som den faderlige Velgører og lod ham i fortrolige Samtaler
  vide, at han foreløbig kun var naaet det første og mindst
  betydende Skridt fremad. Bestandig talte han fordægtigt til ham
  om Enkebaronesse von Adlersborg; og Per, der havde faaet Blod
  paa Tanden nu, forstod hans halvkvædede Vise og gik i al Stilhed
  ind paa dens Tankegang. Han vidste, at Baronessen endnu opholdt
  sig paa en sydtysk Kuranstalt, og det var hans Agt at lægge sin
  Rejse deromad for at gøre hende et Besøg. Han havde dog
  foreløbig ingen anden Hensigt dermed end at vedligeholde
  Forbindelsen med den fornemme Dame for overhovedet at kunne
  udnytte de Muligheder, der skulde tilbyde sig fra den Kant. Men
  han skulde i Virkeligheden ikke have noget imod for bestandig at
  bortslænge det forhadte Sidenius-Navn, dette latterlige Stykke
  Degnelatin, denne Troldesvans, der overalt forraadte hans
  Oprindelse. Baron von Adlersborg! Hvorfor ikke? Det var et Navn,
  der vilde tage sig ud paa et Visitkort.
  
  Til Jakobe nævnte han endnu intet om disse Storhedsdrømme; han
  mente hende ganske ligegyldig for ydre Ærestegn og gik ud fra,
  at hun derfor ikke vilde billige dem. Han anede ikke, at hun i
  sine Tanker byggede endnu mere højtflyvende Planer for ham og
  deres fælles Fremtid. Han havde en Aften paa hendes Opfordring
  oplæst hele sit Skrift for hende i Sammenhæng; og nu, da hun
  hørte paa ham med Kærlighedens Lydhørhed, havde hver Sætning
  lydt for hende som en klingende Fanfare.
  
  Hun var dog saa fornuftig indtil videre at beholde dette Indtryk
  for sig selv. Trods sin Forelskelse var hun stadig ikke blind
  for hans mange Skrøbeligheder og forstod godt, at der endnu var
  meget at ophjælpe, før han stod fuldt rustet til den Kamp,
  hvortil han nu ogsaa i hendes Øjne var kaaret af selve Skæbnen.
  Til Gengæld gav hun sig mere og mere uforbeholdent hen i sin
  Lidenskab for hans Person. Det opstemte Ømhedsvæld i hendes
  Bryst, den brændende Hengivelsestrang, der fra hendes Barneaar
  havde voldet hende saa mangen bitter Ydmygelse, kunde nu endelig
  faa Udbrud. Dag og Nat var hendes Tanker hos ham. Hver Morgen
  sendte hun friske Blomster til at live op i hans triste Stue.
  Hun overvældede ham med allehaande unyttige Foræringer,
  anspændte daglig sin Opfindsomhed for at udtænke noget, der
  kunde glæde ham. Tilsidst fik hun endog Forældrene overtalt til
  at flytte til Byen tidligere end sædvanlig, saa hun kunde se ham
  hyppigere, vente hans Komme hver Time paa Dagen og om Natten
  vide ham blot ottehundredeogtredive Skridt fra hendes Side, --
  hun havde selv engang i Smug opmaalt Afstanden. Men selv dette
  var hende ikke altid nok. En Time efter, at han var gaaet fra
  hende, kunde hun sætte sig ned og skrive til ham eller
  telegrafere. Bestandig var der noget, hun nødvendigvis straks
  maatte sige ham, eller noget, hun frygtede for ikke at have
  faaet sagt paa rette Maade, eller noget, hun havde sagt men nu
  fortrød og vilde bede ham glemme -- altsammen halvt ubevidste
  Paaskud for at sige ham dette ene og eneste: at hun elskede ham,
  og at hun talte Minuterne og sit Hjertes Sekundslag, til hun
  saae ham igen.
  
  „Bon jour, Monsieur!“ skrev hun til ham en Morgen, da Solen
  skinnede ind ad hendes Vindu. „Mon du skulde komme i Formiddag?
  I saa Fald kunde jeg jo spare mig denne Epistel. Men du er saa
  uberegnelig. Hvorfor kom du ikke iaftes? Jeg ventede til Klokken
  ti, gik saa i Seng i daarligt Humør og hadede dig af et
  oprigtigt Hjerte til Klokken elleve. Idag tilgiver jeg dig for
  det prægtige Solskinsvejrs Skyld. -- Kunde du nu ikke for denne
  Dag lade dine Korrekturer og Tegninger hvile og komme her ved
  To-Tiden; saa er kun Moder og jeg hjemme. Husk paa, at vi snart
  er langt borte fra hinanden, og naar du er rejst, gaar jeg i
  Kloster og gennemlever Evigheden, indtil du kommer tilbage.“
  
  Per gik under alt dette omkring med en lykkelig Pasjafornemmelse
  og tog i Løbet af en Maaned tolv Pund til i Vægt. Alligevel --
  den erotiske Atmosfære, hvori Jakobe indhyllede ham, kunde til
  Tider blive ham lidt for tropisk. Han kunde nok selv ved
  Lejlighed flamme op, navnlig naar de efter Middagen sad ene
  sammen i Kabinettet. Men Jakobes evigvarende Blussen var ham
  fremmedartet og i Længden temmelig anstrengende. Med sit fra
  Barndommen forkrøblede Følelsesliv, beklippet for alle andre
  Rørelser end saadanne, der trivedes i Skyggen og opelskedes af
  den barske Vind, følte han sig næsten tilbagestødt af hendes
  solmodnede Elskov. Han kunde sidde halvt forlegen under hendes
  ubeherskede Kærlighedsudbrud og var i det hele mangen Gang en
  ret kejtet Elsker.
  
  En Dag, da de sad ene i Mørkningen, lagde Jakobe Armene om hans
  Hals og sagde:
  
  „Har du rigtig tænkt paa, Per, at du endnu aldrig har sagt mig,
  at du elsker mig?“
  
  „Men du veed det jo.“
  
  „Jamen det er mig ikke nok. Jeg vil høre dig sige det. Jeg maa
  dog i det mindste een Gang høre, hvordan det lyder, naar min
  Kæreste siger mig, at han elsker mig. -- Gør det nu, Per!“
  
  „Men, kære, jeg har da virkelig ofte sagt dig, at -- --“
  
  „Ikke med de Ord, Per! Og det er netop dem, jeg vil høre. Husk
  paa, at det er de tre Ord, vi Kvinder hører lyde for vort Øre
  Dag og Nat, vaagen og i Drømme, lige fra vi kommer hjem fra vort
  første Bal. Sig dem, Per! Skal jeg hjælpe dig! Hør da -- nu
  gentager du mine Ord, saa bliver det ovenikøbet en gensidig
  Bekendelse -- Altsaa: Jeg --“
  
  „Jeg,“ gentog han.
  
  „Elsker --“
  
  „Nej, det er virkelig for dumt, Jakobe,“ indvendte Per, rød i
  Hovedet af Flauhed, og holdt Haanden for hendes Mund. Og da hun
  vedblev at tigge, gjorde han sig vred og frigjorde sig for
  hendes Arme.
  
  Dog, saa lettet han ofte følte sig, naar han om Aftenen, efter
  den sidste, stormfulde Afsked ude i Forstuen, kom ud paa Gaden
  og tændte sig en Cigar, -- han havde aldrig Lyst til straks at
  gaa hjem til sit Arbejde, endmindre til som i gamle Dage at
  drive ind paa en Kafe. Han var kommen til at holde af at spasere
  omkring i Gaderne, helst i de stille og mennesketomme, og give
  sig hen i visse nye Stemninger, som han ikke ret forstod.
  Ligesom hin første Gang, da han uforvarende var kommen til at
  drikke af Evighedens Kilde, havde han en betagende, halvt
  skræmmende Fornemmelse af, at der var ved at aabne sig en
  Eventyrverden i hans Indre. Men medens den Kærlighedens
  Paradishave, hvori han var bleven indført ved den brave
  Fransisca, havde været en hyggelig lille Urtegaard med Reseda og
  Levkøj og velpassede Køkkenbede, stirrede han nu ind i en
  susende Palmelund, stor og højtidelig som et Tempel. Han
  begyndte under disse Nattevandringer at faa en Anelse om en
  højere Lykke, en større og renere jordisk Lyst end den, han
  hidtil havde eftertragtet. Han begyndte at forstaa, at Livet kun
  blev rigt ved en Kvindes Kærlighed, og at der var en dybere
  Sandhed, end han selv havde vidst, i hans letfærdigt mente Ord
  om det Favntagets Himmerig, hvor der var Glemsel for alle
  Sorger, Tilgivelse for alle Synder.
  
  En Nat efter Hjemkomsten fra en saadan timelang Vandring skrev
  han disse Linjer til Jakobe:
  
  „Der var en Mand, der engang for Spøg kaldte mig for
  „Lykke-Per“. Nu, jeg har egenlig heller aldrig selv betragtet
  mig som Stedbarn her i Livet. Maaske har jeg i enkelte,
  mismodige Øjeblikke kunnet beklage mig over den Skæbne, der lod
  mig fødes i det Land, hvor Præstens Søn Adam engang i Tidernes
  Morgen giftede sig med Degnens Datter Eva og efterhaanden
  opfyldte Jorden med to Millioner Sidenius’er. Men naar jeg nu
  ser tilbage paa de forløbne Aar, saa føler jeg, at en Skytsaand
  har fulgt mig gennem Livet, og skønt jeg ofte har været paa
  Vildspor og jaget efter uægte Glimmer, saa staar jeg nu med
  Sejrens Guldkrone i min Haand: dig og din Kærlighed.
  
  Jeg føler Trang til endnu engang, inden jeg gaar til Ro, at
  indeslutte dig i mine Tanker og takke dig. Du var min gode
  Skytsaand fra den Dag, jeg første Gang betraadte dine Forældres
  Hus, det vil sige fra den Dag, der betegner det store Vendepunkt
  i mit Liv. Hvad jeg forleden ikke kunde komme over at sige, da
  jeg sad hos dig og du bad mig derom, det hvisker jeg nu til dig
  gennem Nattestilheden: Jeg -- elsker -- dig!“
  
  Da han den næste Dag i nøgtern Stemning gennemlæste Brevet,
  følte han sig flau og brændte det. Saa skrev han et andet i
  Stedet, hvori han mest fortalte om sin Bog.
  
  „Det er en Pokkers Tid, det tager med det Trykkeri. Det er nok
  de Tegninger, der forsinker; de skal jo skæres i Træ. Veed du
  forresten, jeg tænker paa at ændre Bogens Titel. „Nye Tider“
  lyder saa almindeligt. „Fremtidsstaten“ vil jeg kalde den.
  Klinger det ikke godt?“
  
  *                *
  *
  
  Man var kommen ind i Oktober, og Per var endelig bleven færdig
  med sine Rejseforberedelser. Det var hans Hensigt først at
  tilbringe nogen Tid i Tyskland og besøge et Par af de
  bekendteste tekniske Instituter dernede. Senere vilde han se at
  faa Lejlighed til at følge et eller andet af de store
  Vandbygningsarbejder, der udførtes af det engelsk-amerikanske
  Verdensfirma Blackbourn & Gries, hvortil hans Svigerfader havde
  lovet at skaffe ham Anbefaling. Iøvrigt agtede han sig til
  Paris, London, New-York og et Par andre af de nordamerikanske
  Storstæder. I det hele vilde han blive borte et Par Aar.
  
  Skønt Jakobe ikke fattede, hvordan denne lange Tid skulde gaa
  for hende, gjorde hun ingen Indvendinger. Ja, det var endogsaa
  hende, der havde faaet det ene Aar lagt til. Per selv havde ment
  at kunne nøjes med den halve Tid; men hun bad ham indtrængende
  om ikke at forhaste sig, og hun fandt i dette Punkt Medhold hos
  sin Fader, der en Dag lod Per kalde til sig paa sit Kontor og
  her overgav ham et Akkreditiv paa fem Tusinde Kroner med den
  Tilføjelse, at det skulde blive fornyet efter Udløbet af et Aar.
  
  Midt under Travlheden med Indpakning og Fuldstændiggørelse af
  sit ret vidtløftige Rejseudstyr modtog Per en Dag et Brev fra
  Eberhard. Broderen skrev, at det var kommet ham for Øre, at han
  stod i Begreb med at begive sig til Udlandet; han vilde derfor
  ikke undlade at gøre ham bekendt med Faderens Tilstand, der nu
  var en saadan, at Katastrofen kunde ventes naarsomhelst. Selv
  agtede han sig med det allerførste hjem for at kunne være
  tilstede ved Dødslejet, hvor i det hele alle de andre Søskende
  ventelig vilde samles.
  
  Efter Modtagelsen af dette Brev gik Per en halv Dag op og ned ad
  sit Gulv i tvivlraadige Tanker. Brevets Tone havde været
  usædvanlig hensynsfuld, og Lykken havde stemt ham selv
  forsonlig. Ingen vilde jo nu heller kunne mistænke ham for at
  vende tilbage som den fortabte Søn -- tænkte han.
  
  Og dog! Endnu var hans Triumf ikke fuldstændig. -- Var hans Bog
  endda udkommen!
  
  Han brændte tilsidst Brevet sammen med en Del gamle Papirer, som
  han ryddede ud af sine Skuffer, og talte slet ikke til Jakobe om
  det.
  
  Dagen efter rejste han til Tyskland.
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  