text: A. CONAN DOYLE
  
  ETIENNE GERARDS
  BEDRIFTER
  
  OVERSAT AF KNUD SALSKOV
  
  
          "Han var tapper, men med
       dette Stænk af Galskab i sin
       Tapperhed, som Franskmændene
       elsker."
  
          (Marschal Gerards franske
                     Biografi.)
  
  
  FREDERIKSBERG BIBLIOTEKS FORLAG
  
  MCMXI
  
  
  J. COHENS BOGTRYKKERIER
  (GEORG A. BACH)
  
  
  
  
  I.
  
  Hvorledes Brigaderen besejrede det korsikanske Broderskab.
  
  
  Naar Kejser Napoleon havde Brug for en flink Soldat, var han altid
  villig til at erindre Etienne Gerards Navn, medens det ikke sjældent
  undgik hans Opmærksomhed, naar der uddeltes Belønninger. Imidlertid var
  jeg dog Oberst, da jeg var otte og tyve, og Brigadechef, da jeg fyldte
  en og tredive, saa jeg har ingen Grund til at være utilfreds med min
  Karrière. Havde Krigen endnu blot varet to eller tre Aar, havde jeg
  maaske faaet Marschalstaven, og den Mand, der havde den i sin Haand, var
  blot et Skridt fra en Trone. Murat havde ombyttet sin Husarhue med en
  Krone, og en anden Let-Kavallerist kunde maaske opnaa det samme. Alle
  disse Drømme blev imidlertid tilintetgjorte ved Waterloo, men alligevel
  vil mit Navn være tilstrækkeligt kendt af dem, der med mig har taget Del
  i Kejserdømmets store Krige.
  
  De overraskende Kendsgerninger, som jeg skal berette om i Aften, har jeg
  hemmeligholdt i Kejserens Levetid, fordi jeg gav ham mit Løfte om at
  gøre det, men jeg tror ikke, at det kan skade nogen, at jeg nu omtaler
  den betydningsfulde Rolle, jeg spillede ved denne Lejlighed. Jeg vil
  imidlertid tillade mig en kort Bemærkning, før jeg begynder min
  Fortælling. I maa altid erindre, at Fortælleren har _levet med_ i
  Historien. Jeg vil fortælle om, hvad mine Ører har hørt, og hvad mine
  Øjne har set, saa I maa ikke afbryde mig ved at fremkomme med Meninger
  eller Domme, der skriver sig fra en eller anden Pennehelt, som har
  skrevet nogle historiske Erindringer. Meget er skjult for saadanne Folk,
  og der er hændet Ting, hvorom Verden aldrig vil faa Besked. For mit eget
  Vedkommende kunde jeg fremkomme med meget overraskende Oplysninger,
  saafremt jeg ikke følte mig forpligtet til at tie.
  
  Lad mig imidlertid komme til Sagen.
  
  Da Kejseren efter Fredslutningen i Tilsit 1807 vendte tilbage til Paris,
  tilbragte han sin meste Tid sammen med Kejserinden og Hoffet i
  Fontainebleau. Han stod den Gang paa Højden af sin Magt. I tre paa
  hinanden følgende Felttog havde han pryglet Østerrigerne, slaaet
  Prøjserne til Jorden og frydet Russerne ved at gaa over paa højre Side
  af Niemen. Kun den gamle Bulldog bag Kanalen knurrede stadig, men kunde
  af gode Grunde ikke komme af Stedet. Saafremt vi paa dette Tidspunkt
  havde faaet Verdensfreden i Stand, vilde Frankrig have været mægtigere
  end nogen anden Nation siden Roms Dage.
  
  Vort Husarregiment og Gardens beredne Jægere blev den Gang indkvarterede
  i Fontainebleau. Det er, som I alle ved, kun en lille By, gemt i store
  Skove, og det var besynderligt den Gang at se den fyldt med
  Storhertuger, Kurfyrster og Prinser, der flokkedes omkring Napoleon som
  Hunde omkring deres Herre, hver især i Haab om, at der skulde blive
  tilkastet dem et Ben. Der blev talt mere Tysk end Fransk paa Gaderne,
  thi de, der denne Gang havde hjulpet os, var komne for at faa
  Belønningen, medens de, der havde været vore Modstandere, var komne for
  at prøve paa at slippe for Straf.
  
  Og bestandig red den lille Mand med det blege Ansigt og de kolde graa
  Øjne ud paa Jagt hver Morgen, tavs og utilnærmelig, og ham fulgte hele
  Slænget, der lurede paa hvert Ord af hans Mund. Naar han saa kom i det
  Humør, kunde han kaste hundrede Kvadratmil hen til En, runde et
  Kongedømme af til en Flod eller beskære et andet ved en Bjærgkæde. Det
  var paa den Maade, han plejede at gøre Forretninger, denne lille
  Artillerist, som vi havde hævet saa højt ved vore Sabler og vore
  Bajonetter. Han vidste lige saa godt som vi, hvor hans Magt kom fra. Vi
  indrømmede, at han var den største Hærfører i Verden, men glemte heller
  ikke, at han havde de bedste Soldater at anføre.
  
  En Dag, da jeg sad i mit Kvarter og spillede Kort med den unge Morat af
  Jægerne, blev Døren aabnet, og ind traadte Lasalle, vor Oberst. Morat og
  jeg sprang op og gjorde Honnør.
  
  "Min Gut," sagde han og klappede mig paa Skulderen. "Kejseren vil tale
  med Dem Klokken fire."
  
  Alt i Værelset kørte rundt for mig ved disse Ord, og jeg maatte gribe
  med Hænderne i Bordkanten.
  
  "Hvorledes!" raabte jeg; "Kejseren!"
  
  "Netop!" sagde han og smilede af min Forbavselse.
  
  "Men Kejseren aner dog næppe min Eksistens, Oberst," svarede jeg,
  "hvorfor sender han saa Bud efter mig?"
  
  "Ja, det er netop, hvad jeg heller ikke kan forstaa," sagde Lasalle,
  imedens han snoede sit Overskæg. "Imidlertid faar hver Mand sin Chance
  her i Livet. Jeg har haft min, i modsat Fald vilde jeg ikke have været
  Oberst for tiende Regiment. Hvem ved, om dette ikke er det første Skridt
  hen imod den trekantede Hat."
  
  Klokken var kun to, da han forlod mig. Jeg gik frem og tilbage i
  Værelset i den største Ophidselse. Hvad vilde dog Kejseren tale med mig
  om? Det faldt mig ind, at han maaske havde hørt om de Kanoner, vi havde
  erobret ved Austerlitz, men alligevel? Der var saa mange, der havde
  taget Kanoner ved Austerlitz, og to Aar var gaaede siden den Gang. Saa
  blev jeg pludselig bange for, at han havde sendt Bud efter mig for at
  skælde mig ud. Han syntes ikke om vore Dueller, og efter Fredslutningen
  havde jeg haft en eller anden Spøg for i saa Henseende inde i Paris.
  
  Da Klokken var halv fire, hørte jeg Sabelraslen og faste Trin udenfor
  min Dør. Det var atter Lasalle, og med ham fulgte en halt lille Herre,
  meget pillent og sirligt paaklædt i en sort Dragt. I Armeen vedkendte vi
  os ikke mange Civilister, men dette var en af dem, som det ikke var
  tilraadeligt at se over Hovedet. Jeg havde kun at betragte disse
  funklende Øjne, den latterlige Opstoppernæse og den fast sammenknebne
  Mund for at vide, at jeg stod ved Siden af den eneste Mand i Frankrig
  som selv Kejseren maatte tage Hensyn til.
  
  "Det er Hr. Etienne Gerard, Hr. de Talleyrand," præsenterede Lasalle.
  
  Jeg hilste, og Statsmanden tilkastede mig et kort, skarpt, undersøgende
  Blik, der traf mig som en Kaardespids.
  
  "Har De forklaret Løjtnanten, under hvilke Omstændigheder han i Dag
  bliver kaldet til Kejseren?" spurgte han med sin tørre, pibende Stemme.
  
  Det var saa store Modsætninger, disse to Mænd, at jeg ikke kunde lade
  være at betragte snart den ene, snart den anden. Den ene, den
  sortklædte, snu Politiker, den anden, den svære, sabelraslende blaa
  Husar. Saa tog de begge Plads, Talleyrand lydløst, Lasalle med en Larm,
  som om et helt Regiment satte sig ned. Paa sin sædvanlige, buldrende
  Maade sagde han:
  
  "Nu skal jeg forklare Dem, hvorledes Sagen forholder sig, min Knøs. Jeg
  var hos Kejseren i hans Privatkabinet i Formiddags, da der blev bragt
  ham et Brev. Han aabnede det, og det gav saadan et Sæt i ham, at Papiret
  fløj hen ad Gulvet. Jeg tog det op til ham, men han stirrede stadig paa
  Muren foran sig, som om han saa Spøgelser. "Fratelli dell' Ajaccio,"
  mumlede han, "Fratelli dell' Ajaccio." Jeg giver mig ikke ud for at
  kunne Italiensk og forstod derfor ikke, hvad han mente. Jeg troede, han
  havde mistet Forstanden, og De vilde have tænkt som jeg, Hr. de
  Talleyrand, saafremt de havde set hans Øjne. Han læste Brevet, og
  derefter sad han i over en halv Time uden at røre sig."
  
  "Og De?" spurgte Talleyrand.
  
  "Ja, jeg stod der uden at vide, hvad jeg skulde gøre. Men pludselig kom
  han til sig selv igen. Jeg formoder, Lasalle," sagde han, "at De har en
  eller anden ung og rask Officer i tiende Regiment?"
  
  "Det er de allesammen, Sire," svarede jeg.
  
  "Dersom De nu skulde udtage en, man kunde stole paa, naar det gjaldt,
  men som ikke tænker for meget -- De forstaar mig, Lasalle, hvem vilde De
  saa vælge?"
  
  "Jeg forstod, at han ønskede en Mand, der ikke vilde grunde for meget
  over hans Planer."
  
  "Jeg har En," sagde jeg, "kun Sporer og Overskæg og uden en Tanke udover
  Pigebørn og Heste."
  
  "Det er en Mand, jeg kan bruge," svarede Napoleon, "bring ham op i mit
  Privatkabinet Klokken fire i Eftermiddag."
  
  "Dette er Grunden til, at jeg er kommen til Dem, min Ven, og beder Dem
  nu at gøre 10endes Husarer Ære."
  
  Jeg blev egentlig ikke særlig henrykt over min Obersts Bevæggrunde, og
  mit Ansigt maa have afspejlet min Sindsstemning, thi Lasalle gav sig til
  at le, og selv fra Talleyrand lød der en munter Klukken.
  
  "Endnu et Ord, inden De gaar, Hr. Gerard," sagde Talleyrand. "De kommer
  maaske nu ind i et vanskeligt Farvand, og De kan i saa Fald finde en
  daarligere Lods end jeg. Ingen af os har nogen Anelse om, hvad denne
  Affære betyder, og sagt i Fortrolighed er det af den største Betydning
  for os, der bærer Frankrig paa vore Skuldre, at holde os underrettede om
  alt, hvad der foregaar. Forstaar De mig, Hr. Gerard?"
  
  Jeg havde ærlig talt ikke den fjerneste Idé om, hvad han mente, men jeg
  bukkede let og lod det faa Udseende af, at jeg var ganske af hans
  Mening.
  
  "Læg da nøje Mærke til alt og fortæl ingen noget som helst," sagde
  Talleyrand, "Oberst Lasalle og jeg vil ikke vise os i Følgeskab med Dem.
  Men vi venter paa at høre Dem fortælle og vil give Dem vort Raad, naar
  vi har faaet at vide, hvad der er passeret mellem Kejseren og Dem. Og nu
  maa De gaa, thi Kejseren tilgiver aldrig Mangel paa Punktlighed."
  
  Derefter gik jeg til Fods til Slottet, som kun laa hundrede Skridt
  borte. Jeg gik ind i Modtagelsesværelset, hvor Duroc, iført en ny,
  skarlagenrød og guldbroderet Klædning spadserede rundt mellem en
  ventende Skare. Jeg hørte ham i Forbifarten sagte meddele Hr. de
  Caulaincourt, at det var tyske Fyrster, hvoraf den ene Halvdel ventede
  paa at blive Konger, medens den anden Halvdel allerede følte
  Tiggerstaven i Haanden.
  
  Da Duroc hørte mit Navn, viste han mig ind, og straks efter stod jeg
  overfor Kejseren.
  
  Jeg havde de hundrede Gange set ham under Slaget, men aldrig før staaet
  Ansigt til Ansigt med ham. Men selv en Mand, der ikke kendte Kejseren,
  vilde blive slaaet af hans besynderlige, hypnotiserende Blik, og det
  fortælles, at Augereau, der var en Mand, som ellers ikke kendte til
  Frygt, skælvede for Napoleons Blik paa en Tid, hvor Kejseren var en
  ukendt Soldat. Imidlertid saa han meget venligt paa mig og befalede mig
  at blive staaende ved Døren. De Meneval skrev efter hans Diktat og saa
  imellem hver Sætning op paa Kejseren med sine fugtige Puddeløjne.
  
  "Det er tilstrækkeligt, De kan gaa," afbrød Kejseren ham. Efter at
  Sekretæren havde forladt Værelset, gik han over imod mig med Hænderne
  paa Ryggen og saa op og ned ad mig uden at sige et Ord. Skønt han var en
  lille Mand, holdt han meget af at have flotte Folk omkring sig, saa jeg
  tror, at mit Ydre tilfredsstillede ham. Jeg havde bøjet den ene Haand
  til Hilsen, medens den anden hvilede paa Sabelhæftet, og jeg saa lige
  frem for mig, som en Soldat bør gøre.
  
  "Naa, Hr. Gerard," sagde han endelig, medens han bankede med
  Pegefingeren paa en af Guldknapperne i min Pelisse, "det er bleven mig
  fortalt, at De er en meget fortjenstfuld ung Officer. Deres Oberst har
  givet Dem det bedste Skudsmaal."
  
  Jeg ønskede at give et udmærket Svar, men kunde ikke faa Lasalles dumme
  Bemærkning om "kun Sporer og Overskæg" ud af Hovedet, og saa endte det
  med, at jeg slet ikke svarede. Kejseren lagde nøje Mærke til mit
  Minespil, men syntes behagelig berørt over, at der intet Svar kom.
  
  "Jeg tror, De netop er den Mand, som jeg behøver," sagde han. "Tapre og
  begavede Mænd omgiver mig overalt, men en tapper Mand, som --". Han
  fuldendte ikke Sætningen, og jeg maa tilstaa, at jeg ikke begreb, hvor
  han vilde hen! Jeg indskrænkede mig til en Forsikring om, at han kunde
  stole paa mig til Døden.
  
  "Saa vidt jeg har forstaaet, er De en dygtig Fægter?" sagde han endelig.
  
  "Taalelig, Sire," sagde jeg.
  
  "De blev valgt af Deres Regiment til at slaas med Mesterfægteren af
  Chambarants Husarer?"
  
  Det glædede mig, at han kendte saa meget til mine Bedrifter. "Ja Deres
  Majestæt, mine Kammerater gjorde mig den Ære!"
  
  "Og for at holde Dem i Træning fornærmede De seks Fægtemestre i Ugen før
  Duellen!"
  
  "Jeg opnaaede syv Kampe i lige saa mange Dage, Sire!"
  
  "Og De slap fra det uden en Skramme?"
  
  "Manden fra det 23de lette Infanteri-Regiment saarede min venstre Albue,
  Sire."
  
  "Lad være med den Slags Narrestreger, Monsieur," raabte han i et af
  disse pludselige Vredesanfald, der var saa betegnende for ham. "Tror De,
  at jeg ansætter mine Veteraner som Fægtemestre, for at De skal
  praktisere Kvart og Ters paa dem? Hvorledes skal jeg kunne staa Ansigt
  til Ansigt med Evropa, naar mine Soldater vender Vaabnene? mod
  hverandre? Blot endnu et Ord om Deres Dueller, og jeg skal knuse Dem
  mellem disse Fingre."
  
  Jeg saa hans lille tykke Haand fare forbi mine Øjne, og hans Stemme var
  slaaet over i den mest uharmoniske Hvæsen. Det prikkede og stak i min
  Hud, og jeg vilde i det Øjeblik med Glæde have byttet Plads med en enlig
  Soldat, der stod overfor en hel fjendtlig Hær. Han vendte sig om imod
  Bordet, drak en Slurk Kaffe, og da han atter viste mig sit Ansigt, var
  ethvert Spor af Stormen forsvunden, og han havde atter det besynderlige
  Smil, der kom paa hans Læber, men aldrig i hans Øjne.
  
  "Jeg har Brug for Dem, Hr. Gerard," sagde han, "og behøver et godt Sværd
  ved min Side. Der er visse Grunde, hvorfor jeg vælger Dem. Men først og
  fremmest forlanger jeg Deres ubrødelige Tavshed. Saa længe jeg lever,
  maa intet af, hvad der sker mellem os i Dag, komme til noget Menneskes
  Kundskab."
  
  Jeg tænkte paa Talleyrand og Lasalle, men afgav Løftet.
  
  "For det andet ønsker jeg ikke at høre Deres Meninger eller Forslag. Jeg
  forlanger kun, at De skal gøre, som jeg befaler."
  
  Jeg bukkede.
  
  "Det er Deres Sværd, jeg har Brug for, ikke Deres Hjerne. Jeg besørger
  Tænkningen. Forstaar De?"
  
  "Ja, Sire!"
  
  "De kender Kanslerens Buegang?"
  
  Jeg bukkede.
  
  "De kender ogsaa det store, dobbelte Fyrretræ, Jagthundenes
  Samlingsplads i Tirsdags?"
  
  Saafremt Kejseren havde vidst, at jeg der satte en lille Pige Stævne tre
  Gange om Ugen, vilde han ikke have spurgt mig. Jeg bukkede atter.
  
  "Meget godt. Mød mig paa dette Sted Klokken ti iaften!"
  
  Jeg var kommen saa vidt, at jeg ikke blev forbavset mere over noget som
  helst. Hvis han havde forlangt, at jeg skulde indtage hans Plads paa den
  kejserlige Trone, havde jeg ikke haft andet Svar end et tavst Buk.
  
  "Vi vil da vandre ind i Skoven sammen," fortsatte Kejseren. "De maa være
  bevæbnet med Sabel, men ikke med Pistoler. De maa ikke tiltale mig, og
  jeg siger intet til Dem. Tavse gaar vi fremad. De forstaar?"
  
  "Jeg forstaar, Deres Majestæt!"
  
  "Efter en Tids Forløb vil vi faa Øje paa en Mand eller, sandsynligere,
  paa to Mænd under et bestemt Træ. Vi nærmer os dem. Giver jeg Dem et
  Tegn, maa De være rede til Forsvar. Giver jeg mig derimod i Samtale med
  disse Mænd, maa De vente og se, hvad der sker. Men har De først trukket
  blank, maa De sørge for, at ingen af dem, hvis der er to, undslipper.
  Jeg vil selv hjælpe Dem."
  
  "Sire," udbrød jeg, "jeg tvivler ikke om, at mit Sværd nok skal gøre det
  af med to. Men vilde det ikke være bedre, om jeg tog en Kammerat med,
  frem for at De skal udsætte Dem for en saadan Kamp?"
  
  "Saa, saa, saa," sagde han, "jeg har været Soldat, før jeg blev Kejser.
  De tror maaske ikke, at en Artillerist har en Sabel saa vel som en
  Husar? Imidlertid beordrede jeg Dem ikke at modsige mig. De har kun at
  gøre, hvad jeg befaler. Men er Sablerne først en Gang dragne af Skeden,
  maa ingen af disse Mænd slippe levende bort."
  
  "Det skal de ikke komme til, Sire!" bemærkede jeg.
  
  "Meget vel. Jeg har ikke flere Instrukser til Dem. De kan gaa."
  
  Jeg gik henimod Døren, da en Tanke fo'r gennem min Hjerne og fik mig til
  at vende om.
  
  "Jeg kommer til at tænke paa, Sire --" begyndte jeg.
  
  Han sprang løs paa mig som et vildt Dyr. Jeg troede virkelig, at han
  vilde have slaaet mig.
  
  "Tænke!" skreg han, "De, _De_! Tror De, at jeg valgte Dem, fordi De
  skulde tænke? Lad mig bare høre at De gør det en Gang til! De, den
  eneste, som --! naa, lige meget, De møder altsaa ved Fyrretræet Klokken
  ti i Aften!"
  
  Død og Pine, hvor jeg var glad ved at slippe ud af det Værelse. Naar jeg
  har en god Hest under mig og et Sværd ved Lænden, ved jeg, hvad jeg har
  at gøre, men naar jeg taler med Kejseren, føler jeg mig som en Trænhest,
  der er kommen ud at køre i Kalesche. Derfor var jeg rigtig glad ved
  atter at komme ud i Luften, og jeg mere løb end gik over Pladsen til mit
  Kvarter, som en Skoledreng, der var sluppen bort fra Læreren.
  
  Da jeg aabnede Døren, var det første, jeg fik Øje paa, et Par himmelblaa
  Bukser og et Par sorte Knæbenklæder. Indehaverne af disse sprang begge
  op, og der blev hilst.
  
  "Hvad Nyt?" skreg de i Munden paa hinanden.
  
  "Intet!" svarede jeg.
  
  "Kejseren har altsaa nægtet at modtage Dem?"
  
  "Nej, jeg har talt med ham!"
  
  "Og hvad sagde han?"
  
  "Hr. de Talleyrand," svarede jeg, "jeg maa beklage, at det er mig
  umuligt at fortælle Dem noget som helst. Jeg har lovet Kejseren det."
  
  "Pyt, smukke, unge Mand," svarede han og gned sig kattevenligt op ad
  mig, "det bliver mellem Venner, og De forstaar, at det ikke kommer
  udenfor disse fire Vægge. Iøvrigt indvier Kejseren mig altid i sine
  Hemmeligheder!"
  
  "Der er kun et Minuts Gang til Slottet, Hr. de Talleyrand," svarede jeg,
  "og saafremt det ikke er for megen Ulejlighed, beder jeg Dem gaa derhen
  og bringe mig Kejserens skriftlige Tilladelse til, at jeg maa indvi Dem
  i Hemmeligheden. Jeg skal da med stor Fornøjelse fortælle Dem alt."
  
  Han viste smilende Tænder, som den gamle Ræv han var.
  
  "Hr. Gerard synes at være lidt opblæst," udbrød han. "Han er aabenbart
  for ung til at se Tingene i deres rette Lys. En Gang, naar han bliver
  ældre, vil han sikkert forstaa, at det ikke altid er klogt af en
  underordnet Kavallerist at give affejende Svar!"
  
  Jeg vidste ikke, hvad jeg skulde svare hertil, men Lasalle kom mig til
  Hjælp.
  
  "Knøsen har min Tro Ret!" sagde han, "havde jeg vidst, at han havde
  givet sit Løfte, havde jeg ikke spurgt. De ved meget godt, Hr. de
  Talleyrand, at saafremt han havde svaret Dem, vilde De have let i
  Skægget og ofret ham de samme Tanker som jeg den Bourgogne-Flaske, der
  er tømt. Hvad mig selv angaar, kan jeg kun sige, at tiende Regiment ikke
  vilde have Plads til ham, og at vi vilde miste vor bedste Fægter fra
  samme Øjeblik, jeg hørte ham aabenbare Kejserens Hemmelighed."
  
  Diplomaten blev endnu mere bitter, da han saa, at jeg fik Medhold hos
  min Oberst.
  
  "Jeg har ladet mig fortælle, Oberst de Lasalle," sagde han med isnende
  Værdighed, "at Deres Meninger har en betydelig Vægt indenfor det lette
  Kavalleris Rammer. Skulde jeg komme i det Tilfælde, at jeg behøver
  Oplysninger om denne Del af Hæren, vil jeg være meget lykkelig ved at
  kunne spørge Dem til Raads. I Øjeblikket er det imidlertid et
  diplomatisk Spørgsmaal, der foreligger, og De vil maaske tillade mig at
  danne mig mit eget Skøn om den Ting. Saa længe Ansvaret for Frankrigs
  Velfærd og Hensynet til Kejserens Sikkerhed hviler paa mine Skuldre, vil
  jeg bruge ethvert Middel, der kan fremme begge, selv om det sker imod
  Kejserens personlige Ønske. Jeg har den Ære at anbefale mig, Oberst de
  Lasalle!"
  
  Han tilkastede mig et meget unaadigt Blik og gik med smaa, hurtige og
  lydløse Skridt ud af Værelset.
  
  Jeg kunde se paa Lasalles Ansigt, at han ingenlunde satte Pris paa at
  have den mægtige Minister til Fjende. Han rev en Ed eller to af sig,
  greb sin Sabel og sin Hue og skyndte sig ned ad Trappen. Da jeg kiggede
  ud af Vinduet, saa jeg, at en svær, blaa og en hinkende, sort Mand
  fulgtes sammen hen ad Gaden. Talleyrand var tilsyneladende meget
  fornærmet. Lasalle svingede med Armene og talte hurtigt, saa jeg antog,
  at han søgte at faa Freden i Stand.
  
  Kejseren havde befalet mig ikke at tænke, og jeg gjorde mit bedste for
  at adlyde ham. Jeg tog Kortene op fra Bordet, hvor jeg havde kastet dem,
  og prøvede paa at udfinde nogle nye Tricks i Ecarté. Men jeg kunde ikke
  en Gang huske Trumferne og kastede i Fortvivlelse Kortene paa Gulvet.
  Saa trak jeg min Sabel og øvede mig, indtil jeg var træt, men det var
  altsammen til ingen Nytte. Min Tanke vil arbejde paa Trods af min Vilje.
  Klokken ti skulde jeg møde Kejseren i Skoven. Af alle de besynderlige
  Begivenheder, jeg havde oplevet i mit Liv, var denne sidste sikkert den,
  jeg mindst havde drømt om, da jeg i Morges sprang ud af Sengen. Men
  Ansvaret, det frygtelige Ansvar! Det hvilede helt paa mine Skuldre; der
  var ingen til at dele det med mig. Ofte havde jeg set Døden i Øjnene paa
  Slagmarken, men aldrig havde jeg vidst, hvad Frygt var, før i dette
  Øjeblik. Men saa betænkte jeg, at jeg kun kunde gøre mit bedste som en
  tapper og brav Soldat og først og fremmest adlyde de Ordrer, jeg havde
  faaet. Og dersom det gik godt, vilde denne Begivenhed sikkert blive
  Grundstenen til min Lykke. Saaledes tilbragte jeg Aftenen, vaklende
  mellem Haab og Frygt, indtil endelig Handlingens Time var nær.
  
  Jeg passerede Gardens Barakker og Rækken af Caféer, alle fyldte med
  Uniformer. Jeg opfangede et Glimt af Blaat og Guld fra mine Kammeraters
  Uniformer, blandet med Infanteriets lysegrønne Farver. Der sad de alle
  og drak deres Vin og røg deres Cigarer, kun lidet anende, hvad deres
  Kammerat havde for. En af dem, min Eskadronchef, fik i Lampelyset et
  Glimt af mig at se og kom ud paa Gaden og raabte efter mig. Men jeg
  skyndte mig af Sted og vilde ikke høre ham. Bandende over min Døvhed
  gik han tilbage til sin Vinflaske.
  
  Det er ikke vanskeligt at finde ind i Skoven ved Fontainebleau. De
  skyggefulde Træer dannede nemlig Fortsættelsen af Gaden, ligesom
  Tiraillørerne danner Fronten i en Kolonne. Jeg drejede ind paa en Sti og
  kom hurtig hen til Pladsen ved det gamle Fyrretræ. Som jeg tidligere
  havde fortalt, havde jeg mine gode Grunde til at kende Stedet, og jeg
  takkede Skæbnen for, at det ikke var en af hine Aftener, hvor Léonie
  ventede paa mig her. Det stakkels Barn vilde være død af Skræk ved Synet
  af Kejseren. Enten vilde han have været for barsk overfor hende, eller
  han vilde -- hvad der var værre -- have været for venlig.
  
  Maanen var i første Kvarter, og da jeg naaede Mødestedet, saa jeg, at
  jeg ikke var kommen først. Kejseren gik da allerede frem og tilbage, med
  Hænderne paa Ryggen og Ansigtet bøjet ned mod Brystet. Han bar en stor
  graa Kappe og paa Hovedet en mægtig Hat. Jeg havde set ham i samme Dragt
  under vor Vinterkampagne i Polen, og der blev den Gang sagt, at han bar
  den, fordi Hatten var saadan en dejlig Forklædning. Han havde altid
  holdt meget af, hvad enten han var i Felten eller i Paris, at vandre
  rundt om Aftenen og lytte til Samtalerne i Kroerne eller ved Lejrilden.
  Da imidlertid hans Skikkelse saavel som den Maade, han bar sine Hænder
  paa, var velkendt, blev han næsten altid genkendt, og der blev derfor
  sjældent sagt andet, end hvad han helst vilde høre.
  
  Min første Tanke var, at han var vred over, at jeg havde ladet ham
  vente, men da jeg nærmede mig ham, hørte jeg det store Kirkeur i
  Fontainebleau slaa ti. Det var altsaa ham, der var kommet for tidligt,
  og ikke mig, der var kommen for sent. Jeg huskede hans Befaling om ikke
  at fremkomme med nogen Bemærkning, og nøjedes derfor med at slaa Hælene
  sammen og hilse. Han kastede et Blik paa mig. Uden et Ord vendte han sig
  derefter om og vandrede langsomt ind i Skoven, fulgt af mig.
  
  Vi vandrede over en Fjerdingvej, og jeg vidste, allerede før vi naaede
  derhen, hvad der var vort Maal. Midt i en af de aabne Pletter staar der
  en splintret Stub af et kæmpemæssigt Træ. Det kaldes Abbedens Bænk, og
  der fortælles saa uhyggelige Historier om Stedet, at jeg kender mangen
  en tapper Soldat, der ikke vilde holde af at staa Skildvagt der, Men
  selvfølgelig tog jeg ikke mere Hensyn til en saadan Overtro end Kejseren
  gjorde, og da vi nærmede os, saa jeg, at to Mænd ventede paa os. Straks
  da jeg fik Øje paa dem, stod de omme bag Stubben, som om de var bange
  for at blive sete, men da vi nærmede os, kom de os i Møde. Kejseren
  skottede tilbage efter mig og sagtnede sine Skridt, saa at jeg kom ham
  nær paa en Arms Længde. I kan nok tænke jer, at jeg havde Haanden paa
  Sabelhæftet, og at jeg havde et godt Øje til disse to Fyre, der nærmede
  sig os.
  
  Den ene var usædvanlig høj og meget spinkel bygget, medens den anden
  nærmest var under Middelhøjde og bevægede sig paa en ret brøsig Maade.
  De bar begge sorte Kapper, som var slynget omkring dem og hang ned ved
  den ene Side, ganske som Murats Dragoner bruger dem. Deres Hatte var
  store og flade og lignede dem, jeg senere har set i Spanien, saa deres
  Ansigter laa i Skygge, men jeg kunde se deres Øjne glimte. Med den blege
  Maane bag dem og deres lange sorte Skygger foran dem, var det netop
  saadanne Fyre, man kunde vente at møde om Natten ved Abbedens Bænk.
  
  Kejseren var standset, og ogsaa de to Fremmede stoppede op nogle faa
  Skridt fra os. Jeg havde sluttet mig tæt op til min Ledsagers Albue, saa
  at vi nu alle fire stod Ansigt til Ansigt, uden at der blev talt et Ord.
  Mine Øjne var især fæstede paa den høje Mand, fordi han stod mig
  nærmest, og efter at have iagttaget ham, blev jeg hurtig klar over, at
  han var i en frygtelig nervøs Ophidselse. Hele hans slanke Skikkelse
  skælvede, og jeg hørte en hurtig, anstrengt Stønnen som fra en dødstræt
  Hund. Pludselig gav en af dem et kort, hvislende Signal. Den høje Mand
  bøjede sin Ryg og sine Knæ som et Rovdyr, der skal til at springe, men
  før han kunde røre sig, var jeg sprungen frem foran ham med dragen
  Sabel. I samme Øjeblik gled den lille Mand forbi mig og begravede en
  lang Kniv i Kejserens Bryst.
  
  Min Gud! Dette Øjebliks Rædsel! Det er et Mirakel, at jeg ikke selv
  faldt død om med det samme. Som i en Drøm saa jeg den graa Skikkelse
  svinge i konvulsiviske Bevægelser, og jeg opfangede i Maanelyset Glimt
  af tre Tommer rødt Staal, der stak ud mellem Skuldrene. Saa faldt han
  med en sidste Stønnen om paa Græsset, medens Forbryderen, der havde
  begravet sit Vaaben i sit Offer, svingede med Armene og hylede af Glæde.
  Men jeg -- jeg drev mit Sværd med rasende Kraft igennem hans Mellemgulv,
  og blot ved Slaget af Sabelheftet mod hans Brystben slyngedes han seks
  Skridt tilbage, før han faldt. Jeg sprang derpaa ind paa den anden,
  grebet af en Blodtørst, som jeg ikke har følt hverken før eller senere.
  Da jeg vendte mig om, glimtede en Dolk for mine Øjne, og jeg følte det
  kolde Pust af den glide forbi min Hals og Bandittens Haandled støde imod
  min Skulder. Jeg stak efter ham med min Sabel, men han slap fra mig og
  flygtede hurtigt bort, idet han sprang som et Dyr over den maanebelyste
  Skovslette.
  
  Men han skulde ikke undgaa mig paa den Maade. Jeg vidste, at Morderens
  Dolk havde fuldført sit Værk. Selv om jeg var ung, havde jeg set
  tilstrækkeligt af Krigen til at kende et dødeligt Saar. Jeg tøvede blot
  et Øjeblik for at berøre den kolde Haand.
  
  "Sire! Sire!" skreg jeg; men da der ikke kom en Lyd til Svar og ikke en
  Bevægelse, medens den røde Cirkel paa Grønsværet blev større og større,
  saa vidste jeg kun alt for vel, at det var forbi. Da sprang jeg rasende
  op, kastede min Kappe og løb, saa hurtig mine Ben kunde bære mig, efter
  den Skurk, der endnu var i Live.
  
  Aa, hvor jeg velsignede den Klogskab, der havde faaet mig til at trække
  i let Fodtøj og Gamascher! Og den lykkelige Tanke, som havde faaet mig
  til at kaste Kappen! Enten kunde Skurken forud ikke slippe af med sin
  Kappe, eller ogsaa var han for forskrækket til overhovedet at kunne
  tænke. Som det nu var, vandt jeg hurtig ind paa ham. Han maatte ganske
  have tabt Hovedet, thi han prøvede ikke en Gang paa at skjule sig i
  Skovens tættere Dele, men fløj af Sted over den ene aabne Plet efter den
  anden, indtil han kom ud paa Sletten, som fører ud til den aabne Karré
  ved Fontainebleau. Han løb godt, det er sandt, løb som en Kujon, der
  løber for sit Liv. Men jeg løb, som Skæbnen løber i Hælene paa
  Forbryderen. Alen efter Alen vandt jeg ind paa ham. Saa sagtnede han
  Farten, og jeg kunde høre hans korte, stønnende Aandedræt. Karréens
  store Grav kom pludselig til Syne lige foran ham, og da han tilkastede
  mig et Blik over Skulderen, gav han et Skrig af Fortvivlelse fra sig. I
  næste Sekund var han forsvunden for mit Blik.
  
  Aldeles forsvunden, forstaar I. Jeg styrtede hen til Stedet og stirrede
  ned i det sorte Dyb. Havde han kastet sig derned? Jeg var ved at slaa
  mig til Taals med denne Forklaring, da en svag, snart stigende, snart
  aftagende Lyd naaede mit Øre fra Mørket neden under mig. Det var hans
  Aandedræt, og det viste mig hvor han var.
  
  Ved Randen af Graven og lige under Muren er der en lille Platform,
  hvorpaa der staar en Træhytte, der benyttes af Arbejderne som
  Værktøjsskur. Det var der, han holdt sig skjult. Maaske havde han tænkt
  den Tosse, at jeg ikke vilde vove at forfølge ham ned i Mørket. Men med
  et Spring var jeg paa Platformen, med et andet gennem Døren, og da jeg
  hørte ham fra Hjørnet, stod jeg snart overfor ham.
  
  Han kæmpede som en Vildkat, men med sit korte Vaaben kunde han intet
  udrette. Jeg antager, at jeg har saaret ham dødeligt ved det første
  vanvittige Hug, thi skøndt han stødte og stødte, havde hans Arm ingen
  Kraft, og kort efter faldt hans Dolk klirrende ned paa Gulvet. Da jeg
  havde overbevist mig om, at han var død, stod jeg op og gik ud i
  Maaneskinnet. Jeg klatrede atter op paa Sletten og vandrede over den,
  saa meget fra Sans og Samling, som et Menneske vel kan være.
  
  Med Blodet susende for mine Øren og det blodige Sværd i min Haand
  travede jeg hensigtsløst af Sted, indtil jeg ved at se mig om opdagede,
  at jeg befandt mig paa Pladsen ved Abbedens Bænk og i nogen Afstand saa
  den knortede Stub, der for altid vil være knyttet til den frygteligste
  Erindring i mit Liv. Jeg satte mig ned paa en væltet Træstamme med
  Sablen over mine Knæ og Hovedet i mine Hænder, og saa forsøgte jeg at
  gennemtænke, hvad der var sket, og hvad der vilde ske i den
  allernærmeste Fremtid.
  
  Kejseren havde betroet sig til min Omsorg. Kejseren var død. Det var
  disse to Tanker, der hamrede i min Hjerne, saa der ikke var Plads for
  andre. Han var kommet hertil i mit Følgeskab, og nu var han død. Jeg
  havde fulgt hans Befalinger og hævnet hans Død. Men hvad betød det?
  Verden vilde betragte mig som en Forræder, ja, maaske som en Morder.
  Hvad kunde jeg bevise? Hvilke Vidner kunde jeg fremstille? Kunde jeg
  ikke have været disse Skurkes Hjælper? Ja, jo! Jeg var uhjælpelig
  vanæret -- den laveste, mest fordømmelige Skabning i hele Frankrig.
  Dette skulde altsaa blive Enden paa min smukke, militære Løbebane, paa
  min Moders Forhaabninger. Jeg lo bittert ved Tanken. Og hvad skulde jeg
  nu tage mig for? Burde jeg gaa tilbage til Fontainebleau, vække Slottet
  og fortælle, at den store Kejser var bleven myrdet, næppe et Skridt fra
  mig? -- Nej, det kunde jeg ikke, -- jeg kunde det ikke! Der var kun en
  Udvej for en ærekær Soldat, hvem Skæbnen havde bragt i en saa fortvivlet
  Stilling. Jeg vilde styrte mig i mit Sværd og saaledes dele Kejserens
  Skæbne, siden jeg ikke havde kunnet afvende den. Jeg rejste mig op med
  hver en Nerve spændt for at udføre mine Beslutninger, men i samme
  Øjeblik steg frem for mine Øjne en Aabenbaring, et Syn, der standsede
  mit Aandedræt. Kejseren stod foran mig!
  
  Han var ikke mere end femten Alen borte, og Maanen skinnede lige ind i
  hans kolde, blege Ansigt. Han var iført sin graa Kappe, men den var
  aaben for til, saa at jeg kunde se hans grønne Frakke og hvide
  Benklæder. Hænderne havde han bag paa Ryggen, og hans Hage var bøjet ned
  mod hans Bryst, som han ofte havde for Skik.
  
  "Naa," sagde han i sin haarde, kommanderende Tone, "hvad har De at
  melde?"
  
  Jeg tror, at saafremt han var bleven staaende tavs endnu et Minut, vilde
  jeg være bleven gal. Men netop denne korte militære Ordre var
  tilstrækkelig til at bringe mig til mig selv. Død eller levende -- nu
  stod Kejseren foran mig og forlangte min Rapport.
  
  Jeg gjorde øjeblikkelig Honnør.
  
  "De har dræbt den Ene, ser jeg?" sagde han og gjorde et Kast med Hovedet
  hen imod Skuepladsen for Kampen.
  
  "Ja vel, Sire!"
  
  "Og den anden undslap?"
  
  "Nej, Sire! Jeg har ogsaa dræbt ham!"
  
  "Hvorledes!" raabte han; "De fortæller, at De har dræbt dem begge?" Han
  traadte nærmere og talte med et Smil, der lod hans hvide Tænder skinne i
  Maanelyset.
  
  "Det ene Lig ligger dér, Deres Majestæt!" svarede jeg, "det andet findes
  i Redskabsskuret ved Karréen."
  
  "Saa er de korsikanske Brødre ikke mere," udbrød han, efter en Pavse,
  som om han talte med sig selv. "Skyggen har for stedse forladt mig."
  Derefter bøjede han sig frem og lagde sin Haand paa min Skulder.
  
  "De har handlet meget flinkt, min unge Ven!" sagde han, "og udført Deres
  Ordre til min fuldkomne Tilfredshed."
  
  Saa var han altsaa Kød og Blod, denne Kejser. Jeg kunde føle hans lille,
  tykke Haand paa min Skulder. Men da jeg kom til at tænke paa, hvad jeg
  havde set med mine egne Øjne, stirrede jeg saa forvildet paa ham, at han
  gav sig til at smile.
  
  "Nej, nej, Gerard," sagde han, "jeg er intet Spøgelse, og De har ikke
  set mig blive dræbt. Kom med herhen, og De vil forstaa det hele."
  
  Ligene laa endnu paa Jorden, og to Mænd stod ved Siden af dem. Da vi
  nærmede os, saa jeg, at det var Roustem og Mustafa, Kejserens to
  Mamelukker. Kejseren standsede, da han naaede hen til den graa
  Skikkelse, som laa i Græsset, og da han fjernede Hatten, som laa i
  Græsset, saa jeg, at Trækkene var meget forskellige fra hans egne.
  
  "Her ligger en trofast Tjener, der har ofret sit Liv for sin Herre,"
  sagde han; "Hr. de Goudin ligner mig i Figur og Bevægelser, hvad De maa
  indrømme."
  
  Hvilken vanvittig Glæde overvældede der mig ikke ved disse faa Ord, der
  paa en Gang gjorde alt klart for mig. Han smilede atter, da han saa min
  Henrykkelse. Jeg følte en uimodstaaelig Lyst til at omfavne ham, men han
  traadte et Skridt tilbage som om han havde gættet min Hensigt.
  
  "De er vel ikke saaret!" spurgte han.
  
  "Nej, Sire, men i min Fortvivlelse skulde jeg netop til --"
  
  "Saa, saa!" afbrød han. "De har opført Dem flinkt. Han burde have været
  paa sin Post. Jeg har set alt, hvad der er sket."
  
  "De saa det, Sire?"
  
  "De har altsaa ikke lagt Mærke til, at jeg har fulgt Dem gennem Skoven?
  Jeg har ikke tabt Dem af Syne fra det Øjeblik, da De forlod Deres
  Kvarter, indtil den stakkels de Goudin faldt. Den falske Kejser var
  foran Dem, den ægte bag ved Dem. Behag at ledsage mig tilbage til
  Slottet."
  
  Han gav hviskende en Ordre til sine Mamelukker, der hilste i Tavshed og
  blev, hvor de var, medens jeg fulgte Kejseren. Jeg har paa Ære altid
  ført mig, som en Husar skal og bør, men selv Lasalle har aldrig struttet
  saadan af Stolthed eller svunget sin Dolman som jeg gjorde hin Nat. Hvem
  skulde vel rasle med Sporer og Sabel, om ikke jeg -- jeg, Etienne Gerard,
  Kejserens Fortrolige og Forsvarer, den, der dræbte Napoleons Dødsfjender
  i Tvekamp. Men han lagde Mærke til min Opførsel og vendte sig lynsnart
  om imod mig.
  
  "Er det Maaden, hvorpaa man fører sig, naar det gælder en hemmelig
  Mission?" hvæsede han med et koldt Glimt i Øjnene. "Er det saaledes, De
  forebygger, at Deres Kammerater faar en Anelse om, at der er hændet
  noget usædvanligt? Hold op med de Narrestreger, min Herre, ellers
  frygter jeg for, at De bliver forflyttet til Sapørerne, hvor De vil faa
  haardere Arbejde og ingen Dolman at svinge."
  
  Saaledes var Kejseren. Ikke saa snart fik han Færten af at nogen mente
  at have Krav paa ham, før han benyttede den første Lejlighed til at
  vise, hvilket Svælg der var imellem dem. Jeg hilste og var tavs, men jeg
  maa tilstaa, at jeg følte mig saaret efter alt, hvad der var passeret
  imellem os. Han førte mig op til Slottet, hvor vi gennem en Bagdør slap
  ind i hans Privatkabinet. Og nu stod jeg ved Døren, som jeg havde gjort
  det om Eftermiddagen. Kejseren slængte sig ned i en Lænestol og hensank
  i tavs Grublen. Tilsidst vovede jeg at minde ham om min Nærværelse ved
  en svag Hosten.
  
  "Naa, min gode Gerard," sagde han, "De er aabenbart meget nysgerrig
  efter at faa at vide, hvad alt dette skal betyde?"
  
  "Jeg er fuldtud tilfreds, Sire, selv om det maatte behage Dem ikke at
  fortælle mig noget som helst!" svarede jeg.
  
  "Passiar!" sagde han utaalmodig. "Det, De der siger, er ikke andet end
  Ord. I samme Øjeblik, De er paa den anden Side af Døren, vil De begynde
  at anstille Efterforskninger. Om to Dage vil Deres Kammerater vide
  Besked og om tre Dage hele Fontainebleau, om fire Dage vil Historien
  være ude over Paris. Saafremt jeg derimod fortæller Dem tilstrækkeligt
  til at stille Deres Nysgerrighed, er der sagtens et svagt Haab om, at De
  vil være i Stand til at beholde det for Dem selv."
  
  Han forstod mig ikke, Kejseren, men jeg kunde blot bukke i Tavshed.
  
  "Kun faa Ord er nødvendige for at forklare Sagen," sagde han. Han talte
  meget hurtigt og gik med hastige Skridt frem og tilbage i Værelset. "Det
  var Korsikanere, disse to Mænd, og jeg havde kendt dem i min Ungdom. Vi
  har tilhørt det samme Broderskab -- de korsikanske Brødre, som vi kaldte
  os. Det blev dannet i den gamle Paolis Dage, forstaar De, og det havde
  visse strenge Love, som ingen ustraffet kan bryde."
  
  Ved disse Ord syntes jeg, at alt, hvad der var Fransk, havde forladt
  ham, og at det var en Korsikaner, der stod foran mig. Manden med de
  stærke Lidenskaber og den desperate Hævnlyst. Hans Tanker var vendt
  tilbage til hans tidligere Dage, og i fem Minutter gik han op og ned i
  Værelset med hastige smaa Skridt. Men med en utaalmodig Haandbevægelse
  førte han sig atter tilbage til Frankrig og til mig.
  
  "Saadan et Selskabs Love," vedblev han, "er meget gode for en almindelig
  Dødelig. I de gamle Dage var der ingen mere trofast Borger end jeg. Men
  Tiderne skifter, og det vilde hverken fremme Frankrigs eller mit
  Velfærd, om jeg længere fulgte disse Bestemmelser. De vilde tvinge mig
  til det, og saa kom Skæbnen over deres egne Hoveder. Disse to var
  Broderskabets Ledere, og de var komne hertil fra Korsika for at formaa
  mig til at møde dem paa det opgivne Sted. Jeg vidste alt for vel, hvad
  dette Møde betød, thi endnu er ingen vendt tilbage fra et saadant. Paa
  den anden Side, hvis jeg ikke kom, vilde det betyde endeløs Forfølgelse
  af min Person. Jeg kender deres Metode."
  
  Der kom igen et haardt Træk om hans Mund og et koldt Glimt i hans Øjne.
  
  "De forstaar den Forlegenhed, jeg var i, Hr. Gerard!" fortsatte han.
  "Hvad vilde De for Resten have gjort i mit Sted!"
  
  "Givet 10de Regiment Ordre til at gennemsøge Skoven og bringe Slynglerne
  for Deres Fødder, Sire!" svarede jeg.
  
  Han rystede smilende paa Hovedet.
  
  "Jeg har meget vægtige Grunde, hvorfor jeg ikke ønskede dem fanget
  levende," sagde han, "De vil forstaa, at en Morders Tunge undertiden kan
  være et lige saa farligt Vaaben som hans Dolk. Jeg vil ikke skjule for
  Dem, at jeg for enhver Pris ønskede at undgaa Vrøvl og Skandale. Det var
  derfor, jeg befalede Dem ikke at tage Pistoler med. Nu vil mine
  Mamelukker udslette ethvert Spor, og ingen vil faa noget at vide om
  Affæren. Jeg har overtænkt alle mulige Planer. Havde jeg sendt mere end
  en Forsvarer med de Goudin ind i Skoven, vilde Brødrene ikke have vist
  sig. Men for en enkelt Mands Skyld vilde de ikke forandre deres Plan
  eller lade Lejligheden slippe fra sig. Det var Oberst Lasalles
  tilfældige Nærværelse her i det Øjeblik, da jeg modtog Tilsigelsen, der
  bevirkede, at jeg valgte en af hans Husarer. De blev den udvalgte, Hr.
  Gerard, fordi jeg havde Brug for en Mand, der kunde føre en Sabel, og
  som ikke vilde trænge længere ind i den Historie, end jeg ønskede. Jeg
  haaber, at De vil retfærdiggøre mit Valg i denne Henseende, som De har
  gjort det, hvad Deres Dygtighed og Mod angaar!"
  
  "Jeg beder Dem at være forvisset herom, Sire!" svarede jeg.
  
  "Saa længe som jeg lever," fortsatte han, "maa der altsaa ikke over
  Deres Læber komme et Ord om denne Sag."
  
  "Jeg vil udslette den af min Hukommelse, Sire! Jeg lover at forlade
  dette Værelse ganske som jeg var, da jeg traadte herind Kl. fire i
  Eftermiddag."
  
  "Det kan De ikke," svarede Kejseren smilende. "Den Gang var De Løjtnant.
  Tillad mig at sige Dem Godnat -- _Kaptajn_ Gerard!"
  
  
  
  
  II.
  
  Hvorledes Brigaderen fik Æresmedaljen.
  
  
  Hertugen af Tarentum eller Macdonald, som hans gamle Kammerater foretrak
  at kalde ham, var aabenbart i et skrækkeligt Humør. Hans barske,
  engelske Ansigt lignede i Øjeblikket en af disse groteske Masker, der
  smykker Facaderne i Faubourg St. Germain. Major Charpentier og jeg kunde
  ikke undgaa at se, at han indvendig var rasende.
  
  "Brigader Gerard af Husarerne," sagde han med en Mine som en Korporal
  overfor en Rekrut.
  
  Jeg gjorde Honnør.
  
  "Major Charpentier af Hest-Grenadererne!"
  
  Min Kammerat slog Hælene sammen.
  
  "Kejseren har en Sendelse for Dem."
  
  Uden yderligere Forklaring aabnede han Døren og meldte os.
  
  Jeg har set Napoleon ti Gange til Hest for hver en Gang til Fods, og jeg
  har altid fundet, at han gjorde klogt i at vise sig for Tropperne
  saaledes, thi i Sadlen gjorde han en meget god Figur. Derimod finder
  jeg, at han til Fods var for lille og med sine krumme Skuldre mere
  lignede en Professor ved Sorbonnen end Frankrigs første Soldat.
  Imidlertid havde han en fast Mund, og hans Øjne var mærkværdige. Han har
  en Gang vendt dem imod mig i Vrede, og jeg vil hellere ride gennem en
  fjendtlig Afdeling paa en daarlig Hest end se dem saaledes igen. Og
  alligevel er jeg ikke en Mand, man nemt jager en Forskrækkelse i Livet.
  
  Kejseren stod henne i det ene Hjørne af Værelset med Ryggen mod Vinduet
  og stirrede paa et stort Kort, der hang paa Væggen. Berthier stod ved
  Siden af ham og forsøgte at se kløgtig ud. Netop da vi traadte ind,
  snappede Napoleon Kaarden fra ham og pegede paa Kortet med den. Han
  talte hurtigt og lavmælt, men jeg hørte ham dog sige: "Meuse-Dalen" og
  to Gange gentage Ordet "Berlin". Da vi traadte ind, kom Berthier os i
  Møde, men Kejseren standsede ham og befalede os at komme nærmere.
  
  "De har endnu ikke modtaget Æres-Medaljen, Brigader Gerard?" sagde han.
  
  Jeg besvarede Spørgsmaalet benægtende og skulde netop tilføje, at det
  var ikke, fordi jeg ikke havde fortjent den, da han afbrød mig paa sin
  sædvanlige korte Maade.
  
  "Og De, Major?"
  
  "Nej, Sire!"
  
  "Saa skal De begge faa Lejlighed hertil --!"
  
  Han førte os begge hen til det store Kort. Med Spidsen af Berthiers
  Kaarde pegede han paa Rheims.
  
  "Jeg vil være aabenhjertig overfor Dem, mine Herrer, som overfor to
  Kammerater. De har jo begge været hos mig siden Marengo, husker jeg,"
  Han havde et mærkværdig behageligt Smil, der plejede at lyse op paa hans
  blege Ansigt som en mat Solstraale. "Her ved Rheims er i Øjeblikket vort
  Hovedkvarter, og det i Dag den fjortende Marts. Meget vel. Der er Paris,
  godt og vel tolv Mil herfra. Blücher ligger i Nord, Schwarzenberg i
  Syd." Han prikkede i Kortet med Kaarden, medens han talte.
  
  "Nuvel!" sagde han, "jo længere ind i Landet disse Folk marscherer, des
  mere afgørende skal jeg knuse dem. De er i Færd med at rykke mod Paris.
  Meget vel. Lad dem komme. Min Broder, Kongen af Spanien, vil snart være
  her med hundrede tusinde Mand. Det er til ham, at jeg vil sende Dem. De
  skal overbringe ham et Brev, af hvilket De hver faar et Eksemplar. Det
  er for at meddele ham, at jeg kommer ham til Hjælp om to Dage med hver
  Mand, hver Hest og hver Kanon. Jeg maa give Dem en Hvil paa otte og
  fyrretyve Timer. Saa lige mod Paris! De forstaar mig, mine Herrer!"
  
  Aa, blot jeg kunde have beskrevet Jer min Stolthed og min Lykke ved
  saaledes at blive den store Mands Fortrolige. Da han rakte os vore
  Breve, klirrede jeg med Sporene, skød Brystet frem og smilede og nikkede
  for at lade ham forstaa, at jeg havde fattet hans geniale Plan. Han
  smilede ogsaa og lagde et Øjeblik sin Haand paa min Skulder. Jeg vilde
  gerne have betalt det halve af min Lønning, hvis min Moder kunde have
  set mig i det Øjeblik.
  
  "Jeg skal vise Dem Deres Rute," sagde han og vendte sig atter mod
  Kortet. "De maa følges ad saa langt som til Bazoches. De maa da skilles.
  Den ene tager Vejen mod Paris over Oulchy og Neuilly, medens den anden
  rider Nord paa gennem Braine, Soissons og Senlis. Har De noget at
  bemærke, Brigader Gerard?"
  
  Jeg er kun Soldat, men mangler dog ikke Talegaver og Ideer. Jeg begyndte
  at tale om Frankrigs Hæder og Storhed, men Kejseren afbrød mig brat.
  
  "Og De, Major Charpentier?"
  
  "Saafremt vi maatte finde, at den opgivne Rute er usikker, er det da
  tilladt at vælge en anden?"
  
  "Soldater vælger ikke, de adlyder!" svarede Napoleon. Han bøjede Hovedet
  for at vise, at vi kunde gaa og vendte sig atter mod Berthier. Jeg ved
  ikke, hvad han sagde til denne, men jeg hørte dem begge le.
  
  Som I sagtens kan tænke Jer, begav vi os skyndsomst paa Vej. Efter en
  halv Times Forløb red vi ned gennem Rheims og Klokken slog netop tolv,
  da vi passerede Domkirken. Jeg havde min lille graa Hoppe, Violette,
  under mig, og det var den hurtigste Hest i hele sjette Brigade.
  Charpentier red derimod en af den Slags Gyngeheste, disse Hestgrenaderer
  holdt saa meget af, en Ryg som et Sengested og Ben som en Vandpost. Han
  var selv en klodset Fyr, saa det var et kønt Par.
  
  Da vi kom ud af Byen, red vi igennem den franske Lejr og derefter over
  Slagmarken fra i Gaar. Denne var besaaet med Ligene af Russerne og af
  vore egne stakkels Kammerater. Men alligevel frembød Lejren det
  bedrøveligste Syn. Vor Hær var ved at smelte hen. Med Garden fik det
  endda gaa, skønt den unge Garde kun bestod af Rekrutter. Artilleriet og
  det svære Kavalleri kunde have været udmærket, saafremt der blot havde
  været noget mere af det; men Infanteristerne med deres Underofficerer
  lignede næsten Skoledrenge med deres Lærere. Og vi havde ingen Reserver.
  Naar jeg saa fortæller, at der stod 80,000 Prøjsere i Nord og 150,000
  Russere og Østrigere i Syd, vil I forstaa, mine Venner, at dette kunde
  stemme selv den tapreste Mand alvorlig.
  
  For mit eget Vedkommende maa jeg tilstaa, at jeg fældede en Taare,
  indtil jeg kom i Tanker om, at Kejseren stadig var iblandt os, og at han
  samme Morgen havde lagt sin Haand paa min Skulder og havde lovet mig
  Æres-Medaljen. Dette fik mig til at se lysere paa Tingene, og jeg jog
  Sporene i Violettes Sider, indtil Charpentier bad mig om at have
  Medlidenhed med hans store, prustende Kamel. Vejen var elendig, og
  Artilleriet havde skaaret to Fod dybe Furer i den, saa i og for sig
  havde han Ret i, at det ikke var Stedet for en Galop.
  
  Jeg har aldrig staaet paa en særlig venskabelig Fod med denne
  Charpentier, og de næste fem Mil kunde jeg ikke trække et Ord ud af ham.
  Han red med sammentrukne Bryn og Hagen ned paa Brystet som et Menneske,
  der er hensunken i sine egne Tanker. Jeg spurgte mere end én Gang, hvad
  der optog ham, idet jeg gik ud fra, at jeg med min hurtigere Intelligens
  muligvis kunde klare Begreberne for ham. Han svarede altid, at det var
  hans Sendelse, han tænkte paa, hvilket overraskede mig, thi skønt jeg
  aldrig havde haft store Tanker om hans Forstand, forekom det mig
  umuligt, at nogen kunde misforstaa en saa simpel og soldatermæssig
  Opgave.
  
  Da vi kom til Bazoches, red han imod Syd og jeg imod Nord. Før han
  forlod mig, vendte han sig imidlertid om i Sadlen og saa paa mig med et
  besynderligt spørgende Blik.
  
  "Hvad har De faaet ud af det, Brigader?" spurgte han.
  
  "Af hvad?"
  
  "Af vor Sendelse."
  
  "Den er dog lige til!"
  
  "Ja, det tror De! Hvorfor betroede Kejseren os sine Planer?"
  
  "For at prøve vor Forstand!"
  
  Min Ledsager lo paa en Maade, som jeg fandt generende.
  
  "Maa jeg spørge, hvad De har i Sinde at gøre, saafremt De finder alle
  disse Landsbyer fulde af Prøjsere?" spurgte han.
  
  "Jeg følger min Ordre."
  
  "Saa bliver De blot slaaet ihjel."
  
  "Meget muligt."
  
  Han lo igen, denne Gang saa udfordrende, at jeg greb til mit Sværdhæfte.
  Men før jeg kunde fortælle ham, hvad jeg mente om hans Dumhed og
  Uopdragenhed, havde han vendt sin Hest og humpede ned ad Vejen. Jeg saa
  hans svære, laadne Kappe forsvinde bag Brynet af Højen og red saa
  videre, medens jeg undrede mig over hans Opførsel. Fra Tid til anden
  stak jeg Haanden ind paa Brystet for at overbevise mig om, at jeg endnu
  sad inde med det værdifulde Dokument. Dette prægtige Papir, der skulde
  skaffe mig Æresmedaljen, om hvilken jeg saa længe havde drømt. Hele
  Vejen fra Braine til Sermoise tænkte jeg paa, hvad min Moder vilde sige,
  naar hun hørte det.
  
  Jeg standsede hen paa Formiddagen for at give Violette et Foder i en
  Kro, der laa ved Landevejen ikke langt fra Soissons. Kromanden meddelte
  mig da, at Marmont havde trukket sig tilbage herover for to Dage siden,
  og at Prøjserne var gaaede over Aisne. En Time senere saa jeg i det
  svindende Dagskær to af deres Vedetter paa en Høj til højre, og da
  Mørket brød frem, skinnede deres Bivuak-Ild mod den nordlige Himmel.
  
  Da jeg hørte, at Blücher allerede havde besat Egnen for to Dage siden,
  forbavsede det mig, at Kejseren ikke allerede vidste, at Egnen,
  hvorigennem han havde befalet mig at ride med det vigtige Brev, var
  besat af Fjenden. Men saa tænkte jeg paa, at han havde sagt til
  Charpentier, at en Soldat har at adlyde, ikke at vælge. Jeg skulde følge
  den Vej, han havde opgivet mig, saalænge Violette kunde røre et Lem og
  jeg holde en Tømme. Paa hele Turen fra Sermoise til Soissons, hvor Vejen
  gaar op og ned og snor sig gennem Fyrreskove, holdt jeg min Pistol og
  min Sabel parat, idet jeg red hurtigt til, naar Vejen gik lige ud, og
  naar jeg skulde dreje om Hjørnene, sagtnede jeg Farten, saaledes som jeg
  havde lært i Spanien.
  
  Da jeg kom til den Bondegaard, som ligger til højre for Vejen, naar man
  har passeret Træbroen, der fører over Crise, i Nærheden af den store
  Statue af "den hellige Jomfru", raabte en Kone til mig fra Marken, at
  Prøjserne var i Soissons. En lille Afdeling Landsenerer var kommen samme
  Eftermiddag, og man ventede en hel Division inden Midnat. Jeg gav mig
  ikke Tid til at høre Slutningen af hendes Beretning, men jog Sporerne i
  Violettes Sider, og fem Minutter efter galopperede jeg ind i Byen.
  
  For Enden af Hovedgaden stod tre Uhlaner og sludrede ved Siden af deres
  Heste, medens de røg paa Piber saa lange som min Sabel. Jeg fik Øje paa
  dem i Lyset fra en aaben Dør, men af mig kan de kun have set Skinnet af
  Violettes graa Sider og den sorte Skygge af min flagrende Dolman. Et
  Øjeblik efter for jeg gennem en Klynge af dem, der kom ud fra en aaben
  Port. Violette løb en af dem over Ende, og jeg sparkede efter en anden
  uden dog at træffe ham. To Karabinskud knaldede, men jeg var allerede
  kommen om det nærmeste Hjørne og hørte ikke en Gang Kuglernes Hvislen.
  Aa, hvor vi var storartede, Violette og jeg! Hun løb som en opskræmmet
  Hare, og der fløj Ild fra Hovene. Jeg stod op i Stigbøjlen og svingede
  mit Sværd. Der var nogen, der sprang til for at gribe Tøjlerne. Jeg
  huggede Armen over paa Vedkommende og hørte ham hyle af Smerte bag mig.
  To Ryttere red ind paa mig. Jeg stødte den ene ned og satte fra den
  anden. Et Minut efter var jeg ude af Byen og fløj hen ad en bred, hvid
  Landevej med sorte Popler langs Siderne. Endnu en Tid hørte jeg Lyden af
  Hovslag bag ved mig, men de døde lidt efter lidt hen. Tilsidst kunde jeg
  ikke skelne dem fra mit eget Hjertes Banken. Snart blev alt stille. De
  havde opgivet Jagten.
  
  Jeg maatte nu være midt inde i Fjendens Linjer, thi ud fra et Hus ved
  Vejsiden lød en Drikkevise, sunget af flere Stemmer. Kort efter dukkede
  to Mænd frem i Maaneskinnet -- Himlen var nu ganske uden en Sky -- og
  tilraabte mig noget paa Tysk, men jeg galopperede videre uden at svare
  dem. De var aabenbart bange for at give Ild, thi deres egne Husarer er
  klædt netop som jeg var.
  
  Det var prægtigt Maaneskin, og Træerne kastede deres mørke Skygger hen
  over Vejen. Jeg kunde se ud over Landet lige saa tydeligt, som om det
  var om Dagen, og meget fredeligt saa det ud, naar undtages, at der
  flammede en stor Ildebrand et Steds oppe i Nord. I denne stille
  Nattetime og med Bevidstheden om, at jeg havde Faren baade for og bag,
  var der noget gribende og uheldsvangert ved denne store, fjerne Ild. Men
  jeg er ikke saa let paavirkelig, dertil har jeg oplevet for mange
  mærkelige Ting. Jeg gav mig til at nynne en rask Melodi og tænkte paa
  den lille Lisette, som jeg maaske skulde faa at se i Paris. Jeg var helt
  optaget ved Tanken herom, da jeg ved at dreje om et Hjørne kom lige ind
  paa et halvt Dusin tyske Dragoner, som sad omkring en Brændeild ved
  Vejsiden.
  
  Jeg saa straks, at hvad jeg end gjorde, vilde jeg nu blive jaget, og paa
  en Hest, der allerede havde tilbagelagt seks lange Mil. Men det var
  bedre at blive jaget fremad end at blive jaget tilbage. Risikoen blev
  den samme i den maaneklare Nat med Forfølgernes friske Heste bag mig,
  men saafremt det skulde lykkes mig at ryste dem af mig, vilde jeg
  foretrække, at det skete i Nærheden af Senlis fremfor ved Soissons.
  Dette stod mig klart i samme Øjeblik. Mine Øjne havde næppe hvilet paa
  de skæggede Ansigter under Metalhjælmene, før mine Sporer havde rørt
  Violette, og hun for af Sted som en Stormvind.
  
  Hvilken Raaben og Klirren og Stampen bag os! Tre af dem fyrede, og tre
  svang sig paa deres Heste. En Kugle traf Bagremmen paa min Sadel med en
  Lyd som en Stok mod en Dør. Violette sprang vildt forover, og jeg
  troede, hun var bleven saaret. Men det var kun et Strejfskud, tæt op
  imod en af Forhovene. Aa, det kære lille Dyr, hvor jeg dog elskede det,
  da jeg mærkede, at det atter slog over i sin lange, lette Galop, medens
  Hovene gik som en spansk Piges Kastagnetter. Jeg kunde ikke beherske
  mig. Jeg vendte mig i Sadlen, vinkede og raabte: "Leve Kejseren!" og
  hylede af Latter over den Strøm af Eder, der fulgte paa.
  
  Men Enden var ikke endda. Havde min Hest været frisk, havde vi nok redet
  dem agterud. Der var en af dem, en ung Knøs af en Officer, som var bedre
  ridende end de andre. Han kom mere og mere ind paa Livet af mig. De to
  andre Forfølgere red allerede trehundrede Alen bag ham, og hver Gang jeg
  vendte mig om, saa jeg, at Afstanden stadig blev større.
  
  Jeg ventede, indtil Knøsen var kommen et langt Stykke foran sine
  Kammerater, og saa holdt jeg lidt igen paa min Hoppe, ganske lidt, saa
  at han maatte tro, at han nok skulde indhente mig. Da han kom indenfor
  Skudvidde, trak jeg min Pistol frem og lagde min Hage paa Skuldren for
  at se, hvad han vilde tage sig for.
  
  Han gjorde ikke Mine til at fyre, og jeg opdagede hurtigt Grunden. Den
  dumme Dreng havde taget Pistolerne ud af Saddelhylsterne, da han skulde
  kampere for Natten. Nu svang han Sablen imod mig og udstødte en eller
  anden Trusel. Han syntes ikke at forstaa, at han var ganske overgivet
  til min Naade og Barmhjertighed. Jeg holdt Violette tilbage, indtil der
  ikke var stort mere end en Landselængde imellem Hestene.
  
  "Rendez-vous!" brølede han.
  
  "Maa jeg komplimentere Monsieur for hans Fransk," sagde jeg og lagde
  Pistolen paa min venstre Arm, hvad jeg altid har fundet var den bedste
  Maade at skyde paa fra Sadel. Jeg sigtede paa hans Ansigt og kunde i
  Maanelyset se, hvor bleg han blev, da han forstod, at det var ude med
  ham. Men netop da jeg lagde Fingeren paa Aftrækkeren, kom jeg til at
  tænke paa hans Moder, og jeg jog min Kugle gennem Bringen paa hans Hest.
  Jeg er bange for, at han slog sig slemt i Faldet, for det var et
  frygteligt Bums, men da jeg havde mit Brev at tænke paa, lod jeg atter
  Violette strække ud.
  
  Men de var ikke saadan at ryste af sig, disse Banditter. De to andre
  Forfølgere tog sig ikke mere af deres Officer, end om han havde været en
  Rekrut, der var bleven kastet af i Rideskolen, men fortsatte Jagten paa
  mig. Jeg var kommen op ad en Bakkeskraaning og haabede saa smaat at have
  set dem for sidste Gang; men Pokker tage mig, om de ikke var lige i
  Hælene paa mig! Derfor fremad i lynende Fart! Min Hoppe rystede Hovedet
  og jeg min Chako for at vise, hvad vi tænkte om to Dragoner, der søgte
  at fange en Husar. Men i samme Øjeblik holdt mit Hjerte næsten op at
  banke, thi for Enden af den lange, hvide Vej holdt en sort Klynge
  Kavalleri rede til at modtage mig. En ung Soldat vilde have taget det
  for Træernes Skygger, men jeg saa godt, at det var en Afdeling Husarer,
  og hvorhen jeg end vendte mig, syntes Døden mig vis.
  
  Jeg havde altsaa Dragonerne bagved mig og Husarerne foran mig. Aldrig
  siden Moskwa havde jeg været i en saadan Knibe. Men for mit Korps' Ære
  vilde jeg hellere lade mig hugge ned af det lette Kavalleri end af det
  svære. Jeg drev derfor Violette fremad.
  
  Jeg husker, at jeg forsøgte at bede en Bøn, medens jeg red fremad, men
  at jeg var lidt ude af Øvelsen, og de eneste Ord, jeg kunde finde, var
  Bønnen om godt Vejr, vi plejede at bruge paa Skolen Aftenen før en
  Helligdag. Men denne var dog altid bedre end ingen, og jeg fremmumlede
  den netop, da jeg pludselig hørte franske Udraab foran mig. Det var vore
  egne, kære, smaa Slyngler af Marmonts Korps! Mine to Forfølgere gjorde
  kort omkring og galopperede bort i rasende Fart, medens Maanelyset
  brødes i deres Metalhjælme, og jeg travede hen til mine Venner uden
  upassende Fart, thi jeg vilde have, de skulde forstaa, at selv om en
  Husar maa flygte, er det imod hans Natur at flygte for hurtigt.
  Imidlertid er jeg bange for, at Violettes Forpustethed og skummende Mule
  paa det kraftigste dementerede min skødesløse Optræden.
  
  Og hvem var vel saa i Spidsen for Troppen andet end den gamle Bouvet,
  som jeg frelste ved Leipzig! Da han fik Øje paa mig, fyldtes hans smaa,
  missende Øjne med Taarer, og jeg blev helt rørt over at se hans Glæde.
  Jeg fortalte ham om min Sendelse, men han lo vantro, da jeg sagde, at
  jeg skulde gennem Senlis.
  
  "Fjenden er der," sagde han, "saa du kan ikke komme derigennem."
  
  "Netop af den Grund vil jeg derigennem," svarede jeg.
  
  "Men hvorfor dog ikke vælge den lige Vej til Paris med din Depeche?
  Hvorfor netop vælge den eneste Vej, hvor du kan være nogenlunde sikker
  paa enten at blive taget til Fange eller dræbt?"
  
  "En Soldat vælger ikke, han adlyder!" sagde jeg, ganske som jeg havde
  hørt Napoleon sige.
  
  Den gamle Bouvet brød ud i en drillende Latter, der varede lige indtil
  jeg havde sat mine Moustacher i Vejret og maalt ham fra Top til Taa. Saa
  kom han endelig til Fornuft.
  
  "Godt," sagde han, "men saa maa du helst tage af Sted med os, thi vi
  skal ogsaa til Senlis for at rekognisere. En Eskadron af Ponnowskis
  polske Lansenerer foran os."
  
  Saa travede vi af Sted gennem den stille Nat, indtil vi kom op paa Siden
  af Polakkerne. Fine gamle Soldater var det, selv om de forekom mig lidt
  tunge til deres Heste. Det var en Fryd at se dem, og de kunde ikke have
  ført sig bedre, om de havde hørt til min egen Brigade. Vi fulgtes ad,
  indtil vi henad Morgenstunden saa Lysene i Senlis. En Bonde kom
  trækkende med sin Kærre, og han fortalte os, hvorledes det stod til inde
  i Byen. Hans Efterretninger var paalidelige nok, thi hans Broder var
  Kusk hos Borgmesteren, og de havde talt sammen hele den foregaaende
  Aften. En enkelt Eskadron Kosakker var indkvarteret paa Raadhuset, som
  laa i et Hjørne paa Torvet og var Byens største Bygning. En hel Division
  prøjsisk Infanteri kamperede i Skoven nordpaa, men i Senlis var der ikke
  andet end Kosakker.
  
  Hvilken kærkommen Lejlighed tilbød der sig ikke her til at hævne sig paa
  disse Barbarer, hvis Grusomhed imod vore stakkels Landboere var et
  staaende Samtaleemne ved Lejrilden.
  
  Vi fo'r ind i Byen som en Hvirvelvind, huggede Vedetterne ned og red
  Forposterne over Ende. Raadhusets Døre blev slaaede ind, før Fjenden
  forstod, at Franskmændene var over dem. Vi saa frygtelige Hoveder ved
  Vinduerne, Hoveder, skæggede til Tindingerne, med sort, uredt Haar under
  Faareskindshuerne, og dumme, gabende Munde. "Hourra! Hourra!" skreg de
  og affyrede deres Karabiner, men vore Folk var inde i Huset og i
  Struberne paa dem, før de fik gnedet Søvnen af Øjnene. Det var
  frygteligt at se, hvorledes Polakkerne kastede sig over dem, lig sultne
  Ulve over en Flok af fede Faar, thi som I véd er Polakkerne og
  Kosakkerne, trods Navneligheden, Dødsfjender. De fleste blev dræbt i de
  øvre Værelser, hvorhen de var flygtede, og Blodet flød ned i Salen som
  Regnen fra et Tag.
  
  Da Huset var renset for Fjender, hentede jeg Vand til Violette, og vor
  landlige Fører viste mig, hvor den gode Borgmester gemte sit Foder. I
  kan stole paa, at min lille Veninde trængte til det. Derefter vaskede
  jeg hendes Ben, tøjrede hende og gik saa ind i Huset for at finde en
  Mundfuld til mig selv, saaledes at jeg ikke behøvede at gøre Ophold, før
  jeg havde naaet Paris.
  
  Og nu kommer jeg til den Del af min Fortælling, der sikkert vil synes
  Eder mærkeligst, endskønt jeg kunde berette Jer mindst ti Tildragelser,
  hentede fra mit Soldaterliv, lige saa mærkelige som denne. I vil
  forstaa, at en Mand, der har tilbragt hele sit Liv i Spejder- og
  Vedettjenesten paa den blodige Grund, der skiller to store, fjendtlige
  Hære, har oplevet en Del. Nu skal jeg imidlertid fortælle Jer, hvad der
  hændte ved denne Lejlighed.
  
  Gamle Bouvet stod og ventede i Gangen, da jeg traadte ind, og han
  spurgte mig om vi ikke skulde knække Halsen paa en Flaske Vin. "Men vi
  maa min Salighed ikke vente for længe," sagde han, "thi over i Skoven
  ligger der ti Tusinde af Theilmanns Prøjsere."
  
  "Hvor er Vinen?" spurgte jeg.
  
  "Bare rolig! To Husarer kan altid finde Vin, saafremt der er nogen." Og
  med et Lys i Haanden gik han ned ad Stentrappen til Køkkenet, hvorfra en
  Vindeltrappe førte ned i Kælderen. Det var let at se, at Kosakkerne
  havde været der før os; det fortalte de mange tømte Flasker, der flød
  omkring os. Imidlertid maa Borgmesteren have været en stor Levemand, for
  jeg kunde ikke ønske mig en bedre Vinkælder: Chambertin, Graves,
  Alicante, hvid og rød Vin, tør og musserende, alt laa i velordnede
  Pyramider og kiggende undseligt frem mellem Høvlspaanerne. Gamle Bouvet
  stod med sit Lys og smidskede af alle Herlighederne -- han lignede ganske
  en Kat foran et Mælkefad. Han havde faaet sig udsøgt en Flaske Bourgogne
  og strakte netop Haanden ud efter Flasken, da der bragede en Musketsalve
  over os. Prøjserne var over os!
  
  "Det er forbi!" raabte jeg og greb Bouvet i Armen.
  
  "Der er én til, som skal dø forinden!" sagde han og fo'r som en Gal op
  ad den anden Trappe.
  
  Havde jeg været i hans Sted, vilde jeg ogsaa have søgt Døden. Thi han
  havde begaaet en stor Fejl ved ikke at udsætte Vagtposter. I første
  Øjeblik havde jeg i Sinde at gøre ham Følgeskab, men saa kom jeg i
  Tanker om min Sendelse, og at, saafremt jeg blev fanget eller dræbt,
  vilde Kejserens vigtige Skrivelse falde i Fjendernes Hænder. Derfor lod
  jeg Bouvet dø alene, gik atter ned i Kælderen og slog Døren i efter mig.
  
  Dog heller ikke hernede var der synderlig morsomt. Bouvet havde tabt
  Lyset, da Prøjsernes Hylen lød oven paa, og jeg, der famlede mig frem i
  Mørket, kunde ikke finde andet end ituslaaede Flasker. Men heldigvis
  fandt jeg efter nogen Søgen Lyset, der var rullet hen under et Vinfad.
  Jeg søgte forgæves at tænde det ved mit Fyrtøj. Vægen maatte være bleven
  fugtig ved at falde ned i en Vinpøl, og jeg huggede det derfor midt
  over med mit Sværd, hvorefter det lyste storartet. Hvad jeg nu skulde
  gøre, stod mig ikke klart. Slynglerne ovenpaa skreg sig selv hæse, og
  det vilde sikkert ikke vare længe, før de følte Trang til noget at faa
  Struben vædet med. Saa vilde det være Slut for den flotte Soldat, hans
  Sendelse og Æres-Medalje. Jeg tænkte paa min Moder, og saa tænkte jeg
  paa Kejseren. Jeg følte mig bedrøvet over, at den ene skulde miste saa
  fortræffelig en Søn, den anden den bedste Letkavallerist-Officer siden
  Lasalles Dage. Men straks efter var jeg atter mig selv. "Fat Mod!"
  tænkte jeg og slog mig for Brystet, "fat Mod, min Dreng! Det er ikke
  sandsynligt at en Soldat, der kom uskadt fra Moskva uden saa meget som
  et Frostsaar, skal dø i en fransk Vinkælder!" Jeg sprang hurtig op og
  forvissede mig om, at jeg havde mit dyrebare Brev. Dette gav mig Mod.
  
  Min første Tanke var at sætte Ild paa Huset for at undslippe i
  Forvirringen. Min næste at kravle ind i et tomt Vinfad. Jeg saa mig om
  for at finde et saadant, da jeg i et Hjørne fik Øje paa en lav Dør, der
  var malet i samme graa Farve som Muren. Jeg stødte til den og troede
  først, at den var aflaaset. Imidlertid gav den dog lidt efter, og saa
  forstod jeg, at et eller andet holdt igen paa den modsatte Side. Jeg
  satte Ryggen imod Døren og mine Fødder mod et Oksehoved, stødte derefter
  saa kraftigt til, at Døren sprang op, og jeg styrtede baglænds ind i det
  andet Rum. Lyset røg ud af Haanden paa mig, saa jeg atter befandt mig i
  Mørke.
  
  Gennem et Gittervindue faldt der en svag Lysstribe ind i Kælderen, thi
  uden for brød Dagen frem, og jeg saa nu, at jeg befandt mig i en anden
  Vinkælder, opfyldt af kæmpemæssige Tønder. Men det forekom mig, at dette
  i hvert Fald var et sikrere Skjulested end den ydre Kælder, og efter at
  have fundet mit Lys var jeg netop i Færd med at barrikadere Døren, da
  jeg pludselig saa noget, der fyldte mig med Forbavselse og, hvorfor ikke
  tilstaa det, med et ganske lille Stænk af Frygt.
  
  Jeg har fortalt, at i den fjerneste Ende af Kælderen faldt der en graa
  Lysstribe ned fra et lille Gittervindue. Naa, som jeg stirrede ind i
  Halvmørket, saa jeg en stor, høj Skikkelse glide ud i Lysstriben og
  atter ind i Mørket. Det gav paa Ære et saadant Sæt i mig, at min Chako
  næsten sprængte Hageremmen. Det Hele foregik i et Nu, men alligevel
  havde jeg opdaget, at Fyren havde en lodden Kosakhue paa Hovedet, og at
  det var en stor, langbenet Røver med en Sabel ved Siden. Min Tro, selv
  Etienne Gerard blev lidt betænkelig ved at være alene i Mørket med en
  saadan Karl.
  
  Men kun for et Øjeblik. "Mod!" tænkte jeg. "Er jeg ikke den bekendte
  Grenader, en og tredive Aar gammel og Kejserens udvalgte Sendebud? Naar
  det kommer til Stykket, har den Fyr mere Grund til at være bange for
  mig, end jeg for ham." Og i det samme gik det op for mig, at han
  virkelig var bange -- dødsens angst. Jeg kunde se det af hans ilsomme
  Skridt og hans sammenkrøbne Holdning, da han løb rundt mellem Tønderne
  som en Rotte, der søger efter sit Hul. Det maa naturligvis have været
  ham, der havde holdt igen paa Døren, og ikke en Pakkasse eller et
  Vinfad, hvad jeg havde antaget. Det var ham, der var den Forfulgte, og
  mig, der var Forfølgeren. Nu skulde han erfare, at det ikke var nogen
  Kylling, han havde at gøre med, denne Røver fra Norden. I skulde have
  set mig i det Øjeblik!
  
  Jeg indsaa snart, at jo dristigere jeg optraadte, des bedre. Altsaa
  tændte jeg Praasen og gik lige løs paa ham med draget Sværd. "Kom frem,
  din Slyngel!" skreg jeg, "du er dødsens, og skal gøre dine Kammerater
  Følgeskab!"
  
  Jeg holdt Lyset i Vejret og fik nu Mandens Hovede at se, som det stak op
  af en Tønde. Han havde en gylden Kokarde paa sin sorte Hue, og Udtrykket
  i hans Ansigt fortalte mig straks, at han var Officer og en dannet Mand.
  
  "Min Herre!" raabte han paa udmærket Fransk, "jeg overgiver mig til
  Deres Beskyttelse. Men giver De mig ikke Deres Løfte, vil jeg sælge mit
  Liv saa dyrt jeg kan!"
  
  "Min Herre!" svarede jeg, "en Franskmand ved, hvorledes han skal
  behandle en ulykkelig Fjende. Deres Liv er sikkert!"
  
  Han langede mig derefter sit Sværd op fra Tønden.
  
  "Hvem har jeg den Ære at tage til Fange?" spurgte jeg.
  
  "Jeg er Grev Boutkine af de donske Kosakker," sagde han. "Med min
  Afdeling kom jeg hertil for at rekognisere Senlis, og da vi ingen Fjende
  fandt, besluttede vi at tilbringe Natten her."
  
  "Det er maaske indiskret at spørge om, hvorledes De er kommen herned i
  Kælderen?" spurgte jeg.
  
  "Aldeles ikke!" svarede han. "Vi havde i Sinde at drage af Sted ved
  Morgengry. Da jeg imidlertid frøs, gik jeg herned i Kælderen for at tage
  mig en Slurk Vin. Medens jeg rumsterede rundt hernede, blev Huset
  stormet af Deres Folk, og da jeg kom op ad Trapperne, var det Hele
  allerede forbi. Jeg havde da ikke andet at gøre end at forsøge at frelse
  mit eget Liv, hvorfor jeg løb tilbage og skjulte mig i denne Kælder,
  hvor De nu har fundet mig."
  
  Jeg tænkte paa, hvorledes gamle Bouvet havde handlet under lignende
  Omstændigheder. Imidlertid fremgik det af Grevens Fortælling, at han
  havde opholdt sig i den bageste Kælder, medens vi befandt os i den
  forreste, og at han derfor ikke havde hørt Spektaklet, da hans egne
  Allierede tilbageerobrede Huset. Men opdagede han dette, vilde Bladet
  vende sig, og jeg vilde blive hans Fange i Stedet for han min. Hvorledes
  skulde jeg nu handle? Jeg var ved at køre fast, da jeg pludselig fik saa
  glimrende en Indskydelse, at jeg ikke kunde lade være at beundre min
  egen Opfindsomhed.
  
  "Grev Boutkine," sagde jeg, "jeg befinder mig i en meget vanskelig
  Stilling!"
  
  "Og hvorfor?" spurgte han.
  
  "Fordi jeg har lovet at beskytte Deres Liv."
  
  Han begyndte at hænge med Næbet.
  
  "De vil da ikke tage Deres Løfte tilbage?" sagde han.
  
  "I værste Fald vil jeg ofre mit Liv for at beskytte Dem," svarede jeg.
  "Men Vanskelighederne er store."
  
  "Forklar Dem nærmere," udbrød han.
  
  "Jeg vil være ærlig overfor Dem," fortsatte jeg, "De ved sikkert, at
  vore Soldater, og særlig Polakkerne, er saa rasende paa Kosakkerne, at
  blot Synet af en Uniform gør dem rasende. De kaster sig øjeblikkelig
  over Bæreren og hugger ham i Stykker, Lem for Lem. Ikke en Gang Deres
  Officerer kan holde dem tilbage." Russeren blev ganske bleg ved disse
  Ord og Maaden, hvorpaa jeg sagde dem.
  
  "Men det er jo frygteligt!" sagde han.
  
  "Mere end frygteligt," svarede jeg; "saafremt vi i dette Øjeblik gik
  ovenpaa sammen, vilde det være ganske umuligt at beskytte Dem!"
  
  "Jeg lægger min Velfærd i Deres Hænder," sagde han. "Hvad foreslaar De,
  at vi skal gøre? Vilde det ikke være det bedste, om jeg blev tilbage
  her?"
  
  "Det værste af alt!"
  
  "Og hvorfor?"
  
  "Fordi vore Soldater om et Øjeblik vil undersøge Huset, og saa bliver De
  hugget i Stykker. Faar de Øje paa Deres forhadte Uniform, ved jeg
  nøjagtigt, hvorledes det vil gaa."
  
  "Skulde jeg da ikke tage Uniformen af?"
  
  "Udmærket!" raabte jeg; "nu har jeg det! De maa tage Deres Uniform af og
  trække i min. Den vil gøre Dem hellig for enhver fransk Soldat."
  
  "Det er ikke Franskmændene, jeg frygter, men Polakkerne!"
  
  "Ogsaa mod dem vil min Uniform beskytte Dem."
  
  "Hvorledes kan jeg takke Dem?" svarede han. "Men De selv -- hvad vil De
  tage paa?"
  
  "Jeg vil trække i Deres Uniform!"
  
  "Og maaske falde som Offer for Deres Ædelmodighed?"
  
  "Det er min Pligt at løbe Risikoen," svarede jeg; "men jeg frygter ikke.
  Jeg vil gaa ovenpaa i Deres Uniform. Hundrede Sværd vil blive vendt imod
  mig. Saa vil jeg raabe: "Holdt! Jeg er Brigader Gerard!" De vil se mit
  Ansigt, de vil genkende mig, og derefter vil jeg fortælle dem om Dem, og
  De vil være frelst."
  
  Han skælvede af Iver efter at faa Klæderne af. Hans Støvler og Benklæder
  var omtrent som mine egne, saa der var ingen Grund til at skifte dem,
  men jeg gav ham min Husartrøje, min Dolman, min Chako og mit Sabelhæng
  med Taske, medens jeg til Gengæld fik hans høje Faareskindshue med den
  gyldne Kokarde, hans skindbræmmede Frakke og hans krumbøjede Sabel. Men
  selvfølgelig glemte jeg ikke at lægge mit dyrebare Brev om i Lommen paa
  min ny Frakke.
  
  "Med Deres Tilladelse," sagde jeg, "vil jeg nu binde Dem til Tønden."
  
  Han gjorde en rædsom Masse Ophævelser, men i mit Soldaterliv havde jeg
  lært at være paa min Post, og hvem ved, om han ikke, naar jeg havde
  vendt ham Ryggen, vilde forstaa det Hele og krydse mine Planer? Han stod
  netop og lænede sig op ad en Tønde, saa jeg behøvede kun at løbe seks
  Gange rundt om den med et Reb og slaa en tyk Knude bag paa for at gøre
  ham uskadelig. Dersom han nu fik i Sinde at gaa ovenpaa, maatte han i
  det mindste bære et Tusind Liter god fransk Vin som Tornyster. Jeg
  laasede derefter Døren til den bagerste Kælder efter mig, saa at han
  ikke kunde høre, hvad der gik for sig, kastede Lyset bort og steg op ad
  Køkkentrappen.
  
  Der var kun tyve Trin, men alligevel fik jeg Tid til at tænke paa mangt
  og meget, medens jeg steg op ad dem. Jeg havde ganske den samme Følelse
  som den Gang ved Eylau, da jeg laa med mit brækkede Ben og saa
  Feltartilleriet galoppere lige imod mig. Jeg var klar over, at dersom
  jeg blev opdaget, vilde jeg øjeblikkelig blive skudt som forklædt Spion.
  Men alligevel var dette en hæderfuld Død i Kejserens personlige
  Tjeneste -- og jeg beregnede, at der ikke kunde komme mindre end fem
  Linjer, maaske syv, om mig i _Monitøren_. Palaret fik otte Linjer, og
  jeg er sikker paa, at han ikke havde saa fin en Karriere som jeg.
  
  Da jeg traadte ind i Hallen med al den Ligegyldighed, jeg raadede over,
  var det første, jeg fik Øje paa, Bouvets Lig med Benene trukket op under
  sig og et knækket Sværd i Haanden. Jeg havde den største Lyst til at
  hilse, da jeg gik forbi ham, thi han var en tapper Mand, men saa blev
  jeg bange for, at de skulde lægge Mærke dertil, og opgav det.
  
  Hallen var fyldt med prøjsiske Infanterister, som var i Færd med at
  hugge Skydehuller i Muren, som om de frygtede, at der vilde følge endnu
  et Angreb. Deres Officer, en lille Mand, løb omkring og uddelte Ordre.
  De var altfor optagne til at lægge Mærke til mig, men en anden Officer,
  der stod ved Døren med en lang Pibe i Munden, kom hen til mig og
  klappede mig paa Skulderen, idet han pegede paa vore stakkels Husarers
  Lig. Han sagde samtidig noget, der vist skulde være morsomt, thi hans
  lange Skæg aabnede sig, og nogle skinnende Hugtænder kom til Syne. Jeg
  lo af hans Vittighed og sagde de eneste russiske Ord, jeg kendte. Jeg
  havde lært dem af den lille Sophie i Vilna, og de betød: "Dersom Natten
  er smuk, mødes vi under Egetræet, men dersom det regner, ses vi i
  Kostalden." Imidlertid var det jo ligegyldigt, hvad jeg sagde til denne
  Tysker, men han maa aabenbart have ment, at jeg havde sagt noget meget
  morsomt, thi han lo hjerteligt og klappede mig igen paa Skulderen. Jeg
  nikkede til ham og marscherede ud af Døren saa koldblodig, som om jeg
  var Afdelingens Kommandant.
  
  Et hundrede Heste stod bundne i Gaarden, og de fleste af dem tilhørte
  Polakkerne og Husarerne. Min kære lille Violette ventede mig i Klyngen,
  og hun hvinede af Henrykkelse, da hun saa mig komme ned imod sig. Men
  hende vilde jeg ikke op paa. Nej, jeg var mere dreven end som saa. Jeg
  valgte tværtimod en lille lodden Kosakhest og løste den med saa stor en
  Overlegenhed, som om den havde tilhørt min Fader før mig. Den havde paa
  Ryggen en stor Sæk med Plyndringsgods. Denne Sæk lagde jeg over paa
  Violette, som jeg derefter førte med mig i Tømmen. De har aldrig set et
  bedre Billede af en Kosak, der vender tilbage fra et Plyndringstog.
  
  Byen var paa dette Tidspunkt fuld af Prøjsere. De stod langs Gaderne og
  pegede mig ud for hverandre, saa vidt jeg kunde skønne med Bemærkninger
  som denne: "Det er en af disse Helvedes Kosakker, ingen kan hamle op
  med, naar det gælder at røve og plyndre."
  
  En eller to Officerer tiltalte mig med en vigtig Mine. Som Svar rystede
  jeg blot smilende paa Hovedet og sagde: "Dersom Natten er smuk, mødes vi
  under Egtræet, men dersom det regner, ses vi i Kostalden," hvorefter de
  trak paa Skuldrene og opgav al videre Samtale. Jeg naaede saaledes
  uhindret ud af Byen. Et Stykke henne ad Landevejen kunde jeg se to
  Vedetter med deres sorte og hvide Smaaflag, og jeg vidste, at kom jeg
  blot uhindret forbi dem, vilde jeg være fri. Jeg lod min Pony trave til,
  medens Violette hele Tiden gned sin Mule op ad mit Knæ og saa op paa
  mig, som vilde hun spørge mig, om hun havde fortjent at blive skubbet ud
  af den laadne Dørmaatte, jeg red paa. Jeg kan vel have været en halvandet
  hundrede Alen fra Uhlanerne, da jeg pludselig saa en ægte Kosak komme
  galopperende hen imod mig. I vil forstaa mine Følelser ved Synet af ham.
  Jeg vil aabent tilstaa, at dette Syn næsten bragte mig til Fortvivlelse,
  og at jeg nu ansaa Spillet for tabt. Men kun for et Øjeblik. Derefter
  aabnede jeg to Knapper i min Frakke, saa at jeg hurtig kunde faa fat i
  Kejserens Brev, thi det var min faste Beslutning, naar alt Haab var ude,
  at sluge det og derefter dø med Sværdet i Haand. Jeg løsnede min lille
  krumme Sabel i Skeden og travede hen til det Sted, hvor de to Vedetter
  holdt. De gjorde Mine til at standse mig, men jeg pegede blot paa
  Kosakken, der nu var et hundrede Alen borte, og da de forstod, at jeg
  havde i Sinde at tale med ham, lod de mig passere med en Hilsen.
  
  Jeg huggede Sporerne i Siden paa min Pony, thi kom jeg blot
  tilstrækkelig langt bort fra Vedetterne, haabede jeg uden større
  Vanskelighed at kunne klare mig mod Kosakken. Han var Officer, en stor,
  skægget Mand og i samme Uniform som jeg. Da jeg red frem, kom han mig
  uvilkaarligt til Hjælp ved at holde sin Hest an, saa at Afstanden mellem
  Vedetterne og mig yderligere øgedes. Eftersom jeg nærmede mig ham, kunde
  jeg se Forbavselse blive til Mistanke i hans brune Øjne, medens han nøje
  betragtede mig og min Pony. Jeg ved ikke, hvad der var galt, men han maa
  have faaet Øje paa noget, der ikke var, som det skulde være. Han
  tilraabte mig et Spørgsmaal, og da jeg ikke svarede, trak han sit Sværd.
  Jeg var glad ved at se ham gøre dette, thi jeg har aldrig holdt af at
  slaa en intetanende Fjende ned. Nu for jeg ind paa ham, afparerede hans
  Hug og anbragte mit Stød lige under den fjerde Knap paa hans Frakke. Han
  styrtede ned af Hesten, og Vægten af hans Legeme trak mig næsten med,
  før jeg kunde frigøre Sablen. Der var ikke Tid til at undersøge, om han
  var levende eller død. Jeg sprang af Ponyen og op paa Violette og
  vinkede med Haanden til de to Uhlaner. Raabende sprængte de af Sted
  efter mig i Galop, men Violette havde nu udhvilet og var lige saa frisk,
  som da vi begyndte Turen. Jeg drejede om ad den første Sidevej mod Vest
  og fulgte derefter Vejen mod Syd, hvad der hurtig vilde bringe mig bort
  fra det af Fjenden besatte Land. Fremad, bestandig fremad gik det, og
  hvert Skridt bragte mig længere bort fra mine Fjender og nærmere mine
  Venner. Da jeg endelig saa mig tilbage, kunde jeg ikke øjne mine
  Forfølgere, og jeg forstod, at mine Trængsler var forbi. Hvor var jeg
  lykkelig over at have fulgt den Ordre, Kejseren saaledes havde givet
  mig. Hvad vilde han sige, naar han saa mig? Han havde befalet mig at
  ride igennem Sermoise, Soissons og Senlis uden at ane, at disse Byer var
  besatte af Fjenden. Og jeg havde bragt hans Brev gennem de fjendtlige
  Rækker, Husarer, Dragoner, Landsenerer og Infanteri -- havde kæmpet med
  Magt og sejret ved List og var endda sluppet ganske uskadt.
  
  Da jeg var naaet til Damartin, fik jeg Øje paa vore egne Forposter. Jeg
  galopperede ned imod dem for at høre, om Egnen var sikker lige til
  Paris, og medens jeg hastig red fremad, følte jeg mig saa stolt over at
  være kommen uskadt tilbage til mine Venner, at jeg ikke kunde dy mig for
  at svinge mit Sværd i Luften.
  
  Ved dette galopperede en ung Officer frem fra Dragonerne, ogsaa
  svingende sin Sabel, og det varmede mit Hjerte at tænke, at han red mig
  i Møde med saa megen Varme og Begejstring for at byde mig Velkommen. Jeg
  lod Violette danse, og da vi nærmede os hinanden, svang jeg mit Sværd
  endnu elegantere end tidligere, men I kan forestille Jer min
  Bestyrtelse, da han rettede et kraftigt Hug efter mit Hoved, der sikkert
  vilde have rullet hen ad Vejen, havde jeg ikke kastet mig fremad med
  Næsen ned i Violettes Manke. Sværdet for hvinende over mit Hoved som en
  Østenvind. Selvfølgelig kom dette af den fordømte Kosakuniform, som jeg
  i min Begejstring ganske havde glemt. Den unge Løjtnant havde troet, at
  jeg var en eller anden forvoven russisk Kamphane, der vilde udfordre det
  franske Kavalleri. Stor var hans Bestyrtelse, da det gik op for ham,
  hvor nær han havde været ved at dræbe den berømte Brigader Gerard.
  
  Imidlertid var Vejen klar til Paris, og omtrent Klokken tre om
  Eftermiddagen var jeg i St. Denis, men det tog mig hele to Timer at naa
  herfra til Paris, thi Passagen var næsten helt spærret af
  Forplejningsvogne og Artillerireservens Kanoner, der gik nordpaa til
  Marmont og Mortier. I vil forstaa den Opsigt, min Dragt vakte, og da jeg
  naaede Rue de Rivoli, tror jeg, at jeg havde et Følge paa en Fjerdingvej
  efter mig. De to Dragoner, der var fulgt med mig fra St. Denis, blev
  bestormede med Spørgsmaal, og snart kendte alle mine Eventyr, og
  hvorledes jeg havde faaet min Kosakuniform. Det blev et helt Triumftog.
  Mændene raabte Hurra, og Kvinderne kyssede paa Fingrene til mig fra
  Vinduerne, og jeg følte mig meget bevæget over al den Hyldest. Ja, selv
  min Hoppe rystede Manken og behandlede sine Sider med Halen, som om den
  vilde sige: "Vi har denne Gang gjort det godt. Det bliver i Fremtiden
  os, man bør betro saadanne Sendelser!" Da jeg kyssede hende paa Mulen
  efter at være steget ned af hende ved Tuilleriernes Port, lød der lige
  saa høje Jubelraab, som naar en Bulletin læstes op for Storarméen.
  
  Jeg var næppe i Paaklædning til at besøge en Konge, men turde ikke
  spilde min Tid. Jeg blev straks vist ind til Joseph, som jeg godt kendte
  fra Spanien. Han syntes at være lige saa tyk, rolig og elskværdig som
  den Gang. Talleyrand stod ved Siden af ham, eller maaske skal jeg kalde
  ham Hertugen af Benevento, men jeg foretrækker nu en Gang de gamle
  Navne. Han læste mit Brev, som Joseph Bonaparte havde rakt ham, og
  derefter saa han paa mig med et besynderligt Udtryk i sine pudsige smaa
  Øjne.
  
  "Var De det eneste Sendebud?" spurgte han.
  
  "Nej, der var et til!" svarede jeg. "Major Charpentier af
  Hest-Grenadererne."
  
  "Han er endnu ikke ankommen," sagde Kongen af Spanien.
  
  "Dersom De havde set hans Hests Ben, Deres Majestæt, vilde dette ikke
  forbavse Dem!" bemærkede jeg.
  
  "Der kan jo ogsaa tænkes andre Grunde!" kom det fra Talleyrand med et
  besynderligt Smil.
  
  Godt, de sagde mig et Par Artigheder og kunde endda have sagt adskilligt
  flere uden at sige mig for mange. Jeg bukkede og var glad for at komme
  bort, for jeg hader Hoffet lige saa grundigt, som jeg elsker Lejren. Saa
  tog jeg hen til min gamle Ven Chaubert, i Rue Miromesnil og laante hans
  Husaruniform, som passede mig meget godt. Han, Lisette og jeg spiste til
  Middag i hans Lejlighed, og alle mine udstaaede Farer var glemte. Næste
  Morgen befandt jeg mig paa Hjemvejen med Violette, thi jeg længtes
  naturligvis efter Kejserens Ros og Belønning.
  
  Jeg behøver ikke at bemærke, at jeg denne Gang valgte en sikrere Vej.
  Jeg havde foreløbig faaet nok af Kosakker og Uhlaner. Jeg red igennem
  Meaux og Château Thierry og naaede samme Aften til Rheims, hvor Napoleon
  stadig laa. Baade Ligene af vore stakkels Kammerater og Russerne var nu
  bleven begravede, og Slagmarken frembød altsaa ikke det samme Syn, som
  da jeg passerede den paa Vejen ud. Ogsaa Soldaterne syntes at se bedre
  ud, Kavalleristerne var igen bleven forsynede med Heste, og alt var i
  udmærket Orden.
  
  Det er vidunderligt, hvad en god Hærfører kan udrette i Løbet af et Par
  Dage.
  
  Straks, da jeg ankom til Hovedkvarteret, blev jeg vist ind i Kejserens
  Arbejdsværelse. Han sad med en Kaffekop foran sig ved Skrivebordet og
  studerede et stort Kort. Berthier og Macdonald lænede sig i Øjeblikket
  over Skuldrene paa ham, og han talte saa hurtigt, at jeg ikke tror, de
  forstod uden Halvdelen af, hvad han sagde. Men da han fik Øje paa mig,
  slængede han sin Pen hen over Kortet og sprang op med et Udtryk i sit
  blege Ansigt, som fik det til at løbe mig koldt ned ad Ryggen.
  
  "Hvad i Djævelens Skind og Ben bestiller De her?" skreg han.
  
  "Jeg har den Ære at melde, Sire," svarede jeg, "at jeg har leveret
  Dokumentet til Kongen af Spanien."
  
  "Hvorledes!" hylede han, og hans to Øjne spiddede mig som Bajonetter.
  Aa, disse frygtelige Øjne, der skiftede fra Graat til Blaat ligesom
  Staal i Solskin. Jeg kan endnu se dem for mig i mine onde Drømme.
  
  "Hvad er der bleven af Charpentier?" spurgte han.
  
  "Han er tagen til Fange!" sagde Macdonald.
  
  "Af hvem?"
  
  "Russerne."
  
  "Kosakkerne?"
  
  "Ja, en enkelt Kosak!"
  
  "Overgav han sig?"
  
  "Uden Modstand!"
  
  "Han er en intelligent Officer. Sørg for, at han faar Æres-Medaljen."
  
  Jeg gned mine Øjne, for at forvisse mig om, at jeg var vaagen.
  
  "Hvad Dem angaar," raabte Kejseren og traadte et Skridt hen imod mig,
  som om han vilde slaa mig, "De Faarehoved, hvorfor tror De, at jeg har
  sendt Dem ud i dette Ærinde? Antager De da virkelig, at jeg vilde sende
  en virkelig betydningsfuld Skrivelse ud ved saadant et Sendebud som Dem
  og gennem alle de Byer, Fjenden har besat? Hvorledes det er lykkedes Dem
  at slippe igennem, gaar over min Forstand, men saafremt Deres Kammerat
  ikke havde haft mere Omløb i Hovedet end De, vilde hele min Felttogsplan
  være røget i Lyset. Kan De da ikke se, Klodrian, at dette Brev
  indeholdt falske Efterretninger, og at det var beregnet paa at føre
  Fjenden bag Lyset, idet jeg bragte en hel anden Plan til Udførelse?"
  
  Da jeg hørte disse grusomme Ord og saa det fortrukne hvide Ansigt lige
  foran mit, maatte jeg støtte mig til en Stol, thi enhver fornuftig Tanke
  forlod mig, og mine Knæ kunde næppe bære mig. Men jeg samlede alt mit
  Mod, og Harmen skød op i mig ved Tanken om, at hele mit Liv havde været
  viet denne Mand og mit elskede Fædreland, og at dette var Lønnen.
  
  "Sire!" sagde jeg, og Taarerne trillede ned ad mine Kinder, medens jeg
  talte, "naar De vil benytte en Mand som jeg, vil De gøre rettest i at
  spille aabent Spil. Havde jeg vidst, at det var Deres Ønske, at Brevet
  skulde falde i Fjendens Hænder, vilde jeg have sørget for, at det var
  sket. Men da jeg gik ud fra, at jeg skulde værge det, risikerede jeg mit
  Liv for det. Jeg tror ikke, Sire, at noget Menneske i Verden har
  gennemgaaet saa mange Farer og Hindringer, som jeg har gjort under
  Udførelsen af, hvad jeg troede var Deres Vilje!"
  
  Jeg viskede Taarerne af Øjnene, medens jeg talte, og gav ham med saa
  megen Varme og Liv, som jeg kunde lægge ind i mine Ord, en Skildring af
  det hele, af mit Togt gennem Soissons, mit Sammenstød med Dragonerne,
  mit Eventyr i Senlis, mit Møde med Grev Boutkine i Kælderen, min
  Forklædning, min Kamp med Kosakofficeren, min Flugt og hvorledes jeg
  tilsidst nær var bleven hugget ned af en af vore egne Dragoner.
  Kejseren, Berthier og Macdonald hørte til med stigende Forbavselse. Da
  jeg havde endt min Beretning, traadte Napoleon hen til mig og kneb mig i
  Øret.
  
  "Saa! Saa!" sagde han, "glem nu alt, hvad jeg har sagt! Jeg havde
  handlet rigtigere ved at stole paa Dem. Gaa nu kun!"
  
  Jeg vendte mig om mod Døren, og min Haand hvilede allerede paa
  Haandtaget, da Kejseren kaldte mig tilbage.
  
  "De vil sørge for," sagde han til Hertugen af Tarentum, "at Brigader
  Gerard faar Æres-Medaljen, for jeg tror, at hvis han har det tykkeste
  Hoved, har han ogsaa det modigste Hjerte i min Hær."
  
  
  
  
  III.
  
  Hvorledes Brigaderen kom til Mørkets Slot.
  
  
  Endskønt jeg var Brigadechef, da vore Krige var endte, og stod for Tur
  til at blive Divisionsgeneral, er det dog altid til mine unge Dage, jeg
  vender tilbage, naar jeg mindes mit Soldaterlivs Glæder og Farer. I vil
  forstaa, at naar en Officer har mange Mænd og Heste under sig, har han
  altid fuldt op at gøre med Rekrutter og Indkvartering, Foder og Seletøj,
  saa selv om han ikke staar Ansigt til Ansigt med Fjenden, kan Livet være
  surt nok endda. Men er han kun Løjtnant eller Kaptajn, er der intet,
  der trykker ham, uden Epauletterne paa hans Skuldre, og saa kan han
  klirre med Sporene og svinge sin Dolman, tømme sit Glas og kysse sin
  Pige, som han vil, uden at tænke paa andet end Tilværelsens Glæder. Det
  er i den Tid, han oplever sine Eventyr, og det er til den Tid, jeg vil
  søge tilbage, naar jeg fortæller om mine Tildragelser. Jeg vil i Aften
  fortælle Jer om mit Besøg i Mørkets Slot, om Underløjtnant Durocs
  sælsomme Mission og den frygtelige Historie om den Mand, der en Gang var
  kendt under Navnet Jean Carabin og sidenhen som Baron Straubenthal.
  
  I maa vide, at i Februar 1807, straks efter Danzigs Indtagelse, blev det
  overdraget Major Legendre og mig at føre firehundrede Remonter fra
  Prøjsen til Polen. Det haarde Vejr og særlig det frygtelige Slag ved
  Eulau havde dræbt en Mængde Heste, saa det saa næsten ud, som om vort
  prægtige tiende Husarregiment skulde blive forvandlet til en ny Afdeling
  Let-Infanteri. Baade Majoren og jeg vidste derfor, at vi vilde være
  velkomne i Fronten. Imidlertid gik Transporterne ikke særlig hurtigt
  fremad, thi Sneen laa favnehøjt, Vejene var frygtelige, og vi havde kun
  tyve Invalider til at hjælpe os.
  
  Vi kom over Vistula lige overfor Marienwerder og var naaet saa langt som
  til Risenberg, da Major Legendre traadte ind i mit Værelse paa Posthuset
  med et aabent Brev i Haanden.
  
  "De skal forlade mig!" sagde han mismodig.
  
  Egentlig gjorde det mig ikke ondt. Jeg hilste i Tavshed.
  
  "Dette er en Ordre fra General Lasalle," fortsatte han. "De skal
  øjeblikkelig tage til Rossel og melde Dem i Regimentets Hovedkvarter."
  
  Intet Budskab kunde have fornøjet mig mere end dette. Jeg var vel
  anskreven hos mine Overordnede, og det stod mig klart, at Lasalle ved at
  afgive denne Ordre, vilde give til Kende, hvor ukomplet min Eskadron var
  uden mig. Paa den anden Side kom Ordren imidlertid i et ubelejligt
  Øjeblik, thi Postmesteren havde en Datter, -- et af disse elfenbenshvide,
  sorthaarede polske Pigebørn, -- som jeg godt kunde lide at stifte nærmere
  Bekendtskab med. Imidlertid er det ikke tilladt Bonden at tænke, naar
  Skakspillerens Fingre flytter ham frem paa Brædtet. Jeg gik derfor
  øjeblikkelig ned og sadlede min store Hest, Rataplan, hvorefter jeg
  begyndte min ensomme Rejse.
  
  Det var en blandet Fornøjelse at ride gennem det fattigste og styggeste
  Land i Evropa, men jeg havde foroven en skyfri Himmel med en straalende
  Sol, der kastede sit Lys hen over endeløse Snemarker. Min Aande
  fortættede sig i den kolde Luft, og Rataplan udsendte to Dampstraaler
  fra sine Næsebor, medens en lille Istap nu og da faldt til Jorden fra
  dens Bidsel. Jeg lod den trave lystigt af Sted, for at den kunde holde
  Varmen. For mit eget Vedkommende havde jeg for meget at tænke paa til
  at lægge Mærke til Kulden.
  
  Imod Nord og Syd strakte sig de store Sletter, hvor der nu og da saas
  enlige Klynger af Fyrre- og Lærketræer. Hist og her laa der nogle
  Smaa-hytter, men det var kun tre Maaneder siden, at Storarméen var
  kommen denne Vej, og I ved, hvad det betyder for et Land. Det er sandt,
  at Polakkerne var vore Venner, men af Hærens hundrede tusind Mand havde
  kun Garden Vogne, mens Resten maate klare sig, som de bedst kunde. Det
  forbavsede mig derfor ikke, at jeg ikke fik Øje paa Liv noget Sted, ej
  heller, at der ingen Røg steg op fra Skorstenene paa de tavse Hytter.
  Landet, hvorigennem den store Hær var draget, var mærket, og det blev
  almindelig sagt, at selv Rotterne døde af Sult, hvor Kejseren havde ført
  sine Mænd.
  
  Ved Middagstid var jeg naaet til Landsbyen Saalfeldt, men da jeg befandt
  mig paa Hovedvejen til Osterode, hvor Kejseren overvintrede, og hvor syv
  Divisioner laa i Lejr, var Vejen overfyldt med Vogne og Kærrer,
  Artilleritransporter og Kurerer og af den bestandige Strøm af Rekrutter
  og Marodører, saa at jeg blev opholdt i Uendelighed. Det var derfor med
  oprigtig Glæde, at jeg fandt en lille Sti, der førte igennem en
  Granskov. Ved Korsvejen laa der et lille Herberge og en Patrulje af
  Conflans' Husarer -- det samme Regiment, for hvilket jeg senere blev
  Oberst -- var i Færd med at stige til Hest. Paa Trappen stod dens
  Officer, en bleg ung Mand, der mere lignede en grøn Teolog end Chefen
  for de Fanden-i-Voldske Karle omkring ham.
  
  "God Dag, min Herre!" sagde han, da jeg standsede min Hest.
  
  "God Dag!" svarede jeg. "Jeg er Løjtnant Gerard af tiende Regiment."
  
  Jeg kunde læse i hans Ansigt, at han havde hørt mit Navn tidligere. Gud
  og hver Mand kendte mig efter min Duel med de seks Fægtemestre.
  
  "Jeg er Underløjtnant Duroc af tredje Regiment," præsenterede han.
  
  "Nylig udnævnt?" spurgte jeg.
  
  "Sidste Uge!"
  
  Jeg havde nok tænkt mig det, at dømme efter hans blege Ansigt og den
  Maade, hvorpaa han tillod sine Folk at føre sig. Imidlertid var det ikke
  saa længe siden, jeg selv havde lært, hvad det vil sige, naar en
  Skoledreng skal kommandere hærdede Veteraner, der har deltaget i lige
  saa mange Slag som han selv tæller Aar. Jeg bebrejdede derfor ikke
  Knøsen det mindste, da jeg saa, at hans Folk tog den med stor Ro, men
  sendte dem blot et Blik, der fik dem til at rette sig i Sadlen.
  
  "Maa jeg spørge, om De skal ad Vejen mod Nord?" spurgte jeg.
  
  "Min Ordre lyder paa, at jeg skal patruljere saa langt som til
  Ahrensdorf," svarede han.
  
  "Saa vil jeg med Deres Tilladelse gøre Dem Følgeskab saa langt,"
  bemærkede jeg, "thi den længste Vej bliver i dette Tilfælde den
  hurtigste."
  
  Og dette viste sig ogsaa at være Tilfældet, thi denne Vej førte bort fra
  Hæren ind i et Land, der var besat af Kosakkerne, og den var lige saa
  øde, som den anden var befærdet. Duroc og jeg red i Spidsen med vore
  seks Husarer klaprende efter os. Han var en skikkelig Fyr, denne Duroc,
  med Hovedet fuldt af alt det Sludder, man lærer paa Militærskolen i St.
  Cyr. Han vidste bedre Besked om Alexander og Pompeji end om at blande en
  Hests Foder eller pleje dens Ben. Men en prægtig Dreng var han som sagt,
  og det morede mig at høre ham snakke løs om sin Søster Marie og sin
  gamle Moder i Amiens. Kort efter befandt vi os i Landsbyen Hayenau.
  Duroc red op foran Posthuset og spurgte efter Postmesteren.
  
  "Kan De sige mig," sagde han, "om der her i Nabolaget bor en Mand, der
  kalder sig Baron Straubenthal?"
  
  Postmesteren rystede benægtende paa Hovedet, og vi fortsatte vor Vej. Da
  min Kammerat imidlertid i den næste Landsby gentog det samme Spørgsmaal
  med det samme Resultat, kunde jeg ikke lade være at spørge ham om, hvem
  denne Baron Straubenthal var.
  
  "Han er en Mand," sagde Duroc, medens en pludselig Rødme fløj over hans
  ungdommelige Ansigt, "med hvem jeg har et vigtigt Mellemværende at
  ordne."
  
  Denne Oplysning var ikke meget fyldestgørende, men der var noget i min
  Kammerats Maade at tale paa, der fortalte mig, at ethvert yderligere
  Spørgsmaal vilde være ham ubehageligt. Altsaa tav jeg, medens Duroc
  fremdeles udspurgte dem, som vi mødte, om Baron Straubenthal. Ethvert
  Skridt førte os længere bort fra Lejren. Imod Syd viste nogle graa
  Røgsøjler vore Forposters Stilling, imod Nord var der intet mellem os og
  det russiske Hovedkvarter.
  
  Solen var ved at gaa ned, da vi red over en Bakke og saa en lille
  Landsby til højre for os og til venstre et højt, skummelt Slot, der
  ragede op midt i en lille Fyrretræsskov.
  
  "Hvad er det for en Landsby?" spurgte Duroc en Bonde, der kom forbi.
  
  "Det er Arensdorf," svarede denne i sin barbariske tyske Dialekt.
  
  "Her bliver jeg i Nat," sagde min unge Ledsager. Og idet han vendte sig
  om mod Bonden, gentog han sit stadige Spørgsmaal:
  
  "Kan De sige mig, hvor Baron Straubenthal bor?"
  
  "Det kan jeg rigtignok! Det er ham, der ejer "Mørkets Slot"!" sagde
  Bonden og pegede hen paa de mørke Mure i den nære Fyrretræsskov.
  
  Duroc gav et Raab fra sig som en Jæger, der ser Vildtet springe op lige
  foran sig. Fyren syntes ganske at have mistet Besindelsen. Hans Øjne
  lynede, og hans Ansigt blev dødblegt og fik saa haardt et Træk om
  Munden, at Bonden forskrækket veg tilbage. Jeg kan se ham endnu, som han
  bøjede sig over sin brune Hest og stirrede vildt paa de store, sorte
  Taarne.
  
  "Hvorfor kalder De det "Mørkets Slot"?" spurgte jeg.
  
  "Det er nu en Gang det Navn, det har faaet her paa Egnen," sagde Bonden,
  "der skal være begaaet slemme Mørkets Gerninger der oppe paa Slottet.
  Ikke for intet har den mest ryggesløse Person i hele Polen levet der de
  sidste fjorten Aar!"
  
  "En polsk Adelsmand?" spurgte jeg.
  
  "Næ, der fødes ingen af den Slags Folk her i Polen," svarede han.
  
  "Er det da en Franskmand?" spurgte Duroc.
  
  "Ja, der fortælles, at han er kommen hertil fra Frankrig."
  
  "Har han rødt Haar?"
  
  "Han er saa rød som en Ræv."
  
  "Godt, godt! Det er _min_ Mand," raabte min Kammerat, skælvende af
  Ophidselse. "Det er Forsynet, der har ført mig hertil. Hvem tør paastaa,
  at der ikke findes en gengældende Retfærdighed i denne Verden! Kom Hr.
  Gerard, jeg maa sørge for at faa mine Folk indkvarterede, før jeg kan
  tage mig af dine private Affære!"
  
  Han sporede sin Hest, og ti Minutter efter var vi ved Kroen i Arensdorf,
  hvor hans Folk fik anvist Nattekvarter.
  
  Nu vedkom denne Sag selvfølgelig ikke mig, og jeg havde intet Begreb om,
  hvad det Hele betød. Rossel var endnu langt borte, men jeg bestemte mig
  til endnu et Par Timers Tid at ride videre og derefter søge Husly i en
  eller anden Kro ved Vejen. Efter at have drukket et Glas Vin, steg jeg
  derfor til Hest, da den unge Duroc kom løbende ud til mig og lagde sin
  Haand paa mit Knæ.
  
  "Hr. Gerard," stammede han, "jeg beder Dem om ikke at forlade mig paa
  denne Maade!"
  
  "Min gode Mand," svarede jeg, "hvis De vil fortælle mig, hvad der er i
  Vejen, og hvad De ønsker af mig, vilde jeg bedre være i Stand til at
  bedømme, om jeg kan være Dem til nogen Nytte."
  
  "De kan være mig til den allerstørste Nytte," raabte han. "Efter alt,
  hvad jeg har hørt fortælle om Dem, Løjtnant Gerard, er De mest af alt
  den Mand, som jeg kunde ønske at have ved min Side i Nat!"
  
  "De glemmer ganske, at jeg har Ordre til uopholdelig at slutte mig til
  mit Regiment!"
  
  "Det er jo alligevel umuligt for Dem at naa det i Aften. De vil vise mig
  en stor Tjeneste ved at blive hos mig og staa mig bi i en Sag, der
  vedkommer mig og min Families Ære. Imidlertid maa jeg betro Dem, at der
  muligvis vil være nogen Fare forbunden med vort Forehavende."
  
  Det var meget forslagent af ham at bemærke dette, thi det bestemte mig.
  Jeg sprang af Hesten og beordrede Staldkarlen til at lede den ind i
  Stalden.
  
  "Kom ind i Kroen," sagde jeg, "og fortæl mig nøje, hvad det er, De
  ønsker af mig."
  
  Han førte mig ind og laasede Døren efter sig, for at vi ikke skulde
  blive forstyrrede. Han var en velvoksen Knøs, og som han stod der i
  Lampelyset med det matte Skær over sit alvorlige Ansigt og sin sølvgraa
  Uniform, følte jeg hans Hjerte banke mit i Møde. Uden at gaa saa vidt
  som til at sige, at han førte sig, som jeg vilde have gjort i hans
  Alder, var der dog Lighedspunkter nok imellem os, til at jeg følte, at
  jeg nærede stor Sympati for ham.
  
  "Jeg kan forklare det hele med faa Ord," sagde han. "Grunden til, at jeg
  ikke allerede har tilfredsstillet Deres meget naturlige Nysgerrighed, er
  udelukkende den, at det er meget pinligt for mig at berette denne
  Historie. Men selvfølgelig kan jeg ikke bede om Deres Hjælp uden at
  sætte Dem helt ind i Forholdene."
  
  De maa altsaa vide, at min Fader var en velstaaende Bankier, Christopher
  Duroc, som blev myrdet af Folket under September-Blodbadet. Som De
  sagtens erindrer, stormede Pøbelen Fængslerne og valgte tre saakaldte
  Dommere til at dømme de ulykkelige Aristokrater, der bogstavelig talt
  blev revne i Stykker, naar de blev udleverede til Hoben udenfor. Min
  Fader havde hele sit Liv været de Fattiges Velgører, og der var mange,
  der talte hans Sag. Han var desuden syg og blev halvdød baaret ind paa
  en Madras. To af Dommerne stemte for at løslade ham, den tredje, en ung
  Jakobiner, der ved sin Kæmpeskikkelse og sin Brutalitet var bleven Fører
  for disse Banditter, løftede ham op fra Bærestolen, sparkede ham Gang
  efter Gang med sine tunge Støvler og kastede ham derefter udenfor Døren,
  hvor han et Øjeblik efter blev revet itu Lem for Lem under
  Omstændigheder, som det er frygteligt for mig at berette om. Som De vil
  se, var dette et Mord, endog efter deres egne, hjemmehørende Love, thi
  to af Dommerne havde voteret i min Faders Favør.
  
  Da ordnede Forhold atter vendte tilbage, begyndte min ældste Broder at
  anstille Eftersøgninger efter denne Mand. Jeg var kun et Barn den Gang,
  men det var en Familiesag, og den blev mange Gange omtalt i min
  Nærværelse. Fyrens Navn var Carabin. Han var en af Santerres Garde og en
  bekendt Duellant. Senere tvang han en nederlandsk Dame ved Navn
  Baronesse Straubenthal, som han havde faaet trukket for Tribunalet, til
  at gifte sig med ham og skænke ham sine Godser, mod at han skaffede
  hende Friheden. Han giftede sig med hende, antog hendes Navn og Titel og
  slap ud af Frankrig i Tiden omkring Robespierres Fald. Hvad der senere
  blev af ham, kunde vi ikke den Gang faa oplyst.
  
  De vil maaske mene, at det vilde være meget let for os at finde ham,
  siden vi havde baade hans Navn og hans Titel. Men samtidig maa De
  erindre, at vi ved Revolutionen mistede alt, hvad vi ejede, og uden
  Penge lader saadanne Efterforskninger sig vanskeligt anstille. Saa kom
  Kejserdømmet, og Forholdet blev endnu vanskeligere, thi som De ved,
  bestemte Kejseren, at den 18de Brumaire skulde danne Grænsen mellem
  Fortid og Fremtid. Ikke destomindre havde vi vore egne Familieplaner.
  
  "Min Broder fulgte Armeen og drog med den gennem hele Sydevropa, hvor
  han overalt søgte Efterretninger om Baron Straubenthal. Han faldt ved
  Jena i Oktober, og nu hører Hævnen mig til. Jeg havde det Held, at høre,
  at Slynglen befandt sig her i Polen; jeg spurgte mig for, og nu staar
  jeg ved Maalet. Og for at gøre Sagen endnu bedre, har jeg samtidig faaet
  en Ledsager, hvis Navn man aldrig nævner indenfor Armeen uden at sætte
  det i Forbindelse med en eller anden modig eller ædel Daad."
  
  Dette var jo altsammen meget godt, og jeg havde lyttet til hans Ord med
  den største Interesse. Men jeg var ikke bleven Spor af klogere paa, hvad
  den unge Duroc ønskede af mig.
  
  "Hvorledes kan jeg saa tjene Dem?" spurgte jeg.
  
  "Ved at tage med mig."
  
  "Til Slottet?"
  
  "Netop."
  
  "Hvornaar?"
  
  "Med det samme!"
  
  "Men hvad har De i Sinde at foretage Dem?"
  
  "Jeg ved, hvad jeg vil gøre. Men alligevel vil jeg gerne have, at De
  tager med mig!"
  
  Nu har det aldrig ligget for mig at sige Nej til et Eventyr, og ved
  Siden af havde jeg den største Sympati for den unge Mands Følelser. Det
  er meget godt, dette at tilgive sine Fjender, men man skulde dog ogsaa
  gerne give dem noget at tilgive. Jeg rakte ham derfor Haanden og slog
  til.
  
  "I Morgen tidlig maa jeg af Sted til Rossel, men i Nat er jeg Deres!"
  sagde jeg.
  
  Vi efterlod vore Soldater i deres lune Kvarterer, og da der kun var en
  Fjerdingvej til Slottet, lod vi ogsaa vore Heste hvile ud. Det plejer
  ikke at være noget underdejligt Syn at se en Kavallerist til Fods, men
  Duroc og jeg var i den rigtige Alder, og jeg gad se den Kvinde, der ikke
  vilde have syntes om de to unge Husarer, den ene blaa, den anden graa,
  som den Nat spadserede ud fra Posthuset i Arensdorf. Vi havde begge vore
  Sabler paa, og desuden havde jeg stukket en Pistol i min Vams, thi jeg
  havde en Anelse om, at det var et desperat Eventyr, vi indlod os paa.
  
  Stien, som førte op til Slottet, snoede sig gennem en bælgmørk
  Fyrreskov, hvor vi ikke kunde se andet end Stjernerne over vore Hoveder.
  Men pludselig aabnede Skoven sig, og der laa Slottet foran os i omtrent
  et Bøsseskuds Afstand. Det var en gammel, meget forfalden Bygning med
  Taarne i alle Hjørner og en Udbygning i den Side, der vendte imod os.
  Kun et enligt Lys skinnede frem fra den uhyre Facade, og ikke en Lyd
  hørtes fra det. Det forekom mig, at denne Kolos over sig havde noget
  gaadefuldt, der passede godt til dens Navn.
  
  Da vi naaede Porten, fandt vi ingen Klokke eller Dørhammer paa den
  store, jernbeslaaede Dør, og det var først, da vi bankede løs med vore
  Sabelhæfter, at vi tiltrak os Opmærksomheden. En lille Mand med Høgenæse
  og Skæg op til Tindingerne aabnede langt om længe Porten. Han havde en
  Lygte i den ene Haand, i den anden holdt han i en Kæde en stor, sort
  Hund. Hans Opførsel var til en Begyndelse truende, men da han saa vor
  Uniform og vore Ansigter, slog den over i Fortrædelighed.
  
  "Baron Straubenthal modtager ikke Gæster paa denne Tid af Døgnet," sagde
  han paa udmærket Fransk.
  
  "Vær saa venlig at meddele Deres Herre, at jeg har rejst firehundrede
  Mil for at hilse paa ham, og at jeg ikke gaar min Vej, før dette er
  sket!" udbrød min Ledsager. Jeg selv kunde ikke have sagt dette bedre.
  
  Fyren skottede undersøgende til os og tyggede raadvildt paa sit sorte
  Skæg.
  
  "For at sige Sandheden, mine Herrer!" sagde han, "er Baronen ikke helt
  ædru iaften, og De vil finde ham i langt bedre Humør, dersom De vil
  komme igen i Morgen."
  
  Han aabnede Døren lidt mere, medens han talte, og jeg kunde ved Skinnet
  af Lampen i Hallen se endnu tre andre raa Kammerater, hvoraf den ene
  holdt endnu en af de frygtelige Blodhunde. Duroc maa have set det samme,
  men det forandrede ikke hans Beslutning.
  
  "Det er det samme!" svarede han; "det er Deres Herre, jeg vil tale med!"
  
  Fyrene inde i Hallen gjorde Plads for ham, da han gik ind imellem dem,
  saa stor er den ene Mands Magt, der ved, hvad han vil, over de mange,
  der ikke kan beslutte sig. Min Ledsager klappede en af dem paa Skuldrene
  med samme Overlegenhed, som om denne havde været hans Tjener.
  
  "Før mig til Baronen!" sagde han.
  
  Manden trak paa Skuldrene og sagde noget paa Polsk. Den skæggede Fyr,
  der nu havde laaset og stængt Porten, syntes altsaa at være den eneste,
  der kunde Fransk.
  
  "Godt, De skal faa Deres Vilje!" sagde han med et ubehageligt Smil. "Jeg
  skal føre Dem til Baronen. Men før Enden vil De maaske ønske, at De
  havde fulgt mit Raad!"
  
  Vi fulgte ham over den flisebelagte Hal, der var tilrøget og meget
  smudsig. Derefter aabnede han en Dør og viste os ind.
  
  Det var et lille, sparsomt møbleret Værelse med de samme Tegn paa
  Forsømmelse og Forfald, der havde mødt os overalt. Væggene var behængte
  med falmede Tapeter, og henne i det ene Hjørne var de gaaede løs, saa
  at den nøgne Mur kom til Syne. Lige overfor var der endnu en Dør,
  behængt med et Tæppe. Midt i Værelset stod et stort, firkantet Bord med
  nogle smudsige Tallerkener og de sparsomme Rester af et Maaltid. Rundt
  omkring flød det med tomme Flasker. Ved Bordenden sad en kæmpestor Mand
  med et Løvehoved og en stor Manke af rødgult Haar. Hans Skæg var af den
  samme rødgule Farve og ganske uplejet. Jeg har set mange mærkelige
  Ansigter i min Tid, men intet mere brutalt og vildt end dette med de
  smaa stikkende Øjne, de fremstaaende Kæber og den tykke, hængende
  Underlæbe, der stak frem i det vildt voksende Skæg. Hans Hoved dinglede,
  og han saa paa os med en Drukkens usikre, sløvede Blik. Imidlertid var
  han ikke mere beruset, end at vore Uniformer gjorde et vist Indtryk paa
  ham.
  
  "Naa, mine tapre Fyre!" brummede han, "fortæl mig saa de sidste Nyheder
  fra Paris. Jeg hører, at I er komne for at genrejse Polen og er i
  Mellemtiden selv blevne Slaver -- Slaver af en lille Aristokrat med graa
  Overfrakke og trekantet Hat. Og ikke mere frie "Borgere", men "Herr" og
  "Frue". Der maa Fanden tage mig rulle nogle flere Hoveder i Kurven, før
  det atter bliver -- --"
  
  Duroc nærmede sig i Stilhed og stod nu ved Siden af Skurken.
  
  "Jean Carabin!" sagde han.
  
  Baronen studsede, og Drukkenskabens Slør syntes at glide fra hans Øjne.
  
  "Jean Carabin!" gentog Duroc.
  
  Han sprang op og greb om Stolens Arm.
  
  "Hvad er Deres Hensigt med at gentage det Navn, min unge Mand?" spurgte
  han.
  
  "Jean Carabin, De er en Mand, som jeg længe har ønsket at møde!"
  
  "Selv om jeg maaske en Gang har baaret det Navn, hvad vedkommer det saa
  Dem! De maa have været et Barn, da jeg bar det!"
  
  "Mit Navn er Duroc!"
  
  "Vel dog ikke en Søn af --?"
  
  "En Søn af den Mand, De myrdede!"
  
  Baronen prøvede paa at le, men der var Rædsel i hans Blik.
  
  "Gjort Gerning staar ikke til at ændre, unge Mand!" raabte han. "Det
  gjaldt deres Liv eller vore i de Dage: Aristokraternes eller Folkets.
  Den Gang var det ham, der faldt, senere faldt de fleste af mine
  Kammerater. Det er Krigens Gang. Men lad os glemme Fortiden og lære
  hinanden bedre at kende, De og jeg."
  
  Han strakte en rød, rystende Haand ud, imedens han talte.
  
  "Det er nok!" sagde Duroc. "Dersom jeg jog min Sabel igennem Dem, som De
  sidder i den Stol, gjorde jeg Dem Deres Ret. Jeg vanærer min Klinge ved
  at krydse den med Deres. Men De er dog Franskmand! Rejs Dem op og
  forsvar Dem!"
  
  "Naa, naa I er saa hidsige, I unge Fyre!" raabte Baronen.
  
  Men Durocs Taalmodighed var nu forbi. Han slyngede sin aabne Haand ind i
  det store, rødgule Skæg. Jeg saa en Læbe, tilsølet med Blod, og to
  lynende blaa Øjne.
  
  "De skal dø for det Slag!"
  
  "Det var rart, at De endelig kunde bestemme Dem," svarede Duroc.
  
  "Min Sabel!" skreg den anden. "Jeg lover Dem, at De ikke skal komme til
  at vente paa mig," fortsatte han og styrtede ud af Værelset.
  
  Som jeg har fortalt, havde Værelset en Dør i Baggrunden, dækket af et
  Tæppe. Næppe var Baronen styrtet bort, før der kom en Kvinde til Syne,
  ung og smuk. Saa hurtig og lydløst bevægede hun sig, at hun stod imellem
  os paa et Øjeblik, og det var kun den svage Rysten i Portieren, der
  fortalte os, hvor hun var kommen fra.
  
  "Jeg har set det hele," hviskede hun. "Hvor De har baaret Dem udmærket
  ad, min Herre!"
  
  Hun greb min Ledsagers Haand og kyssede den atter og atter, før han
  kunde frigøre den.
  
  "Men, Frue, hvilken Grund har De dog til at kysse min Haand?"
  
  "Fordi det var den Haand, der slog ham paa hans løgnagtige Mund. Fordi
  det maa være den Haand, der vil hævne min Moder. Jeg er hans Steddatter.
  Han plagede min Moder til Døde. Jeg hader ham! Gud, nu kommer han!" Saa
  forsvandt hun lige saa hurtigt, som hun var kommen. Et Øjeblik efter
  traadte Baronen ind med et Sværd i Haanden og med den skæggede Portner i
  Hælene.
  
  "Dette er min Sekretær," sagde han, "han skal være min Sekundant. Vi maa
  imidlertid have lidt mere Albuerum end vi kan faa her. Vil De være saa
  god at følge mig til et mere rummeligt Værelse."
  
  Det var i Virkeligheden urimeligt at slaas i et Værelse, der var spærret
  af et stort Bord. Vi fulgte ham derfor gennem den daarligt oplyste Hal,
  i hvis modsatte Ende et Lys skinnede ud fra en aaben Dør.
  
  "Her findes al den Plads, som vi behøver," sagde den skæggede. Duroc
  trak sin Sabel og sprang derind. Baronen anmodede mig bukkende om at gaa
  først. Men næppe var jeg kommen over Dørtærskelen, før den tunge Dør
  faldt i med et Brag, og Nøglen blev drejet om. Vi var gaaet i en Fælde.
  I første Øjeblik stod det os ikke klart. En saadan Nederdrægtighed laa
  ganske udenfor vore Erfaringer. Men da vi endelig forstod, hvor dumt vi
  havde baaret os ad ved at stole paa en Mand med en saadan Fortid, blev
  vi grebne af Raseri over hans Skurkagtighed -- og vor egen Dumhed. Vi
  kastede os mod Døren, bearbejdede den med vore tunge Støvler. Men Døren
  var grumme solid, lavet af solide Træplanker og beslaaet med Jern, som
  man finder dem i Slotte fra Middelalderen. Den var lige saa vanskelig at
  bryde igennem som en Eskadron af den gamle Garde. De Forbandelser vi
  udstødte mod Skurken, havde samme Virkning som vor Banken. De bragte os
  intet andet Svar end det haanende Ekko fra det store Rum. Men naar man
  er Soldat, lærer man snart at finde sig i, hvad der ikke kan være
  anderledes. Jeg genvandt først min Koldblodighed og anmodede Duroc om at
  bistaa mig med at undersøge det Værelse, der var blevet vort Fængsel.
  
  Det havde kun et Vindue, uden Glas, og saa snævert, at man ikke en Gang
  kunde stikke Hovedet igennem det. Det sad saa højt oppe, at Duroc maatte
  staa op paa en Tønde for at kunne se ud af det.
  
  "Hvad ser De?" spurgte jeg.
  
  "Grantræer og en Sti, der snor sig mellem dem!" svarede han. "Og nu --!"
  Han kom med et Udraab af Forbavselse.
  
  Jeg sprang op paa Tønden ved Siden af ham. Da saa jeg paa Stien en Mand
  der, piskende paa Hesten, galopperede af Sted som en Forrykt. Medens vi
  iagttog ham, blev han mindre og mindre, indtil han ganske opslugtes af
  Skovens sorte Skygge.
  
  "Hvad mon det betyder?" spurgte Duroc.
  
  "Ikke noget godt for os!" svarede jeg, "han er maaske ude efter nogle
  Røvere, som skal kværke os. Vi maa se at slippe ud af denne Musefælde,
  før Katten indfinder sig."
  
  Det var et Held, at Værelset var oplyst af en Lampe, der næsten var
  fuld af Olie, saa at den kunde holde ud til den lyse Morgen. I Mørke
  vilde vor Stilling have været ulige vanskeligere. Vi begyndte nu at
  undersøge de Pakkasser og Tønder, der var stillede op imod Væggen. Vi
  befandt os aabenbart i Slottets Forraadskammer, for der laa Masser af
  Ost, Grøntsager af forskellig Slags, Kasser, fyldte med tørret Frugt, og
  en Række Vintønder. I en af disse sad Tappen i, og da jeg kun havde
  faaet lidt at spise i Løbet af Dagen, var jeg glad ved at kunde tage mig
  en Slurk Rødvin og lidt Føde. Men Duroc vilde intet have. Han gik op og
  ned i Værelset i Vrede og Spænding. "Jeg vil have fat i ham," skreg han,
  "han skal ikke saa let slippe fra mig!"
  
  Det var jo meget godt, men det forekom mig, medens jeg sad paa en stor
  Ost og spiste min Aftensmad, at min unge Ven tænkte for meget paa sine
  egne Familieanliggender og for lidt paa den Klemme, han havde bragt mig
  i. Hans Fader havde nu været død i fjorten Aar, og i Gaar anede jeg end
  ikke, at han havde eksisteret, men her løb Etienne Gerard, den mest
  lovende Løjtnant i hele Storarméen, Fare for at blive et Hoved kortere.
  Hvor jeg bandede den Letsindighed, der havde faaet mig til at tage Del i
  denne Pokkers risikable Ekspedition, som ikke i mindste Maade berørte
  Frankrig eller Kejseren. Jeg kunde ikke lade være at tænke paa, hvilken
  Tosse, jeg havde været, ved at blande mig i et privat Slagsmaal, naar
  jeg havde en udmærket Krig omkring mig og i Forvejen en kvart Million
  Russere at kæmpe imod.
  
  Da Duroc stadig blev ved med sine Trusler, sagde jeg endelig:
  
  "Det er altsammen meget godt. For mig maa De gøre ved ham, hvad De
  lyster, naar _De_ faar Overtaget. Men i Øjeblikket er Spørgsmaalet
  desværre det, hvad _han_ vil gøre ved _os_."
  
  "Lad ham gøre det værste!" raabte han, "jeg har en Forpligtelse til at
  ofre Livet for min Fader, om det gøres nødvendigt."
  
  "Det er det rene Vrøvl!" sagde jeg, "saafremt De skylder Deres Fader
  noget, skylder jeg min Moder lige saa meget, og det er at slippe uskadt
  fra denne Historie."
  
  Min Bemærkning bragte ham til Fornuft.
  
  "Jeg har tænkt for meget paa mig selv!" udbrød han, "tilgiv mig, Hr.
  Gerard! Hvad vil De raade mig til at gøre?"
  
  "Godt," sagde jeg, "det er sikkert ikke for vor Sundheds Skyld, at de
  har lukket os inde bag Ostene. Hensigten er vel at komme os til Livs, om
  de kan. De stoler sagtens paa, at ingen vil faa Nys om, at vi kom
  hertil, og at ingen vil finde vort Spor, saafremt vi skulde forsvinde.
  Ved Deres Husarer, hvor De tog hen i Aften?"
  
  "Nej, jeg har ikke fortalt det til nogen!"
  
  "Hm! Det er sikkert, at vi ikke dør af Sult her. Hvis de vil dræbe os,
  maa de ulejlige sig herind for at besørge det. Bag en Barrikade af
  Tønder kan vi nok staa os imod de fem Skurke, som vi har set. Det er vel
  derfor, at der er sendt Stafet efter Hjælp."
  
  "Vi maa altsaa se at komme bort, før Hjælpen kommer?"
  
  "Netop! Hvis vi i det hele taget kan slippe bort!"
  
  "Kunde vi ikke sætte Ild paa den Dør?" spurgte han.
  
  "Intet vilde være lettere," svarede jeg, "der staar flere Tønder
  Petroleum i Krogen. Jeg har kun den Indvendig mod Arrangementet, at vi i
  saa Fald selv bliver nydeligt ristede ligesom to Østerspostejer."
  
  "Kan De ikke finde paa noget?" spurgte han fortvivlet. "Men se, hvad er
  det?"
  
  Vi havde hørt en svag Lyd henne ved Vinduet, og en Skygge gled mellem os
  og Stjernerne. En lille, hvid Haand kom til Syne i Lampelyset, og der
  var noget, der glimtede imellem Fingrene.
  
  "Hurtig! Hurtig!" raabte en Kvindestemme.
  
  Vi fo'r begge op paa Tønden.
  
  "De har sendt Bud efter Kosakkerne! Eders Liv hænger i en Traad.
  Aa, -- jeg ulykkelige! Han kommer!"
  
  Saa fulgte Lyden af hastige Skridt. En hæs Ed, et Slag, og derefter
  skinnede Stjernerne atter ind ad vort Vindue. Vi blev tavs staaende,
  hvor vi var, medens vort Blod kogte i afmægtigt Raseri. Et halvt Minut
  senere hørte vi et dæmpet Skrig og Braget af en Dør, der blev smækket i.
  
  "Den Bandit har grebet hende. Han slaar hende sagtens ihjel!" raabte
  jeg.
  
  Duroc spang ned paa Gulvet med en uartikuleret Lyd som et Menneske, der
  har mistet sin Forstand. Han bearbejdede med sine Næver Døren saa
  rasende en Kraft, at der kom blodige Mærker paa den for hvert Slag.
  
  "Her er en Nøgle!" raabte jeg og samlede den op paa Gulvet. "Hun maa
  have kastet den ind til os i samme Øjeblik, som hun blev slæbt bort."
  
  Min Kammerat snappede den fra mig med et Glædesskrig. Et Øjeblik efter
  slængte han den hen ad Gulvet, thi den var alt for lille til det
  kolossale Nøglehul. Duroc sank ned paa en Kasse med Hovedet imellem sine
  Hænder. Han stønnede i Fortvivlelse. Jeg kunde næsten selv have stønnet,
  naar jeg tænkte paa Kvinden og paa, at vi var ganske ude af Stand til at
  komme hende til Hjælp.
  
  Men jeg fattede mig hurtigt. Denne Nøgle maatte være bragt os i en eller
  anden Hensigt, og den maatte passe til en Dør -- hvorfor skulde hun
  ellers have bragt os den med Fare for sit eget Liv? Det vilde staa
  daarligt til med vor Kløgt, om vi ikke kunde finde ud af, hvor den hørte
  til.
  
  Jeg gav mig straks i Lag med at flytte alle Kasserne ud fra Muren, og
  Duroc, som mit Mod gav ny Kraft, hjalp mig efter bedste Evne. Det var
  ikke noget let Arbejde, thi mange af Fustagerne var store og tunge. Men
  vi arbejdede som gale og rullede Tønder, Oste og Kasser imellem
  hverandre ud paa Gulvet. Bagved fandt vi saa endelig en Dør, der var
  laaset af, og til den passede Nøglen.
  
  Vi traadte ind i Slottets Krudtkammer. I den modsatte Ende af dette var
  der en Dør, men den var ogsaa laaset.
  
  "Vi er ikke bedre farne end før!" sagde Duroc, "thi vi har ingen Nøgle
  her."
  
  "Aa, vi har et helt Dusin!" svarede jeg.
  
  "Hvor?"
  
  Jeg pegede paa Krudttønderne.
  
  "De vil sprænge denne Dør?"
  
  "Netop!"
  
  "Men samtidig sprænger De jo hele Hytten i Luften!"
  
  "Nej, jeg sprænger kun Døren til Forraadskamret!"
  
  Jeg løb tilbage og hentede en stor, tom Blikdaase, der kunde rumme flere
  Pund Krudt. Duroc fyldte den, medens jeg skar en Stump Lys til. Jeg tror
  ikke, at en Ingeniør kunde have lavet en bedre Murbrækker. Saa lagde jeg
  Oste ovenpaa hinanden og stillede Minen paa dem, lige tæt op til
  Nøglehullet. Derefter tændte vi Lyset og søgte Ly i Krudtmagasinet, hvis
  Dør vi lukkede efter os.
  
  Det var egentlig ikke nogen særlig lystelig Følelse at være mellem alle
  disse Krudttønder, mine Venner, og at vide, at saafremt Flammerne slog
  igennem den tynde Dør, vilde vore forkullede Lig flyve højere til Vejrs
  end selve Slottet naaede. Hvem kunde tænke sig, at et Lys paa en halv
  Tomme kunde være saa længe om at brænde ned. Jeg lyttede og lyttede for
  at opfange Lyden af Kosakkerne, der skulde komme for at gøre en Ende paa
  os. Jeg var næsten kommet til det Resultat, at Lyset maatte være gaaet
  ud, da der lød et Brag -- Bomben var sprungen. Vor Dør fløj i Stumper og
  Stykker, og halve Oste og en Regn af Gulerødder dalede ned over os. Da
  vi styrtede frem, maatte vi gennem Brudstykker af Blikdaaser og
  Flaskeskaar, men der var et stort Hul, hvor der tidligere havde været en
  Dør. Minen havde gjort sin Virkning.
  
  Men Minen havde gjort mere for os, end vi havde turdet haabe. Det var
  gaaet ud over Fangevogterne saavel som over Fængslet. Det første, vi
  saa, da vi kom ud i Hallen, var en Mand med en stor Slagterøkse i
  Haanden. Han laa paa Ryggen med et gabende Saar over Panden. Dernæst fik
  vi Øje paa en af de store Blodhunde, der vred sig ved Siden af ham med
  brækkede Forben. Da den forsøgte at rejse sig, saa jeg, hvorledes
  Benpiberne stak ud gennem Huden.
  
  I det samme hørte jeg et Skrig. Det var Duroc, der blev kastet over imod
  Muren med den anden Blodhunds Tænder i sin Strube. Han stødte den fra
  sig med den venstre Haand, medens han Gang paa Gang jog sin Sabel gennem
  dens Krop, men det var først efter, at jeg havde pustet dens Hjerne ud
  med min Pistol, at dens Jernkæber slappedes og dens frygtelige,
  blodskudte Øjne slukkedes i Døden.
  
  Der var ingen Tid at spilde. En Kvindes Skrig forude -- et Skrig i dødelig
  Angst -- sagde os, at selv om vi skyndte os, kunde vi endda komme for
  sent. Der var endnu to Mænd i Hallen, men de flygtede ved Synet af vore
  dragne Sværd og ophidsede Ansigter.
  
  Blodet strømmede ned fra Durocs Hals og farvede den graa Skindbesætning
  paa hans Pels. Saa rasende var han imidlertid, at han stormede foran mig
  ind i det næste Værelse, det samme, hvor vi første Gang havde truffet
  Herren til "Mørkets Slot", og det var over hans Skuldre, at jeg
  opfattede den Scene, der nu paafulgte.
  
  Baronen stod midt i Værelset med sin uplejede Manke strittende som en
  vred Løves. Som jeg tidligere har fortalt, var det en kæmpemæssig
  Skikkelse med vældige Skuldre, og som han stod der, med Ansigtet
  fortrukket i Raseri og sit Sværd hævet, kunde jeg, trods hans
  Skurkagtighed, ikke lade være at tænke paa, hvilken prægtig Grenader der
  kunde være bleven ud af ham. Den unge Dame laa hensunken i en Stol bag
  ham. Et blaat Mærke tværs over hendes hvide Arme og en Hundepisk, slængt
  hen ad Gulvet, fortalte os, at vi ikke var kommen tidsnok til at
  beskytte hende mod hans Brutalitet.
  
  Han gav et Hyl fra sig som en Ulv, da vi brød ind, og var øjeblikkelig
  inde paa Livet af os, huggende og stødende under en Strøm af Eder.
  
  Jeg har allerede tidligere nævnt, at der var daarlig Plads i Værelset
  til at fægte. Min Kammerat var foran mig i den snævre Passage mellem
  Bordet og Væggen, saa at jeg kun kunde se til og ikke var i Stand til at
  hjælpe ham. Fyren vidste, hvorledes han skulde haandtere sine Vaaben og
  var ilter og paagaaende som en Vildkat, men paa den snævre Plads gav
  Baronens Størrelse og Kræfter denne en betydelig Fordel. Ved Siden af
  var han en glimrende Fægter. Hans Parader og Riposter var hurtige som
  Lynet. To Gange saarede han Duroc i Skulderen, og da min Ven gled under
  et Angreb, hævede han sit Sværd for at give ham det dræbende Stød. Jeg
  var imidlertid hurtigere end han og optog Hugget i min Parerplade.
  
  "Undskyld!" sagde jeg, "men De har endnu Etienne Gerard tilbage!"
  
  Han trak sig tilbage, lænede sig imod Væggen og snappede efter Vejret i
  korte, hæse Gisp. Hans tøjlesløse Levned hævnede sig i dette Øjeblik.
  
  "Pust bare ud!" sagde jeg; "jeg skal vente til det passer Dem."
  
  "De har ingen Grund til at slaas med mig," sagde han.
  
  "Jo, jeg skylder Dem en lille Opmærksomhed," svarede jeg, "fordi De
  lukkede mig inde i Deres Oplagsrum. Men selv om denne Grund ikke havde
  været til Stede, kan jeg læse en anden paa denne Dames Arm."
  
  "Saa skal De faa Deres Vilje!" svarede han og gik løs paa mig som en
  Rasende. I et Minut saa jeg kun de skinnende smaa Øjne og de røde Lyn
  fra hans blodige Klinge, som dansede op og ned, til højre og venstre,
  snart for min Strube og snart for mit Bryst. Jeg havde aldrig tænkt mig,
  at der kunde findes saa dygtig en Fægter i Paris i Revolutionens Dage.
  Og jeg tror ikke, at jeg i det hele taget har truffet seks Mænd i min
  Tid, som havde et bedre Kendskab til at haandtere deres Vaaben. Men han
  vidste, at jeg var hans Overmand. Han læste sin Dødsdom i mine Øjne, og
  jeg kunde se, at han forstod, hvad han læste. Rødmen døde bort i hans
  Ansigt, og hans Aandedræt blev mere og mere stakaandet. Men alligevel
  slog han fra sig, selv efter at det dræbende Hug havde ramt ham. Endelig
  segnede han baglænds over imod Bordet, døende med en Forbandelse paa
  Læberne og Blodet væltende ud over det rødgule Skæg.
  
  Jeg, der fortæller dette, har deltaget i saa mange Slag, at min stakkels
  Hukommelse daarligt nok kan huske Navnene paa dem alle, men af alle de
  rædselsfulde Billeder, som mine Øjne har opfanget, er der intet, jeg
  nødigere tænker paa end det rødgule Skæg om den blodrøde Mund, ud af
  hvilken jeg havde draget min Klinge.
  
  Men det var først siden efter, at jeg fik Tid til at tænke paa alt
  dette. Hans kæmpemæssige Legeme var næppe falden om paa Gulvet med et
  Brag, før Kvinden i Stolen sprang op og klappede i Hænderne med et
  Glædesskrig. Jeg følte mig ilde berørt over den unge Dames Henrykkelse
  ved den blodige Daad og glemte i Øjeblikket helt at tænke paa den
  frygtelige Uret, der maatte være overgaaet hende, før hun saa ganske
  kunde glemme sit Køns Ærefrygt for Døden. Jeg skulde netop til i en
  skarp Tone at bede hende forholde sig rolig, da en gennemtrængende Røg
  trængte ind i Værelset og et gult Skær oplyste Figurerne paa Gardinet.
  
  "Duroc! Duroc!" skreg jeg og greb ham i Skulderen. "Slottet brænder!"
  
  Knøsen laa besvimet paa Gulvet, udmattet af sine Saar. Jeg fo'r ud i
  Hallen for at se, hvorfra Faren kom. Det var vor Eksplosion, der havde
  tændt Ild i Dørens Karm. Inde i Oplagsrummet brændte allerede flere af
  Kasserne. Jeg saa derind, og Blodet stivnede i mine Aarer ved Synet af
  Krudttønderne og det spildte Krudt, der var strøet over Gulvet. Maaske
  om nogle Sekunder, men højst om et Minut vilde Flammerne have naaet det.
  Disse Øjne vil lukke sig i Døden, mine Venner, før de ophører at se for
  sig de snigende Flammer og de mørke Krudttønder bagved.
  
  Jeg erindrer kun dunkelt, hvad der mere skete. Jeg kan dog erindre, at
  jeg stormede ind i Dødens Værelse, hvor jeg greb Duroc i den ene Arm,
  medens Kvinden greb ham i den anden, og sammen slæbte vi ham gennem
  Hallen. Vi styrtede ud gennem Hovedporten og ned ad den snedækkede Sti,
  indtil vi naaede Udkanten af Skoven. I samme Øjeblik hørte vi et vældigt
  Brag bag os, og da jeg vendte mig om, saa jeg en stor Ildsøjle skyde op
  imod Vinterhimlen. Der kom endnu et Knald, meget højere end det første.
  Jeg saa Fyrretræerne og Stjernerne hvirvle rundt for mine Øjne, og
  bevidstløs faldt jeg tværsover min Kammerats Legeme.
  
  Først efter flere Ugers Forløb kom jeg til mig selv i Posthuset i
  Arensdorf, og endnu længere gik hen, før jeg fik at vide alt hvad der
  var forefaldet. Det var Duroc, som atter havde optaget sin
  Soldatertjeneste, der sad ved Siden af min Seng og afgav Beretning. Han
  fortalte, at et Stykke Tømmer havde ramt mig i Hovedet og strakt mig til
  Jorden, mere død end levende. Den polske Kvinde var derefter løbet til
  Arensdorf og havde hentet vore Husarer. De var netop kommen tidsnok til
  at frelse os fra Kosakkernes Lanser. Om den tapre Kvinde, der havde
  frelst os begge, fortalte Duroc ikke den Gang mere, men da jeg
  tilfældigvis traf ham to Aar senere efter Slaget ved Wagram, blev jeg
  ikke særlig overrasket ved at finde, at jeg ikke behøvede at forestilles
  for hans Brud. Saaledes var han, ved Lykkens underlige Spil, nu
  berettiget til, om han havde villet, at antage Baron Straubenthals Navn
  og Titel. Og samtidig var han bleven Ejer af de sorte Ruiner af "Mørkets
  Slot".
  
  
  
  
  IV.
  
  Hvorledes Brigaderen holdt paa Kongen.
  
  
  Her i mit Knaphul kan I se mit Ordensbaand, men Medaljen gemmer jeg
  hjemme i mit Læderetui og bærer den aldrig, undtagen naar en af de
  nymodens Fredsgeneraler eller en eller anden bekendt Fremmed, som
  passerer gennem vor lille By, benytter Lejligheden til at bevidne den
  bekendte Brigadeofficer Etienne Gerard sin Respekt. Saa anbringer jeg
  den paa mit Bryst og giver mit Overskæg det rette Marengosving, som
  bringer Glans i Øjnene. Og alligevel frygter jeg for, at hverken I, mine
  Venner, eller nogen anden rigtig vil forstaa, hvilken Mand jeg den Gang
  var. I kender mig kun som Civilist -- med Mine og Holdning, forstaar
  sig! -- men dog kun som Civilist. Men havde I set mig, som jeg stod der
  i Krodøren i Alamo den 1ste Juli 1810, vilde I have forstaaet, hvor højt
  en Husar kan naa.
  
  Jeg havde maattet opholde mig i den forbandede Landsby en hel Maaned,
  blot som Følge af en Lansespids i min ene Ankel, hvad der gjorde det
  umuligt for mig at sætte Foden til Jorden. I Begyndelsen var der tre
  foruden mig: Gamle Bouvet af Berchenys Husarer, Jacques Regnier af
  Kyrassererne og en morsom lille vims Kaptajn, hvis Navn jeg har glemt,
  men de var alle bleven raske og havde skyndt sig til Fronten, medens jeg
  sad og bed mig i Neglene og rev mig i Haaret og -- jeg tilstaar det -- nu
  og da fældede en Taare ved Tanken om Conflans' Husarer og den beklagelige
  Stilling, de maatte befinde dem i, nu, de var berøvede deres Oberst. I
  forstaar, at jeg endnu ikke var bleven Brigadechef, men jeg var den
  yngste Oberst i hele Hæren, og jeg omfattede mit Regiment med en
  Interesse, som var det min egen Familie. Jeg var bedrøvet over, at det
  skulde undvære mig. Ganske sandt, Villaret, den ældste Major, var en
  udmærket Soldat, men selv mellem de bedste er der forskellige Grader paa
  Dygtighed.
  
  Hvilken lykkelig Julidag var det ikke, da jeg første Gang hinkede hen
  til Døren og stod i det gyldne spanske Solskin! Aftenen før havde jeg
  hørt fra Regimentet, der befandt sig i Pastores paa den anden Side
  Bjergene, Ansigt til Ansigt med Englænderne og ikke ti Mil fra mig. Men
  hvorledes skulde jeg komme derhen? Den samme Lansespids, som havde
  saaret min Ankel, havde dræbt min Hest. Jeg spurgte baade Gomez, Værten
  og en gammel Præst, der samme Nat havde overnattet i Kroen, men begge
  forsikrede mig, at der ikke var saa meget som et Føl tilbage i hele
  Egnen.
  
  Værten vilde ikke høre Tale om min Plan at drage over Bjergene uden
  Eskorte, og fortalte mig, at El Cuchille, den spanske Guerillas Chef,
  var ude samme Dag med sin Bande, og at det var ensbetydende med Døden
  under Tortur at falde i hans Hænder. Den gamle Præst mente derimod, at
  en fransk Husar ikke lod sig skræmme heraf, og denne Bemærkning gjorde
  det ganske af med mine Betænkeligheder.
  
  Men hvor skulde jeg faa en Hest fra? Jeg stod netop i Døren og
  spekulerede herpaa, da jeg hørte Hestetrampen, og da jeg saa op, saa jeg
  en graaskægget Mand med en blaa Kappe kastet over sig paa militær Vis.
  Han red paa en stor sort Hest med en hvid Sok paa venstre Forben.
  
  "Hallo, Kammerat!" sagde jeg, da han naaede hen til mig.
  
  "Hallo!" svarede han.
  
  "Jeg er Oberst Gerard af Husarerne," sagde jeg. "Som Saaret har jeg
  maattet opholde mig her i en Maaned, men er nu parat til at støde til
  mit Regiment i Pastores."
  
  "Mit Navn er Vidal ved Forplejningskorpset," svarede han, "og jeg er
  netop paa Vej til Pastores. Jeg vilde være glad ved at faa Deres
  Følgeskab, Oberst, thi efter hvad jeg har hørt, er Bjærgene langtfra
  sikre."
  
  "Aa!" sagde jeg, "jeg har ingen Hest. Men saafremt De vil sælge mig
  Deres, lover jeg Dem, at en Eskorte skal blive sendt hertil og hente
  Dem."
  
  Det vilde han ikke høre noget om. Det var forgæves, at Værten fortalte
  ham de frygteligste Historier om El Cuchillos Bedrifter, og at jeg
  fortalte ham, hvad han skyldte Hæren og Frankrig. Han vilde ikke en Gang
  drøfte Sagen med os, men forlangte blot et Bæger Vin. Jeg anmodede ham
  indstændigt om at stige af og drikke et Glas med mig, men mit Ansigt maa
  have forraadt min Hensigt, thi han rystede paa Hovedet, og da jeg
  nærmede mig ham for at trække ham ned af Hesten, jog han sine Sporer i
  dens Sider og forsvandt i en Støvsky.
  
  Min Tro, det var næsten at gøre en Mand gal at se ham ride saa muntert
  bort til sine Kødgryder og Brændevinsankre og saa at tænke paa mine
  femhundrede prægtige Husarer, der var uden Fører. Jeg stod og stirrede
  bittert efter ham, men hvem andre rørte da ved min Albue end den lille
  Præst, jeg tidligere har omtalt.
  
  "Jeg tror, at jeg kan hjælpe Dem," sagde han, "thi jeg skal netop Syd
  paa!"
  
  Jeg slog Armene om ham af Henrykkelse, men da min Ankel svigtede mig i
  samme Øjeblik, var vi begge nærved at trille om paa Gulvet.
  
  "Hjælp mig til Pastores!" raabte jeg, "og De skal faa en Rosenkrans af
  Guldperler!" Jeg havde taget en saadan fra Klostret i Spiritu Santo,
  hvilket viser, at det er nødvendigt at tage, hvad man kan faa, naar man
  er i Felten, thi man ved ikke, naar de utroligste Ting kan komme En til
  Nytte.
  
  "Jeg tager Dem med," svarede han paa godt Fransk, "ikke for Beløningens
  Skyld, men fordi jeg altid hjælper mine Medmennesker, hvor jeg kan.
  Derfor er jeg saa afholdt, hvor jeg kommer."
  
  Han førte mig derefter gennem Landsbyen hen til en gammel Kostald, i
  hvilken vi fandt en forfalden Rumlekasse af en Dilligence, af den Slags,
  der i gammel Tid plejede at køre mellem de fjerntliggende af vore
  Landsbyer. Desuden fandtes der tre gamle Muldyr, af hvilke intet var
  stærkt nok til at bære en Mand, men sammen kunde de nok trække Vognen.
  Synet af deres magre Ribben og spatlamme Ben frydede mig mere end
  Kejserens to hundrede og tyve arabiske Heste, som jeg havde set i
  Stalden ved Fontainebleau. Efter ti Minutters Forløb havde Ejeren spændt
  dem for Vognen, om end ikke med særlig Begejstring, thi han var i
  dødelig Angst for denne skrækkelige Cuchillo. Det var først efter at jeg
  havde lovet ham Rigdom i denne Verden, og Præsten havde truet ham med
  evig Fortabelse i den anden, at vi endelig fik ham op paa Bukken med
  Tømmen i Haanden. Men saa fik han et saadant Hastværk med at komme af
  Sted, af Frygt for at det skulde blive mørkt, før vi kom igennem
  Bjergpasserne, at han næsten ikke gav mig Tid til at tage Afsked med
  Værtens Datter. Jeg erindrer ikke i Øjeblikket hendes Navn, men vi græd
  begge, da vi tog Afsked med hinanden, og jeg kan huske, at hun var en
  meget smuk Kvinde. I vil forstaa, mine Herrer, at naar en Mand som jeg,
  der har fægtet med Mændene og kysset Kvinderne i fjorten forskellige
  Kongeriger, berømmer den ene eller den anden, saa betyder det noget.
  
  Den lille Præst var bleven lidt alvorlig, da vi kyssedes til Afsked, men
  i Vognen viste han sig snart som den behageligste Rejsefælle. Han morede
  mig med Fortællinger fra sit Sogn oppe i Bjergene, og til Gengæld
  fortalte jeg ham Historier fra Livet i Felten, men jeg maatte min Tro
  holde lidt igen, thi fortalte jeg altfor flot, flyttede han sig uroligt
  i Sædet, og hans Ansigt udtrykte da den Smerte, jeg havde forvoldt ham.
  Naturligvis falder det ikke en Gentleman ind at opføre sig upassende
  overfor en Gejstlig, men selv om man tager sig i Agt, kan Ens Tunge dog
  let komme til at løbe løbsk.
  
  Han kom fra Nord-Spanien, fortalte han, og var taget af Sted for at
  hilse paa sin Moder i en Landsby i Estremadura, og da han talte om
  hendes lille hyggelige Hjem og hendes Glæde ved igen at faa ham at se,
  traadte min egen Moders Billede saa levende frem i mine Tanker, at
  Taarerne kom mig i Øjnene. I sin Enfoldighed viste han mig de smaa
  Gaver, han havde med til hende, og hele hans Væsen var saa hjerteligt,
  at jeg godt forstod, det var sandt, naar han sagde, at han var afholdt,
  hvor han kom. Han undersøgte min Uniform med et Barns Nysgerrighed,
  beundrede Fjerbusken i min Chako og lod sine Fingre glide langs
  Zobelkanten, med hvilken min Dolman var prydet. Han trak min Sabel
  frem, og da jeg derefter fortalte ham, hvor mange Mænd jeg havde dræbt
  med den, og satte min Finger paa det Skaar i Klingen, som Skulderbenet
  af den russiske Kejsers Adjutant havde frembragt i den, gyste han og
  lagde Vaabnet under Vognhynden, idet han erklærede, at han blev syg af
  at betragte det.
  
  Naa, vi rumlede af Sted hen ad Vejen, medens Passiaren gik livligt, og
  da vi naaede Foden af Bjergene, kunde vi høre Kanontorden til højre for
  os. Det var Massena, som jeg vidste belejrede Ciudad Rodrigo. Jeg vilde
  intet hellere end straks at have begivet mig til ham, for dersom han
  havde jødisk Blod i sine Aarer, hvad der blev paastaaet, saa var han i
  hvert Fald den bedste Jøde, jeg havde hørt om siden Josvas Dage.
  Imidlertid er en Belejring altid en kedelig Ting, og der var bedre
  Udsigter for mine Husarer lige overfor Englænderne. For hver Mil, vi kom
  frem, blev mit Hjerte lettere, indtil jeg greb mig i at synge som en ung
  Fændrik, der lige er sluppen ud fra St. Cyr, ved Tanken om, at jeg
  skulde gense mine smukke Heste og flotte Husarer.
  
  Da vi trængte ind gennem Bjergene blev Vejen daarligere og Omgivelserne
  mere storslaaede. I Begyndelsen havde vi mødt enkelte Muldrivere, men nu
  syntes hele Egnen at være som uddød, hvad der ikke kan overraske, naar I
  betænker, at Franskmændene, Englænderne og Guerillaerne skiftevis havde
  været Herrer der. Hvor her var mørkt og vildt. Den ene store, kantede
  Klippe afløste den anden, og Vejen blev snævrere og snævrere. Jeg opgav
  at se ud og sad i Tavshed og lod Tankerne flakke viden om til Kvinder,
  jeg havde elsket, til Heste, jeg havde redet. Jeg blev imidlertid reven
  ud af mine Drømme ved at se de Vanskeligheder, min Ledsager øjensynligt
  havde ved med en Sylespids at bore et Hul i Læderremmen paa sin
  Vandflaske. Da han arbejdede med rystende Fingre, undslap Remmen hans
  Greb, og Trepægleflasken faldt ned for hans Fødder. Jeg bøjede mig ned
  for at tage den op, og da jeg gjorde dette, kastede Præsten sig over mig
  og stak Sylen ind i mit ene Øje.
  
  Som I ved, mine Venner, er jeg en Mand, der er vant til at se Faren lige
  i Øjnene. Naar man har gjort Tjeneste lige siden Affæren i Zürich,
  indtil den sidste skæbnesvangre Dag ved Waterloo og har faaet den
  sjældne Medalje, som jeg gemmer hjemme i Læderetuiet, saa kan man godt
  være bekendt at tilstaa, naar man en enkelt Gang er bleven bange. Men
  foruden Skrækken ved dette frygtelige Angreb og den vanvittige Smerte
  fra mit Saar, havde jeg en Følelse af Modbydelighed, som naar et eller
  andet væmmeligt Kryb angriber En.
  
  Jeg klemte Slyngelen med begge mine Hænder, og idet jeg slyngede ham ned
  i Bunden paa Vognen, trampede jeg paa ham med mine tunge Støvler. Han
  havde trukket en Pistol frem fra sin Præstekjole, men jeg rev den ud af
  hans Haand og faldt atter over ham med mine Knæ paa hans Bryst. Da jeg,
  halvt blindet, søgte efter mit Sværd, som han saa listigt havde skjult,
  gav han sig for første Gang til at skrige frygteligt op. Min Haand havde
  netop rørt ved det, og jeg var i Færd med at tørre Blodet af mit Ansigt
  for at se, hvor han laa, da Vognen væltede over i den ene Side, og
  Vaabnet blev slynget ud af min Haand ved det stærke Stød.
  
  Før jeg kunde fatte mig, blev Vogndøren revet op, og jeg blev ved
  Fødderne trukken ud paa Vejen. Men netop da jeg blev trukken ud paa
  denne og opdagede, at tredive Banditter stod rundt omkring mig, svulmede
  mit Hjerte af Glæde, thi min Dolman var i Kampen gledet over mit Hoved
  og dækkede for det ene af mine Øjne, men det var med det saarede Øje, at
  jeg saa denne Røverbande. I vil se af dette Ar, hvorledes den tynde
  Spids er trængt ind mellem Øjehulen og Øjestenen, men det var først i
  det Øjeblik, jeg blev trukken frem fra Vognen, at jeg forstod, at jeg
  ikke havde mistet mit Syn for bestandig. Det havde uden Tvivl været
  Udyrets Hensigt at støde Sylen ind i min Hjerne, og han havde i
  Virkeligheden løsnet nogle Smaaben inden i mit Hoved, saa at jeg har
  haft flere Smerter af det ene Saar end af de andre sytten, jeg har
  faaet.
  
  De slæbte mig ud, disse Hundetampe, under en Regn af Eder og
  Forbandelser, slog mig med deres Næver og sparkede mig, medens jeg laa
  paa Jorden. Jeg har ofte lagt Mærke til, at Bjergbeboeren bruger at
  svøbe Tøj om Benene, men jeg havde aldrig tænkt mig, at jeg skulde faa
  saa megen Grund til at være taknemlig derfor. Da de saa mit blodige
  Hoved, og at jeg laa ganske rolig, troede de, at jeg var bevidstløs,
  medens jeg var optaget af at indprente mig hvert eneste af disse grimme
  Fjæs i min Hukommelse for at jeg kunde faa dem hængt, saafremt de senere
  kom indenfor min Rækkevidde. Fyrene var brune med gule Tørklæder om
  Hovedet og store røde Bælter, spækkede med Vaaben. De havde rullet
  Klippestykker ned over Stien, hvor denne svingede, og dette havde
  bevirket, at det ene Hjul var gaaet af Vognen, saa at den væltede. Det
  Kryb, der saa udmærket havde ageret Præst og saa rørende havde fortalt
  mig om sit Sogn og sin Moder, havde selvfølgelig vidst, hvor Bagholdet
  laa, og havde forsøgt at gøre mig uskikket til Modstand i samme Øjeblik,
  som vi naaede det.
  
  Jeg kan ikke beskrive Jer deres Raseri, da de trak ham ud af Vognen og
  saa den Tilstand, han befandt sig i. Havde han end ikke faaet alt, hvad
  han fortjente, saa havde han i hvert Fald faaet en saadan Erindring om
  sit Møde med Etienne Gerard, thi hans Overkrop rystede krampagtigt af
  Raseri og Smerte, og Benene svigtede ham, da de forsøgte at rejse ham
  op. Men hele Tiden straalede hans smaa, mørke Øjne, der havde straalet
  saa venligt og uskyldigt i Vognen, paa mig som en saaret Kats, medens
  han uafladelig spyttede efter mig. Da Skurkene derefter rejste mig op og
  trak mig op ad en Bjergsti, forstod jeg, at den Time var inde, hvor jeg
  vilde faa Brug for hele mit Mod og al min Aandsnærværelse. To Mænd bar
  min Fjende paa Skuldrene bag ved mig, og jeg kunde høre hans Hvæsen og
  Skælden snart i det ene, snart i det andet Øre, medens jeg blev trukken
  op ad den bugtede Sti.
  
  Jeg antager, at vi steg opad i en Timestid, og min daarlige Ankel, mit
  smertende Øje og Frygten for, at dette Saar skulde ødelægge mit Ydre,
  bevirkede, at jeg aldrig havde foretaget nogen Rejse med mindre
  Fornøjelse end denne. Jeg roser mig ikke af at være nogen særlig god
  Bjergbestiger, men det er forbavsende, hvad man kan udrette, selv med en
  stiv Ankel, naar man har en kobberfarvet Røver under hver Arm og en ni
  Tommers Kniv for Brystet.
  
  Vi kom endelig til et Sted, hvor Stien gik over Bjergryggen, og steg saa
  ned paa den anden Side gennem en tæt Granskov ind i en Dal, der vendte
  imod Syd.
  
  Jeg var ikke i Tvivl om, at Banditterne i Fredstid var Smuglere, og at
  dette var en af de hemmelige Stier, som førte over den portugisiske
  Grænse. Der var mange Spor af Muldyr, og en Gang blev jeg overrasket ved
  at se Sporene af en stor Hest paa et Sted, hvor Vejen var opblødt ved
  en lille Bæk. Dette fik jeg snart en Forklaring paa, thi kort efter,
  ved en Lysning i Granskoven, saa jeg Dyret staa bundet til et Træ. Jeg
  havde næppe faaet Øje paa den, før jeg genkendte dens store, sorte Krop
  og dens hvide, venstre Forben. Det var den samme Hest, som jeg uden Held
  havde ønsket mig om Morgenen. Men hvad mon der var bleven af Vidal? Var
  det muligt, at endnu en Franskmand befandt sig i en lige saa farlig
  Stilling som jeg? Tanken var næppe falden mig ind, før mine Venner
  standsede og en af dem udstødte et besynderligt Skrig. Det blev besvaret
  inde fra Brombærbuskene, som voksede ved Foden af Klippen, og et Øjeblik
  efter kom der en halv Snes andre Banditter kravlende ud fra Buskadset,
  hvorefter Røverne gensidigt hilste paa hinanden. De nyankomne omringede
  Ridderen af Sylen og brød ud i harmfulde Sympatitilkendegivelser,
  hvorefter de vendte sig om imod mig, svang deres Knive og hylede som den
  Bande af Mordere, de var. Deres Optræden var saa truende, at jeg var
  overbevist om, at min sidste Time var kommen, og jeg bestemte mig netop
  til at møde min Skæbne paa en Maade, der skulde blive min tidligere
  Løbebane værdig, da en af dem gav en Ordre, hvorefter jeg blev puffet
  hen til den Aabning i Brombærkrattet, som den nye Bande var kommen ud
  af. Herfra førte en smal Fodsti atter til en dyb Klippehule. Solen var
  allerede ved at gaa ned udenfor, og Hulen vilde have været fuldstændig
  mørk, om ikke to brændende Fakler havde været anbragte paa Stager
  derinde. Mellem dem sad ved et tarveligt Bord en meget mærkelig Person,
  som jeg straks, efter den Ærbødighed, der blev ham vist af de andre
  Røvere, indsaa ikke kunde være nogen anden end deres Høvding, som paa
  Grund af sin Grusomhed havde faaet Øgenavnet El Cuchillo[1].
  
    [1] Paa Dansk: Kniven.
  
  Manden, jeg havde slaaet fordærvet, var bleven baaret ind og anbragt
  ovenpaa en Tønde. Hans hjælpeløse Ben hang dinglende ned, og hans
  Katteøjne sendte mig stadig hadefulde Lyn. Det gik hurtigt op for mig
  gennem de Brudstykker, som jeg kunde forstaa af den mellem hans Chef og
  ham førte Samtale, at han var Løjtnant i Banden, og at hans Opgave var,
  ved sin smidige Tunge og sit fredelige Ydre at lokke forbifarende i
  Fælden. Naar jeg tænker paa, hvor mangen tapper Officer, der sikkert var
  falden i Baghold og havde fundet Døden ved denne skinhellige Skurks
  Hjælp, følte jeg mig helt tilfreds ved Tanken om, at jeg i alt Fald
  foreløbig havde gjort en Ende paa hans Meriter, skønt jeg frygtede for,
  at det var gjort paa Bekostning af et Liv, som hverken Kejseren eller
  Hæren godt kunde undvære.
  
  Medens den forslaaede Mand, der stadig sad paa Tønden, understøttet af
  to Kammerater, paa Spansk fortalte alt, hvad der var hændet ham, blev
  jeg af nogle af Røverne ført frem foran Bordet, ved hvilket Anføreren
  sad, og havde derfor en udmærket Lejlighed til at tage ham nøjere i
  Øjesyn. Jeg har sjælden set en Mand, der mindre svarede til den Ide, jeg
  havde dannet mig om en Bandit, og navnlig om en Bandit med et Rygte, der
  endog i dette Grusomhedens Land havde skaffet ham saa frygteligt et
  Tilnavn. Hans Ansigt var stort, tykt og mildt med røde Kinder og smaa
  gemytlige Bakkenbarter, hvad der gav ham et Udseende som en velnæret
  Spækhøker i Rue St. Antoine. Han havde intet af disse spraglede Bælter
  eller skinnende Vaaben, der udmærkede hans Underordnede, tværtimod bar
  han en adstadig Frakke ligesom en hæderlig Familiefader, og naar
  undtages hans brune Gamascher, var der intet, der røbede Bjergbeboeren.
  Hans Omgivelser faldt ganske i Traad hermed, og ved Siden af hans
  Snustobaksdaase, der laa paa Bordet, stod der en stor, brun Bog, der
  mindede om en Regnskabsbog. Paa et Brædt mellem to Krudttønder stod der
  flere andre Bøger, og desuden laa der en Bunke Papirer, af hvilke nogle
  indeholdt Vers. Dette bemærkede jeg, medens han magelig lænede sig
  tilbage i sin Stol og lyttede til sin Løjtnants Beretning. Da denne var
  afgiven, beordrede han den lemlæstede baaret ud, og jeg blev staaende
  med tre Vogtere, ventende paa at høre min Skæbne. Han greb sin Pen og
  bankede sig med dens Skaft paa Panden. Saa skød han Læberne frem og
  skævede op mod Hulens Loft.
  
  "Jeg gaar ud fra," kom det endelig paa meget godt Fransk, "at De kan
  nævne mig et Rim paa Ordet Covilha."
  
  Jeg svarede ham, at mit Kendskab til det spanske Sprog var saa
  ufuldkomment, at jeg ikke var i Stand til at tjene ham.
  
  "Det er et rigt Sprog," fortsatte han, "men vanskeligere at forme til
  Vers end Tysk og Engelsk. Derfor er vore bedste Værker skrevne paa
  urimede Vers, en Form for Digtning, der kan naa en høj Rang. Men jeg er
  bange for, at dette Emne overstiger en Husars Fatteevne."
  
  Jeg skulde netop til at svare ham, at hvad en Bandit kunde forstaa, ikke
  var for meget for det lette Kavalleri, da han kastede Pennen fra sig med
  et Udtryk af Tilfredshed og fremsagde nogle Linjer, der fremkaldte
  Beundringsudbrud fra de tre Fyre, som holdt mig. Hans brede Ansigt
  straalede som en ung Piges, der har modtaget sit første Kærlighedsbrev.
  
  "Kritiken synes at være mig gunstig," bemærkede han, "De forstaar, at vi
  i de lange Aftener morer os med at synge vore egne Sange. Jeg har lidt
  Talent i den Retning. En Dag med det første haaber jeg at se mine Forsøg
  paa Tryk og med "Madrid" paa Titelbladet. Men vi maa tilbage til vore
  Forretninger. Tør jeg spørge om Deres Navn?"
  
  "Etienne Gerard."
  
  "Rang?"
  
  "Oberst."
  
  "Korps?"
  
  "Det tredie af Conflans Husarer."
  
  "De er en ung Oberst."
  
  "Jeg har gjort en glimrende Karriere."
  
  "Saa meget desto værre," sagde han med sit venlige Smil.
  
  Jeg svarede ham ikke, men ved min Optræden søgte jeg at vise ham, at jeg
  var forberedt paa alt.
  
  "Det forekommer mig for Resten, at vi tidligere har haft Besøg af et
  Medlem af Deres Regiment," sagde han og bladede i sin Regnskabsbog. "Vi
  bestræber os altid for at holde Orden i Regnskabet. Her staar der under
  den fireogtyvende Juni en Officer ved Navn Soubiron, en høj, slank, ung
  Mand med lyst Haar. Har De kendt ham?"
  
  "Ja vist!"
  
  "Jeg kan se, at vi begravede ham under samme Dato!"
  
  "Stakkels Fyr!" udbrød jeg, "og hvorledes døde han?"
  
  "Vi begravede ham!"
  
  "Men før De begravede ham?"
  
  "De misforstaar mig aldeles, Oberst! Han var ikke død, da vi begravede
  ham!"
  
  "De begravede ham levende!"
  
  Jeg var i samme Øjeblik altfor forfærdet til at handle. Men lidt efter
  kastede jeg mig over Manden, som han sad der med det veltilfredse Smil
  paa sine Læber, og jeg havde drejet Halsen om paa ham, hvis ikke de tre
  Slyngler havde trukket mig bort fra ham. Men atter og atter fo'r jeg ind
  paa ham, idet jeg rystede snart den ene, snart den anden af mine
  Bevogtere af mig bandende og skældende, men dog aldrig helt fri.
  Tilsidst, da mit Tøj næsten var flaaet af Kroppen paa mig og Blodet
  dryppede fra mine Haandled, blev jeg kastet omkuld, medens et Reb blev
  surret om mine Ankler og mine Arme.
  
  "De usle Hund!" skreg jeg, "saafremt jeg nogensinde faar Dem foran min
  Sværdspids, skal jeg lære Dem at mishandle en af mine unge Officerer. De
  vil snart erfare, De blodtørstige Rovdyr, at Kejserens Arm rækker langt,
  og selv om De gemmer Dem her som en Rotte i sit Hul, vil den Tid komme,
  da han skal jage Dem ud af det og tilintetgøre Dem sammen med alt Deres
  Kryb."
  
  Jeg havde min Tro en skarp Tunge, og der var ikke et Skældsord, som jeg
  havde lært i mine fjorten Felttog, som jeg ikke lod strømme ud over ham.
  Men han sad ganske rolig og bankede sig med sit Penneskaft paa Panden og
  skævede op i Loftet, som om han havde faaet Ideen til en ny Strofe.
  Dette fortalte mig, hvorledes jeg lettest kunde saare ham.
  
  "De, Idiot!" sagde jeg, "De mener, at her er der sikkert, men Deres Liv
  vil blive lige saa kortvarigt som Deres meningsløse Vers, og Gud skal
  vide, at kortere kan det umuligt blive."
  
  I skulde have set ham fare op fra sin Stol ved disse Ord. Dette nedrige
  Uhyre, som handlede med Liv og Tortur, som en Købmand handler med
  Figner, havde et ømt Punkt, hvor jeg kunde ramme ham efter Behag. Han
  blev ligbleg, og de smaa bevægelige Bakkenbarter rystede lidenskabeligt.
  
  "Meget vel, Oberst! De har sagt tilstrækkeligt!" sagde han med dirrende
  Stemme, "De har fortalt, at De har gjort en enestaaende Karriere. Jeg
  lover Dem en enestaaende Død. Oberst Etienne Gerard af tredje
  Husarregiment skal faa en Død som ingen anden!"
  
  "Jeg beder Dem blot om," fortsatte jeg drillende, "at De ikke sætter den
  paa Vers!" Jeg havde endnu et Par spydige Bemærkninger paa Tungen, men
  han afbrød mig med en rasende Haandbevægelse, der fik mine tre Bevogtere
  til at trække mig ud af Hulen.
  
  Denne Samtale, som jeg har fortalt saa nøjagtigt, som jeg kan huske den,
  maa have varet nogen Tid, thi det var helt mørkt, da vi kom udenfor, og
  det var dejligt Maaneskin. Røverne havde antændt et stort Baal, ikke for
  Varmens Skyld, da Natten var kvælende hed, men til at koge deres
  Aftensmad ved. En stor Kobberkedel hang over Ilden, og Banditterne laa
  rundt omkring i det gullige Skær, saa at Scenen lignede et af de
  Malerier, som Junot bragte med hjem fra Madrid. Der er Soldater, der
  intet Begreb har om Kunsten, men jeg har altid følt mig tiltrukket af
  den, hvilket viser min gode Smag og Opdragelse. For Eksempel erindrer
  jeg, at da Lefebvre solgte Plyndringsgods efter Danzigs Fald, købte jeg
  et meget fint Maleri, kaldet "Nymfer, der bliver overrasket i Skoven",
  og gennem to Felttog førte jeg det med mig, indtil min Hest ved et
  Ulykkestilfælde stak sin Hov gennem det. Jeg nævner i Forbigaaende
  dette, for at vise, at jeg ikke udelukkende var Soldat som Rapp eller
  Ney. Men medens jeg laa i Røverlejren, havde jeg hverken Tid eller Lyst
  til at tænke paa saadanne Emner.
  
  De havde kastet mig hen under et Træ, og de tre Skurke drev omkring og
  røg deres Cigaretter lige tæt ved mig. Hvad jeg skulde gribe til, vidste
  jeg ikke. Hele mit Soldaterliv igennem har jeg ikke ti Gange været i saa
  fortvivlet en Situation. "Fat Mod!" tænkte jeg, "Mod, min tapre Dreng!
  Du blev ikke Oberst ved Husarerne i otte og tyve Aars Alderen, fordi du
  kunde danse en Cotillon. Du er en fiffig Mand, Etienne, en Mand, der er
  sluppen levende gennem to hundrede Affærer, og denne bliver sikkert ikke
  den sidste!" Jeg begyndte at spejde ivrigt om efter en Lejlighed til
  Flugt, og saa da noget, som fyldte mig med den største Forbavselse.
  
  Jeg har allerede fortalt Jer, at der brændte et stort Baal midt paa
  Pladsen. Ved dets Skær og ved Maanelyset traadte alt ganske tydeligt
  frem. Paa den anden Side af Pladsen var der et enkelt højt Fyrretræ,
  som tiltrak sig min Opmærksomhed, fordi dets Bark og nedhængende Grene
  var forkullede, som om der havde været tændt en stor Ild under det. Der
  voksede nogle Buske foran det, som skjulte dets nederste Del. Men da jeg
  kiggede gennem dem, blev jeg overrasket ved at se et Par Ridestøvler
  stikke frem mellem dem. De var aabenbart fastgjorte til Træet med
  Skafterne nedad. Min første Tanke var, at de var bundne fast til Træet,
  men ved at se nærmere til, opdagede jeg, at de var sømmede til Træet.
  Saa blev jeg pludselig slagen af Rædsel, da jeg forstod, at Støvlerne
  ikke var tomme, og da det lykkedes mig at flytte mit Hoved lidt til
  højre, opdagede jeg, hvem det var, der var bleven naglet til Træet, og
  hvorfor der var bleven tændt Ild under det. Det er ikke morsomt at tale
  om eller tænke paa Rædsler, mine Venner, og jeg ønsker ikke at skaffe
  Jer onde Drømme i Nat -- men jeg kan ikke fortælle Jer om de spanske
  Guerillaer uden samtidig at vise Jer, hvad Slags Mennesker, de var, og
  hvilken Krigsførelse de benyttede. Jeg vil kun sige, at jeg forstod,
  hvorfor Hr. Vidals Hest ventede herreløs i Buskadset, og at jeg haabede,
  at han var gaaet sin grufulde Skæbne i Møde med Frejdighed og Mod, som
  det sømmede sig en god Franskmand.
  
  Det var ikke noget opløftende Syn for mig, kan I forstaa. Da jeg var
  sammen med deres Anfører i Hulen, havde jeg været saa rasende over unge
  Soubirons grufulde Død, at jeg slet ikke havde tænkt paa min egen
  Skæbne. Maaske havde det været klogere, om jeg havde talt høfligt til
  Skurken. Men nu var det i hvert Fald for sent. Proppen var trukken op,
  og jeg maatte drikke Vinen. Men hvad Haab havde der alligevel været for
  mig, der havde skamferet deres Løjtnant, naar det var gaaet den
  godmodige Intendant saaledes? Nej, jeg havde alligevel været fortabt, og
  nu havde jeg dog faaet Lejlighed til at sige min Mening rent ud. Dette
  Dyr skulde komme til at sande, at Etienne Gerard var død, som han havde
  levet, og at i det mindste én Fange ikke havde bøjet sig for ham. Jeg
  laa og tænkte paa de forskellige Kvinder, som vilde sørge over mig, paa
  min kære, gamle Moder og paa det beklagelige Tab, som min altfor tidlige
  Bortgang vilde blive for mit Regiment og for Kejseren, og jeg tilstaar,
  at jeg fik Taarer i Øjnene derved.
  
  Men under alt dette havde jeg min Opmærksomhed henvendt paa enhver
  Bagatel, der kunde hjælpe mig til Flugt. Jeg er ikke en Mand, der ligger
  som en syg Hest og venter paa Slagterøksen. Først søgte jeg at løsne
  Rebet om mine Ankler og derefter dem, der var bundet om mine Haandled.
  En Ting var imidlertid klart. En Husar er kun halvt sig selv uden Hest,
  og jeg saa min anden Halvdel græsse et halvt hundrede Alen fra mig.
  Derefter blev jeg opmærksom paa noget andet. Stien, ad hvilken vi var
  komne over Bjergene, var saa stejl, at en Hest kun med stort Besvær
  kunde føres op ad den, men til den anden Side syntes Vejen mere
  fremkommelig og førte jævnt skraanende ned i en Dal. Havde jeg blot mine
  Fødder i Stigbøjlen og mit Sværd i Haanden, skulde et eneste dristigt
  Hug nok bringe mig udenfor dette Paks Rækkevidde.
  
  Jeg tænkte herpaa, medens jeg laa og vrikkede med mine Haandled og
  Ankler, da Anføreren kom ud af Hulen, og efter at have vekslet nogle Ord
  med sin Løjtnant, der stønnende laa henne ved Ilden, nikkede de begge og
  saa hen paa mig. Herefter gav han Banden en Ordre, ved hvilken de
  klappede i Hænderne og skoggerlo. Stillingen var ingenlunde lystelig,
  men jeg var glad ved at føle, at mine Hænder for saa vidt var fri, som
  jeg kunde trække dem ud gennem Løkken, naar jeg vilde. Men med mine
  Ankler frygtede jeg, at der intet var at stille op, thi naar jeg strakte
  Foden, havde jeg saadanne Smerter i mit Lansesaar, at jeg maatte bide i
  mit Overskæg for ikke at skrige af Smerte. Jeg kunde blot ligge ganske
  stille, halvt fri og halvt bunden, og se, hvad Tiden vilde bringe.
  
  Straks kunde jeg ikke regne ud, hvad de havde for. En af Skurkene
  klatrede op i et velvoksent Fyrretræ paa den ene Side af Pladsen og
  bandt et Reb fast om Toppen paa det. Derefter fastgjorde han paa
  lignende Maade et andet Reb i et Træ paa den anden Side. De to løse
  Ender af Rebene blev derefter kastet ned, og jeg ventede nu med nogen
  Nysgerrighed og en Smule Frygt paa, hvad der videre skulde ske. Hele
  Banden greb nu fat i det ene Reb, bøjede Træet ned i en Bue og
  fastgjorde det til en Træstub. Da de havde bøjet det andet Træ ned paa
  lignende Maade, var de to Trætoppe kun nogle Fod fra hinanden, men I
  forstaar, at de hver for sig vilde fare tilbage i deres naturlige
  Stilling i samme Øjeblik, som Rebene blev løsnede. Nu forstod jeg den
  djævelske Plan, som disse Uslinger havde udklækket.
  
  "Jeg formoder, at De er en stærk Mand, Oberst," sagde Anføreren
  smilende, da han kom hen til mig.
  
  "Dersom De vil være saa venlig at løsne disse Reb," svarede jeg, "skal
  jeg vise Dem, hvor stærk jeg er."
  
  "Vi er interesserede i at se, om De er lige saa stærk som disse unge
  Træer," fortsatte han. "De vil let indse, at det er vor Hensigt at binde
  den ene Ende af Rebene om hver af Deres Ankler og saa lade Træerne
  svippe tilbage. Dersom De er stærkere end disse Træer, vil De forstaa,
  at der ingen Skade sker, er Træerne derimod stærkere end Dem, Oberst,
  vil vi faa en Erindring om Dem, hængende paa hver Side af vor lille
  Plads."
  
  Han lo, medens han talte, og ved Synet heraf lo hele Banden. Jeg ser
  endnu for mig, naar jeg er i mit daarlige Lune, eller naar jeg har et
  Anfald af min gamle lithauiske Koldfeber, Kresen af deres vilde, mørke
  Ansigter og Baalet lysende paa deres stærke, hvide Tænder.
  
  Det er forbavsende -- og jeg har hørt mange gøre den samme
  Bemærkning -- hvor skærpede ens Sanser bliver i en saadan Situation. Jeg
  er overbevist om, at de ikke noget Øjeblik er saa klare, som naar man
  trues med en voldsom Død. Jeg kunde lugte Træernes Harpiks. Jeg kunde se
  enhver Kvist paa Jorden og kunde høre den svageste Raslen i Grenene saa
  tydeligt, som jeg aldrig senere har lugtet, set eller hørt, undtagen
  netop i lignende frygtelige Øjeblikke. Saaledes gik det til, at jeg,
  længe forinden, ja, endog før Anføreren havde tiltalt mig, hørte en lav,
  ensformig Lyd, endnu langt borte, men dog stadig kommende nærmere. I
  Begyndelsen lød den kun som en Rumlen, men lidt efter, da Anføreren
  havde endt sin Tale, og medens Banditterne var ved at frigøre mine
  Ankler for at føre mig til Retterstedet, hørte jeg den saa tydeligt som
  jeg nogensinde i mit Liv har hørt noget, Klapren af Hestehove, Raslen af
  Bidsler og Klirren af Sabler imod Stigbøjlen. Det var umuligt, at jeg,
  der havde levet med det lette Kavalleri, lige fra det første Haar
  skyggede over mine Læber, skulde kunne tage fejl af denne Lyd fra
  fremrykkende Rytteri.
  
  "Til Hjælp, Kammerater, til Hjælp!" skreg jeg, og skønt de slog mig paa
  Munden og søgte at trække mig hen til Træerne, blev jeg ved med at
  raabe: "Til Hjælp, mine tapre Gutter, man myrder Eders Oberst!"
  
  I det Øjeblik havde mine Saar og mine Trængsler bragt mig fra Sans og
  Samling, og jeg saa foran mig fem Hundrede Husarer. Kedeltrommerne og
  hele Tilbehøret viser sig ved Indgangen til den aabne Plads. Men det,
  der kom til Syne, var meget forskellig fra, hvad jeg havde ventet. En
  smuk ung Mand paa en flot Hest galopperede ind paa Pladsen. Han saa glad
  og fornøjet ud, den muntreste Mine af Verden og førte sig paa den
  eleganteste Maade. Han bar en besynderlig Frakke, der en Gang havde
  været rød, men som nu var falmet og havde antaget en Farve som vissent
  Egeløv. Men hans Epauletter straalede, og han havde en skinnende
  Metalhjælm med en koket, hvid Fjerbusk paa Hovedet. Bagefter ham kom
  fire Ryttere i den samme Dragt, glatragede, med runde, venlige Ansigter
  og i mine Øjne mere lignede Munke end Dragoner. Ved en kort, bestemt
  Ordre standsede de under Vaabenklirren, og deres Fører galopperede
  fremad, medens Baalet lyste paa hans muntre Ansigt og hans Hests smukke
  Hoved. Af deres mærkelige Uniformer kunde jeg se, at det var Englændere.
  Det var første Gang, jeg var truffen sammen med saadanne, men at dømme
  efter deres stolte Holdning og den udmærkede Maade, de førte sig paa,
  forstod jeg, at Rygtet talte sandt, naar det sagde, at det var ypperlige
  Folk at kæmpe imod.
  
  "Nuvel!" raabte den unge Officer paa elendigt Fransk, "hvad for Løjer
  har I for her? Hvem var det, der raabte om Hjælp, og hvad har I i Sinde
  at gøre ved ham?"
  
  I det Øjeblik velsignede jeg de Maaneder, som O'Brian, Descendenten
  efter Irlands Konger, havde anvendt paa at lære mig Engelsk. Mine Ankler
  var fri, saa jeg havde kun at trække mine Hænder ud af Løkken, med et
  eneste Spring fare op, snappe min Sabel, der laa ved Lejrilden, og kaste
  mig op paa Ryggen af den stakkels Vidals Hest. Paa Grund af min saarede
  Ankel kunde jeg ikke sætte Foden i Stigbøjlen, men sprang lige op paa
  Ryggen af Dyret, løste det fra Træet, og før Banditterne kunde affyre en
  Pistol, var jeg ved Siden af den engelske Officer.
  
  "Jeg overgiver mig til Dem, Sir!" raabte jeg, men jeg maa indrømme, at
  mit Engelske ikke var bedre end hans Franske, "dersom De vil kaste et
  Blik paa Træet derhenne, vil De se, hvorledes disse Skurke behandler de
  hæderlige Soldater, der falder i deres Klør."
  
  Ilden flammede i samme Øjeblik op og præsenterede stakkels Vidal for
  dem, et saa rædselsfuldt Syn, som nogensinde er set under et natligt
  Mareridt. "Godam!" skreg Officeren, og "Godam!" skreg hver af de fire
  Soldater, hvilket betyder det samme som naar vi siger "Mon Dieu!" Ud røg
  fire Sabler, og Soldaterne rykkede frem. En af dem, en Sergent, lo og
  klappede mig paa Skulderen.
  
  "Kæmp for Deres Liv, min Ven," sagde han.
  
  Hvor var det dejligt atter at have en Hest under sig og et Vaaben i
  Haanden. Jeg svingede det over mit Hoved og brød ud i Begejstringsraab.
  Anføreren kom hen imod os med sit forhadte, smilende Fjæs.
  
  "Deres Ekscellence vil lægge Mærke til, at denne Franskmand er min
  Fange!" sagde han.
  
  "De er en nedrig Røver!" svarede Englænderen og svingede sin Sabel mod
  ham, "det er vanærende for os at have saadanne Allierede. Dersom Lord
  Wellington var af min Mening, skulde vi, min Tro, klynge Dem op i det
  nærmeste Træ."
  
  "Men min Fange?" spurgte Røveren med sin sledske Stemme.
  
  "Han følger med os til den britiske Lejr!"
  
  "Tillad mig at hviske Dem et Ord i Øret, før end at De trækker af med
  ham."
  
  Han nærmede sig den unge Officer, men vendte sig derefter hurtig som
  Lynet om mod mig og fyrede sin Pistol af mod mit Ansigt. Kuglen fo'r
  gennem mit Haar og lavede et Hul i min Chako. Da han saa, at han havde
  fejlet, hævede han endnu en Pistol og skulde atter til at fyre paa mig,
  da den engelske Sergent ved et eneste Hug næsten skilte hans Hoved fra
  Kroppen. Hans Legeme havde næppe berørt Jorden, før hele Banden faldt
  over os, men med en halv Snes Spring og lige saa mange Hug var vi
  hurtigt ude af Pladsen og galopperede ned ad den bugtede Sti, som førte
  ned i Dalen.
  
  Det var først, da vi havde passeret Hulvejen, og var ude paa de aabne
  Marker, at vi vovede at standse og undersøge, hvad Skade vi havde
  taget. Skønt jeg var baade træt og saaret, slog mit Hjerte dog af
  Stolthed og mit Bryst var ved at sprænge Uniformen ved Tanken om, at
  disse Røvere sikkert sent vilde glemme mig. De vilde, min Tro, nok
  betænke dem to Gange, før de atter lagde Haand paa en Husar af tredje
  Regiment. Jeg var saa opfyldt heraf, at jeg holdt en lille Tale til
  disse brave Englændere, og fortalte dem, hvem det var, de havde befriet.
  Jeg vilde ogsaa have talt om Ære og om tapre Mænds Sympati, men
  Officeren afbrød mig kort:
  
  "Det er meget godt!" sagde han, "er der noget i Vejen, Sergent?"
  
  "Dragonen Jones' Hest er ramt af en Pistolkugle tæt ved Hoven!"
  
  "Dragonen Jones kan ride med os. Sergent Hallyday har sammen med
  Dragonerne Harvey og Smith at holde til højre, indtil de naar de tyske
  Husarers Forposter."
  
  Saa raslede de tre af Sted, medens Officeren og jeg red lige i Retning
  af den engelske Lejr, fulgt i nogen Afstand af Dragonen, hvis Hest var
  saaret. Vi aabnede snart vore Hjerter for hinanden, thi vi følte lige
  fra Begyndelsen gensidig Sympati. Han var Adelsmand, en prægtig Fyr og
  var sendt ud af Lord Wellington for at udspejde, om der var Tegn paa vor
  Fremrykning gennem Bjergene. Et omflakkende Liv som mit har den Fordel,
  at man efterhaanden lærer at tilegne sig smaa Finesser, der kendetegner
  den sande Verdensmand. Jeg har f. Eks. næppe mødt en Franskmand, der
  betjente sig rigtigt af engelske Titler. Dersom jeg ikke havde gjort
  mine Erfaringer, havde jeg ikke været i Stand til med Sikkerhed at sige,
  at den unge Mand skulde betitles Milor the Hon. Sir Russell, Bart,
  særlig det sidste Ord er en meget fornem Titel, omtrent lige saa fornem
  som det spanske "Don", hvorfor jeg sædvanligvis betjente mig af dette
  Ord, naar jeg henvendte mig til ham.
  
  Medens vi saaledes red Side om Side i den dejlige, maanelyse spanske
  Nat, talte vi saa fortroligt sammen, som om vi havde været Brødre. Vi
  var begge i samme Alder, begge ved det lette Kavalleri -- han hørte til
  det sekstende lette Dragonregiment -- og havde begge de samme
  Forhaabninger og den samme Ærgerrighed. Jeg har aldrig lært en Mand saa
  hurtigt at kende som Bart. Han opgav mig Navnet paa en Pige, som han
  havde lært at kende i en Have, der hedder Vauxhall, og jeg for min Del
  fortalte ham om lille Coralie ved Operaen. Han tog en Haarlok frem fra
  Brystet, og jeg et Strømpebaand. Saa kom vi næsten op at skændes om
  Husarer og Dragoner, thi han var latterlig stolt af sit Regiment, og I
  skulde have set ham kruse sine Læber og slaa paa sit Sværdhæfte, da jeg
  sagde, at jeg haabede, at han aldrig med sine Ryttere skulde være saa
  uheldig at komme i Vejen for tredje Husarregiment. Tilsidst begyndte han
  at tale om, hvad Englænderne kalder Sport, og han fortalte mig
  Historier om, hvor mange Penge han havde tabt i Væddemaal om, hvilken af
  to Haner, der kunde dræbe den anden, eller hvilken af to Mænd, der slog
  den bedste Næve, saa jeg blev ganske opfyldt af Forbavselse. Han var
  øjeblikkelig parat til at vædde om de mærkeligste Ting. Saa jeg et
  Stjerneskud, vilde han straks vædde om, at han saa flere end jeg. Det
  skulde gælde femogtyve Francs pr. Stjerne, og det var først, da jeg
  fortalte ham, at min Pung desværre var falden i Røvernes Hænder, at han
  opgav den Ide.
  
  Naa, vi snakkede videre paa samme venskabelige Maade, indtil Dagen brød
  frem, og vi pludselig hørte en heftig Musketild et Sted forude. Det var
  i et klippefuldt og ujævnt Terræn, og jeg tænkte straks, at der var
  begyndt en større Træfning. Bart smilede ved denne Tanke og fortalte
  mig, at Lyden kom fra den engelske Lejr, hvor hver Mand om Morgenen
  tømte sin Bøsse for altid at være sikker paa at have tørt Krudt i den.
  
  "Endnu en Fjerdingvej, og vi er ved Forposterne!" sagde han.
  
  Jeg saa mig omkring og opdagede, at vi under alt dette var kommen saa
  langt forud for Dragonen paa den halte Hest, at denne ikke var til at
  øjne. Jeg saa mig om til alle Sider, men i den klippefulde Dal var der
  ingen andre at se end os to -- begge bevæbnede og paa gode Heste. Jeg
  begyndte at spørge mig selv, om det nu ogsaa var nødvendigt at
  tilbagelægge den Fjerdingvej, der skulde bringe mig til de britiske
  Forposter.
  
  Jeg ønsker paa dette Punkt at tale aabent til Jer, mine Venner, thi jeg
  vil ikke have, at I skal tænke, jeg handlede uhæderligt mod den Mand,
  der havde frelst mig fra Røvernes Kløer. I maa erindre, at af alle
  Forpligtelser er den den første, en kommanderende Officer har over for
  sine egne Folk. I maa ogsaa huske paa, at Krig er et Spil, der spilles
  efter ganske bestemte Regler, og naar disse Regler brydes, maa man bøde
  for Overtrædelsen. Hvis jeg havde givet Bart mit Æresord, vilde jeg have
  været en infam Skurk, om jeg havde tænkt paa at undfly. Men mit Æresord
  var ikke blevet mig afkrævet. Uheldet med den lamme Hest, der befandt
  sig et Sted bagude, havde bragt os paa lige Fod. Havde det været mig,
  der havde taget ham til Fange, vilde jeg have behandlet ham lige saa
  ridderligt, men paa samme Tid vilde jeg have affordret ham hans Sværd og
  i det mindste haft en Mand ved min Side. Jeg holdt min Hest an og
  spurgte ham, om han saa noget Brud paa disse Love, saafremt jeg forlod
  ham.
  
  "Man kan jo være to i den Leg, min kære Bart," sagde jeg.
  
  "Saa vil vi se, hvem der leger bedst!" raabte han og greb sit Sværd.
  
  Jeg havde ogsaa trukket mit, men jeg var fast bestemt paa ikke at saare
  den brilliante unge Mand, der havde været min Velgører.
  
  Han betænkte sig lidt og gentog saa flere Gange det engelske Ord for
  "Mon Dieu".
  
  "De vil altsaa rømme, vil De!" sagde han.
  
  "Ja, hvis De ikke har noget at indvende derimod?"
  
  "Den eneste Undskyldning, jeg kunde tænke mig," sagde Bart, "skulde være
  den, at jeg gør Dem et Hoved kortere, saafremt De forsøger derpaa."
  
  "Hør mig," sagde jeg, "De paastaar, at jeg er Deres Fange. Jeg kan med
  lige saa stor Ret paastaa, at De er min. Vi er alene her, og selv om jeg
  slet ikke tvivler om, at De er en udmærket Fægter, kan De dog næppe
  haabe at staa Dem mod den bedste Klinge i hele sjette lette
  Kavalleri-Brigade."
  
  Hans Svar var et Hug efter mit Hoved. Jeg afparerede det og huggede det
  halve af hans Fjerbusk af. Han stødte efter mit Bryst, men jeg slog hans
  Sværd til Side og huggede ogsaa den anden Halvdel af Fjerbusken af.
  
  "Hvad er det for Abekattestreger?" raabte han, da jeg vendte min Hest.
  
  "Hvorfor hugger De efter mig? De ser jo, at jeg ikke gør Gengæld."
  
  "Det er altsammen meget godt," bemærkede han, "men De skal alligevel
  følge mig til Lejren."
  
  "Jeg faar aldrig Lejren at se!" paastod jeg.
  
  "Jeg holder ni mod en paa, at De faar den at se!" raabte han, medens
  han red efter mig med Sværdet i Haanden.
  
  Ved disse Ord fik jeg en Ide. Kunde vi ikke afgøre Sagen paa anden Maade
  end ved at slaas? Bart kunde let bringe Sagen saa vidt, at jeg blev nødt
  til at saare ham, for at undgaa, at han saarede mig. Jeg undgik hans
  Stød, men hans Sabelspids var kun en Tomme fra min Hals.
  
  "Jeg vil gøre Dem et Forslag!" raabte jeg, "lad os kaste Terninger om,
  hvem der skal være den andens Fange."
  
  Han smilede ved disse Ord. De tiltalte hans Sportssans.
  
  "Hvor har De Terningerne?" kom det.
  
  "Jeg har ingen!"
  
  "Jeg heller ikke, men jeg har Kort!"
  
  "Lad det saa bare være Kort!" sagde jeg.
  
  "Og Spillet?"
  
  "Jeg overlader det til Dem."
  
  "Lad det være Ecarté -- den, der vinder tre Partier."
  
  Jeg kunde ikke lade være at smile, thi jeg tror ikke, der er tre Mænd i
  Frankrig, der er mine Overmænd i det Spil. Jeg fortalte Bart det, da vi
  steg af Hesten, men han smilede kun, da han hørte det.
  
  "Jeg gik for at være den bedste Spiller hos Watiers," svarede han, "da
  Chancerne altsaa er ens, fortjener De at være fri, saafremt De vinder."
  
  Vi tøjlede vore Heste og satte os ned paa hver sin Side af en stor, flad
  Klippeblok. Bart tog et Spil Kort frem, og jeg behøvede blot at se ham
  blande for at forstaa, at han ikke var Begynder i Spillet. Saa begyndte
  Spillet. Det var min Tro nok værd at spille om den Indsats. Han ønskede
  at føje hundrede Guldstykker til, men hvad havde Penge at betyde, naar
  Oberst Etienne Gerards Skæbne afhang af Spillet? Det forekom mig, som om
  alle, der havde Grund til at være interesserede i dette Spil -- min Moder,
  mine Husarer, det tresindstyvende Armékorps, Ney, Massena, ja selv
  Kejseren -- sluttede Kres omkring os i denne ensomme Dal. Himmel, hvilket
  Slag for dem alle, saafremt Spillet gik mig imod! Men jeg var ved godt
  Mod, thi med Undtagelse af gamle Bouvet af Berchenys Husarer, der vandt
  seks og halvfjerds af et hundrede og halvtreds Spil i en Tournering med
  mig, har jeg altid været den, der har vundet de fleste Partier.
  
  Det første Spil vandt jeg let nok, men jeg maa indrømme, at Kortene var
  mig gunstige, og at min Modstander ikke kunde spille anderledes end han
  gjorde. Jeg tror ikke, at jeg nogensinde har spillet bedre end i det
  andet Spil og reddede et Stik ved en Finesse, men Bart overvandt mig,
  markerede Kongen og gik ud i anden Omgang. Vi var nu saa ophidsede, at
  han lagde sin Hjelm fra sig og jeg min Chako.
  
  "Jeg sætter min rødskimlede Hoppe imod Deres sorte Hest!" sagde han.
  
  "Vedtaget!" sagde jeg.
  
  "Saddel, Tømme og Stigbøjler!"
  
  "Vedtaget!" sagde jeg.
  
  Jeg var bleven smittet af hans Sportsiver. Jeg vilde have sat mine
  Husarer mod hans Dragoner, saafremt vi havde kunnet spille om dem.
  
  Og saa fortsatte vi dette storartede Spil. Hvor han spillede, denne
  Englænder, spillede paa en Maade, der var Indsatsen værdig. Men jeg,
  mine Venner, jeg var storartet! Af de fem, jeg skulde vinde, naaede jeg
  de tre i første Omgang. Bart tyggede paa sit Overskæg og trommede med
  Fingrene, medens jeg allerede følte mig i Spidsen for mine smaa
  Hallunker. I anden Omgang vendte jeg Kongen op, men mistede to Stik -- jeg
  havde nu fire mod hans to. Da jeg sidste Gang saa paa mine Kort, kunde
  jeg ikke tilbageholde et Fryderaab. "Dersom jeg ikke vinder min Frihed
  nu," tænkte jeg, "fortjener jeg evig at blive i Lænker!"
  
  Men min smukke Hest blev overvunden af hans ringere. Jeg kunde have
  kastet mig ned paa Jorden, da jeg tænkte derpaa.
  
  "De maa have spillet godt Ecarté hos Watiers i Aar '10 -- det er Brigader
  Gerards Mening!" sagde jeg.
  
  Det beroede nu paa sidste Omgang. Han lagde sit Bælte fra sig og jeg min
  Sabelrem. Han var meget koldblodig, denne Englænder, og jeg prøvede paa
  at synes lige saa rolig, men Sveden løb mig ned i Øjnene. Det blev hans
  Tur at give, og jeg maa tilstaa, at mine Hænder rystede, saa at jeg
  næppe kunde tage om Kortene. Men da jeg fik fat paa dem, hvad tror I
  saa, der var det første Kort, jeg saa? Det var Kongen, Kongen, den
  mægtige Trumf Konge! Jeg skulde netop til at melde, da Ordet døde hen
  paa mine Læber ved Synet af min Kammerat.
  
  Han holdt sine Kort i Haanden, men hans Træk var slappede og han
  stirrede hen mod mine Skuldre med det forfærdeligste Udtryk af
  Bestyrtelse og Overraskelse. Jeg vendte mig om, og blev selv forbavset
  over, hvad jeg saa.
  
  Tre Mænd stod lige ved Siden af os, højst en halv Snes Alen borte. Den
  midterste var velvoksen, men dog ikke for høj -- omtrent af samme Højde
  som jeg selv. Han var klædt i en mørk Uniform med en lille trekantet Hat
  med hvid Fjerbusk. Men det var ikke hans Dragt, der interesserede mig.
  Det var hans Ansigt, hans magre Kinder, hans Ørnenæse, hans haarde, blaa
  Øjne og hans tynde, fastsluttede Læber, der bibragte mig Følelsen af, at
  dette ikke var noget almindeligt Dusinmenneske. Han havde rynket Brynene
  og han kastede et saadant Blik paa stakkels Bart, at Kortene et for et
  gled ud af hans lammede Fingre. Midt bag ved de tre Mænd holdt der lige
  saa mange Heste, og længst tilbage en Eskorte af Dragoner.
  
  "Hallo, Crauford, hvad Pokker tager De Dem for?" spurgte den spinkle
  Mand.
  
  "Hører De ikke, Sir!" raabte den ene af hans Ledsagere, "Lord Wellington
  ønsker at vide, hvad dette skal betyde!"
  
  Min stakkels Bart fremstammede en Beretning om, hvad der var passeret,
  men dette Klippe-Ansigt formildedes ikke et Øjeblik.
  
  "Meget vel, Crauford!" udbrød han, "men Hærens Disciplin maa
  opretholdes. Vær saa god at melde Dem ved Hovedkvarteret som Fange."
  
  Det var frygteligt for mig at se Bart stige op paa sin Hest og ride
  nedslaaet bort. Jeg kunde ikke udholde det, men kastede mig foran den
  engelske General. Jeg talte hans Sag og fortalte ham, hvorledes jeg,
  Oberst Gerard kunde bevidne, hvilken uforfærdet ung Mand han var. Min
  Veltalenhed vilde have smeltet det haardeste Hjerte. Jeg fik Taarer i
  mine Øjne, men ikke i hans. Saa svigtede min Stemme mig, og jeg kunde
  ikke sige mere.
  
  "Med hvilken Vægt belæsser De Muldyrene i den franske Armé, Sir,"
  spurgte han. Det var alt, hvad denne flegmatiske Englænder havde at
  svare paa mine glødende Ord. Saaledes lød hans Svar, hvor en Franskmand
  vilde have kastet sig om Halsen paa mig.
  
  "Hvor stor en Vægt paa et Muldyr?" gentog den ene af hans Ledsagere.
  
  "Tohundrede og ti Pund!" svarede jeg.
  
  "Saa belæsser man dem Pokkers slet!" sagde Lord Wellington, "før Fangen
  hen til min Eskorte."
  
  Hans Dragoner omringede mig, og jeg -- jeg var næsten ved at blive gal,
  da jeg tænkte paa, at jeg havde haft et oplagt Spil i mine Hænder, og at
  jeg i dette Øjeblik kunde have været en fri Mand. Jeg holdt Kortene op
  for Generalen.
  
  "Se, Mylord!" næsten skreg jeg, "jeg spillede for min Frihed og jeg
  vandt. Thi som De ser, holder jeg paa Kongen!"
  
  For første Gang fo'r der et let Smil over hans magre Ansigt.
  
  "Tværtimod!" sagde han, "det er mig, der vandt, thi som De ser, holder
  min Konge paa Dem."
  
  
  
  
  V.
  
  Hvorledes Kongen holdt paa Brigaderen.
  
  
  Jeg fortalte Jer sidst, mine Venner, hvorledes Englænderne beholdt mig,
  efter at jeg havde spillet med Bart om min Frihed og vundet. Jeg skal i
  Aften fortsætte min Beretning.
  
  Jeg skal love for, at de passede godt paa mig i Oporto, for ikke at
  give saa vigtig en Fange Lejlighed til at slippe bort. Den tiende Avgust
  blev jeg bragt om Bord paa det Skib, der skulde føre os til England,
  hvor alle vi Fanger blev indsat i et stort Fængsel, der var bygget til
  os i Dartmoor. Vi plejede at kalde det "L'hotel Français, et Pension",
  thi I forstaar, at vi var raske Gutter, der ikke tabte Humøret for lidt
  Modgang.
  
  Det var kun de Officerer, der nægtede at afgive Deres Æresord, der blev
  indkvarteret i Dartmoor, og Størstedelen af Fangerne var Menige fra Hær
  og Flaade. I spørger mig maaske, hvorfor jeg ikke vilde give mit
  Æresord, og derved komme til at nyde de samme Goder som mine
  Officerskammerater. Naa, jeg havde to Grunde, der hver for sig var
  afgørende nok.
  
  For det første havde jeg saa stor Tillid til mig selv, at jeg følte mig
  overbevist om, at det nok skulde lykkes mig at undslippe. For det andet
  har min Familie, skønt gammel og anset, aldrig været velhavende, og jeg
  kunde ikke bringe det over mit Hjerte at beskære min Moders smaa
  Indtægter. Det at repræsentere i de engelske Familier, kostede Penge. Af
  disse Grunde foretrak jeg den levende Begravelse i det frygtelige
  Fængsel i Dartmoor.
  
  Jeg skal nu fortælle Jer om mit Ophold i England, og hvorledes Lord
  Wellingtons Ord passede, da han sagde, at Kongen holdt paa mig.
  
  Vi Officerer beboede en særlig Fløj af denne fæstningslignende Bygning,
  og det var en meget broget Flok, der her var bragt sammen. De havde
  ladet os beholde vore Uniformer, saa at der neppe var et Korps, der
  havde gjort Tjeneste under Victor, Massena eller Ney, som ikke var
  repræsenteret her, og som ikke havde været det fra det Øjeblik, Junot
  blev slaaet ved Vimiera. Der var Jægere i grønne Trøjer, Husarer som jeg
  selv, blaa Dragoner, hvidbrystede Lansenerer, Ingeniører, Grenaderer,
  Artillerister og Intendanter. Men Størsteparten var dog Søofficerer, thi
  England havde Overtaget til Søs.
  
  Ikke saa snart var jeg kommen til Dartmoor, før jeg begyndte at lægge
  Planer om, hvorledes jeg skulde komme ud igen, og I kan sagtens tænke
  Jer, at det ikke varede længe, før jeg mente at have fundet en Udvej. Vi
  Officerer var blevne anbragte to og to i Cellen, og min Kammerat var en
  lang, tavs Fyr ved Navn Beaumont af det lette Artilleri; han var bleven
  taget til Fange af Englænderne ved Astorga.
  
  Det er sjældent, jeg har mødt en Mand, som jeg ikke kunde gøre til min
  Ven, for mine Tilbøjeligheder og Optræden er -- som I kender dem. Men
  denne Fyr havde aldrig et Smil tilovers for en Spøg eller Øre for mine
  Sorger. Han sad blot og saa hen for sig med sløve Øjne, saa at jeg
  tilsidst kom til det Resultat, at de to Aars Fangenskab havde gjort ham
  forrykt. Hvor jeg dog ønskede, at gamle Bouvet eller en af mine
  Kammerater blandt Husarerne var her i Stedet for denne Mumie. Men nu var
  han der en Gang, og jeg maatte se at drage ham til Nytte saa meget som
  muligt; thi mine Planer om Flugt kunde kun blive til Virkelighed, naar
  vi gjorde fælles Sag. Hvad kunde jeg vel udrette, uden at han opdagede
  det?
  
  Jeg hentydede derfor først til mit Forehavende, senere talte jeg mere
  aabent, og jeg fik det Indtryk, at han var tilbøjelig til at tage Del i
  Flugtforsøget.
  
  Jeg undersøgte Murene, jeg undersøgte Gulv og Loft, jeg bankede og
  huggede. Men alt syntes tykt og solidt. Døren var af Jern, lukket af en
  Springlaas, og den havde en lille Laage, hvorigennem Vagten kastede et
  undersøgende Blik to Gange hver Nat. I Cellen var der to Senge, to
  Stole, to Servanter, ellers intet. Men jeg ønskede mig ikke større
  Komfort. Hvornaar havde jeg i mit tolv Aars Feltliv haft saa megen? Men
  hvorledes skulde jeg slippe ud? Nat efter Nat laa jeg og tænkte paa mine
  femhundrede Husarer, og jeg havde frygtelige Mareridt, der afmalede mig
  mit Regiment i det sørgeligste Forfald. En Gang blev det stikkende i en
  Mose, ved en anden Lejlighed blev det pryglet af i Kejserens Nærværelse.
  Saa kunde jeg vaagne op, badet i Sved, og give mig til at banke paa
  Væggene.
  
  Der var kun et eneste Vindue i Cellen, og selv dette var for lille til,
  at et Barn kunde slippe igennem det. Desuden var det beskyttet ved en
  tyk Jernstang i Midten. Som I vil se, var der ikke stor Mulighed for
  Flugt, men det gik mere og mere op for mig, at vore Anstrengelser maatte
  rettes imod det. For at gøre Sagen værre, førte det ud i
  Fængselsgaarden, som var omgivet af to høje Mure. Men, som jeg sagde til
  min mutte Kammerat, det er tidsnok at tale om Vistula, naar man er over
  Rhinen. Jeg brækkede et Stykke Jern af mit Sengested og gav mig derefter
  i Lag med at løsne Cementen, der holdt Jernstangen fast. Jeg arbejdede
  tre Timer ad Gangen og løb derefter hen til Sengen, naar jeg hørte
  Vagtens Skridt udenfor. Saa igen tre Timers Arbejde og ofte endnu tre,
  thi jeg syntes, Beaumont var saa sløv og klodset, at jeg ligesaa godt
  kunde gøre Arbejdet selv.
  
  Jeg udmalede mig, at tredje Husarregiment ventede paa mig udenfor
  Vinduerne med Trommer og Standarter, Leopard-Skaberakker og hele
  Pibetøjet. Saa kunde jeg arbejde som en besat, indtil min Jernstump blev
  vaad af Blod. Nat efter Nat brækkede jeg den stenhaarde Cement løs og
  skjulte Stumperne under min Madras, indtil det Øjeblik endelig var inde,
  hvor jeg med et kraftigt Tag rykkede Jernstangen ud. Jeg var naaet det
  første Skridt hen imod min Frihed.
  
  Derefter tog jeg fat i Muren, der omgav Vinduet. Efter tre Ugers Forløb
  havde jeg faaet løsnet saa mange Sten, at jeg kunde klemme mig ud
  igennem Aabningen. Alt var saaledes rede til vor Flugt. I vil forstaa,
  at jeg altid om Dagen satte Jernstangen og Stenene tilbage paa deres
  Plads, og Vagten opdagede heldigvis Intet. Tre Dage efter vilde det være
  Nymaane, og det forekom mig at være et gunstigt Øjeblik til at vove
  Flugtforsøget.
  
  Da endelig den sidste Dag var gaaet, var jeg i saa nervøs Ophidselse, at
  jeg næsten ikke kunde beherske mig. Hvert Øjeblik faldt den Tanke mig
  ind, at Vagten havde opdaget, hvad vi havde for. Hvad min Kammerat
  angaar, da sad han paa sin Seng og bed Negle og skulede efter mig paa
  sin sædvanlige sløve Maner.
  
  "Mod, min Ven!" hviskede jeg og bankede ham paa Skulderen, "De vil snart
  faa Deres Kammerater at se!"
  
  "Det kan være meget godt," svarede han; "men hvorhen vil De flygte, naar
  De er sluppen ud?"
  
  "Til Kysten!" svarede jeg. "Alt vil nok føje sig for en tapper Mand, og
  jeg skal hurtigt naa tilbage til mit Regiment."
  
  "Det er nok rimeligere, at De kommer ned i et af de underjordiske Huller
  eller til en af Portsmouths Galejer," sagde han.
  
  "En Soldat løber sin Risiko," bemærkede jeg; "det er kun en Kujon, der
  altid frygter det værste."
  
  Jeg saa Rødmen stige op i hans gustne Kinder ved denne Bemærkning og var
  meget tilfreds hermed, thi det var det eneste Livstegn, som jeg nogen
  Sinde havde iagttaget hos ham. Et Øjeblik efter greb han efter sin
  Vandkande, som jeg formodentlig skulde have haft i Hovedet, men han
  nøjedes med at trække paa Skulderen og gav sig straks i Lag med sin
  Yndlingsbeskæftigelse: at bide Negle.
  
  Da jeg hen paa Aftenen saa ud af mit Vindue, var Himlen kulsort. Regnen
  strømmede ned, og det blæste en hel Orkan. Af Vagten udenfor var der
  intet at se. Han havde uden Tvivl søgt Ly for Uvejret i en eller anden
  Krog. Jeg tog Jernstangen fra Vinduet, trak Stenene ud og gav min
  Kammerat Tegn til at krybe igennem Hullet.
  
  "Jeg følger efter, Oberst!" sagde han.
  
  "Vil De gaa først?" spurgte jeg.
  
  "Jeg ser hellere, at De viser mig Vej."
  
  "Kom saa lige bag efter mig, men kom stille, saafremt De har Deres Liv
  kært."
  
  Jeg kunde i Mørket høre Fyrens Tænder klapre, og jeg tror ikke, at et
  Menneske nogensinde har haft en daarligere Hjælper til saa fortvivlet et
  Foretagende. Jeg greb imidlertid Jernstangen, stod op paa min Stol og
  pressede mit Hovede og mine Skuldre ud igennem Aabningen. Jeg var kommen
  omtrent halvvejs igennem, da min Kammerat pludselig greb mig i Benene
  og hylede, saa højt han kunde:
  
  "Hjælp! Hjælp! En Fange er ved at undslippe!"
  
  I kan tænke Jer mine Følelser i det Øjeblik. Jeg begreb straks, hvilket
  gement Spil denne modbydelige Fyr spillede. Hvorfor skulde han risikere
  sit Skind ved at klatre omkring paa Muren, naar han var sikker paa at
  blive frigivet, fordi han havde forhindret saa vigtig en Fanges Flugt.
  Jeg havde straks set, at han var en Kujon og en Ræv, men havde dog
  alligevel ikke tiltroet ham en saadan Nederdrægtighed. Jeg sprang
  tilbage i det mørke Kammer, greb ham i Struben og gav ham et Par Slag
  med Jernstangen. Ved det første Slag hylede han som en lille Køter, naar
  man træder den over Poterne. Ved det andet faldt han om paa Gulvet med
  en Grynten. Saa satte jeg mig hen paa Bænken og ventede resigneret paa,
  hvad dette vilde føre til.
  
  Men der gik et Minut og endnu et, uden at jeg hørte anden Lyd end det
  tunge, næsten snorkende Aandedræt fra det sanseløse Vrag paa Gulvet.
  Skulde det være muligt, at hans advarende Skrig upaaagtede var døde hen
  i Stormens Brølen? Først var det kun et svagt Haab, et Minut senere var
  det sandsynligt, og efter endnu et Minuts Forløb var det sikkert. Der
  hørtes ingen Lyd fra Gangen udenfor og heller ingen fra
  Fængselsgaarden. Jeg tørrede den kolde Sved af min Pande og spurgte
  derefter mig selv, hvad jeg nu skulde gøre.
  
  En Ting var sikkert. Manden paa Gulvet maatte dø. Hvis jeg lod ham blive
  tilbage, var det umuligt at vide, hvornaar han kom til sig selv og
  gjorde Anskrig. Jeg turde ikke tænde Lys, saa jeg følte mig frem i
  Mørket, indtil jeg rørte ved noget vaadt, som jeg vidste var hans
  Hovede. Jeg hævede min Jernstang, men der var noget, mine Venner, der
  forhindrede mig i at fuldføre mit Forsæt. I Kampens Hede har jeg gjort
  det af med mange Mennesker, hæderlige Mænd, der aldrig har fornærmet
  mig. Og her laa dette Vrag, et Dyr, der ikke fortjente at leve, som
  havde prøvet paa at styrte mig i Ulykke, og dog kunde jeg ikke faa mig
  selv til at knuse hans Pandeskal. Saadan en Gerning kunde være meget god
  for en spansk Bandit, men ikke for en Soldat og Gentleman som jeg. Jeg
  nøjedes derfor med at kneble ham og bandt ham derefter med Strimler af
  Sengetæppet. I den svækkede Tilstand, han befandt sig i, var der god
  Grund til at antage, at han i hvert Fald ikke kunde komme fri før
  Vagtens næste Inspektion. Af Beaumonts og mine egne Lagener lavede jeg
  derefter Reb og bandt dette til Midten af min Jernstang, der var lidt
  over en Fod lang. Saa krøb jeg ud i Gaarden, hvor Regnen styrtede ned og
  Blæsten hylede endnu stærkere end før. Jeg holdt mig i Skyggen af
  Fængselsmuren, hvor der var saa ravende mørkt, at jeg ikke kunde se en
  Haand for mig. Derefter kastede jeg min Stang over Muren og halede i
  den, indtil den blev siddende fast i to af de Spiger, hvormed Murens
  Kant var besat. Jeg klatrede derefter op af Rebet, trak det op efter mig
  og sprang ned paa den anden Side. Paa lignende Maade kom jeg op paa den
  anden Mur og sad netop og skrævede imellem Spigerne, da jeg saa noget
  blinke i Mørket nedenunder. Det var Skildvagtens Bajonet, og da den
  anden Mur var betydeligt lavere end den første, var jeg nu saa tæt inde
  paa ham, at jeg næsten kunde naa ham. Da rejste han sig pludselig og
  slentrede af Sted i Plaskregnen. Jeg gled hurtigt ned ad Rebet, lod det
  blive hængende og styrtede af Sted i vildt Løb.
  
  Himmel, hvor jeg løb! Stormen slog mig i Ansigtet, Regnen prikkede i min
  Hud. Jeg stak Foden i Huller, snublede over Rødder og faldt imellem
  Buske. Jeg var forreven, aandeløs og blødende. Min Tunge var som Læder,
  mine Fødder som Bly, og mit Hjerte bankede som en Kedeltromme. Men jeg
  løb, løb, løb!
  
  Men Hovedet tabte jeg ikke, mine Venner! Der var Plan i, hvad jeg
  foretog mig. Vore Flygtninge søgte altid til Kysten. Jeg vilde søge ind
  i Landet, saa meget desto mere, som jeg havde fortalt Beaumont det
  modsatte. Jeg vilde flygte imod Nord, medens de vilde søge mig imod
  Syd. Maaske vil I spørge mig, hvorledes jeg kunde holde rede paa
  Verdenshjørnerne i saadan en Nat. Jeg svarer, at jeg havde lagt Mærke
  til, at Vinden kom fra Nord, og at jeg altsaa løb i den rigtige Retning,
  naar jeg havde Vinden imod mig.
  
  Jeg styrtede altsaa af Sted paa denne Maade, da jeg saa to gule Lys
  skinne frem af Mørket lige foran mig. Jeg standsede et Øjeblik og
  overvejede, hvad jeg skulde gøre. Jeg var stadig i min Husaruniform, og
  jeg maatte nødvendigvis skaffe mig nogle Klæder, der ikke røbede mig.
  Dersom disse Lys kom fra en Bondegaard, var det sandsynligt, at jeg der
  kunde finde, hvad jeg søgte. Jeg nærmede mig derfor, ked af, at jeg
  havde maattet efterlade min Jernstump, thi jeg var fast besluttet paa,
  at Folk ikke skulde fange mig levende!
  
  Men jeg opdagede snart, at det ikke var nogen Bondegaard. Lysene var to
  Lygter, der hang paa hver sin Side af en Vogn, og ved deres Skær saa
  jeg, at en bred Landevej laa foran mig. Skjult mellem Buskene iagttog
  jeg, at der var to Heste for Ekvipagen, at en ungdommelig Kusk stod ved
  Hovederne af dem, og at Vognens ene Hjul laa paa Vejen ved Siden af ham.
  Saa blev Vinduet slaaet ned, og et kønt lille Ansigt under en Kappe
  tittede ud.
  
  "Hvad skal vi dog stille op?" udbrød Damen; "Sir Charles maa være faret
  vild, og jeg maa tilbringe Natten her paa Landevejen."
  
  "Maaske jeg kan være Dem til nogen Nytte, Frue!" sagde jeg og kravlede
  fra Buskadset ud i Lygteskæret. En Kvinde i Nød er hellig for mig, og
  denne var endda ung og smuk. I maa erindre, at skønt jeg var Oberst, var
  jeg den Gang kun otte og tyve.
  
  Du gode Gud, hvor hun skreg op, og hvor Kusken gloede! I vil forstaa, at
  efter mit Løb i Mørket var min Chako bulet, mit Ansigt tilsølet og min
  Uniform iturevet og snavset, saa jeg var just ikke den Slags Person, man
  helst vil møde om Natten paa en øde Vej.
  
  "Jeg beklager meget at have forskrækket Dem, Frue!" sagde jeg, "jeg
  hørte tilfældigvis Deres Bemærkning til Kusken og kunde ikke afholde mig
  fra at tilbyde Dem min Tjeneste." Jeg sluttede med et Buk. I kender mit
  Buk og kan forstaa, hvilket Indtryk det gjorde paa Kvinden.
  
  "Jeg er Dem meget forbunden, Sir!" sagde hun, "vi har haft en frygtelig
  Rejse, siden vi forlod Tavistock. Til Slut er et Hjul gaaet af vor Vogn,
  og her ligger vi midt paa Heden. Min Mand, Sir Charles, er gaaet efter
  Hjælp, men jeg frygter for, at han er faret vild."
  
  Jeg skulde til at udtale nogle deltagende Ord, da jeg ved Siden af Damen
  fik Øje paa en sort Rejsekappe, besat med Astrakan, som hendes Ledsager
  maatte have efterladt. Det var netop, hvad jeg behøvede for at skjule
  min Uniform. Ganske sandt, jeg følte mig omtrent som en Landevejsrøver,
  men hvad skulde jeg gøre? Nød bryder alle Love, og jeg var i Fjendens
  Land.
  
  "Jeg antager, Frue, at det er Deres Mands Kappe," bemærkede jeg, "De vil
  sikkert tilgive mig, at jeg bliver nødt til --". Jeg halede den ud gennem
  Vinduet, medens jeg talte.
  
  Jeg kunde se, at der over hendes Ansigt gled et Udtryk af Forbavselse,
  Frygt og Afsky.
  
  "Hvor har jeg dog taget Fejl af Dem!" udbrød hun. "De kommer for at
  plyndre og ikke for at hjælpe mig. De har en dannet Mands Væsen, og dog
  stjæler De min Mands Kappe."
  
  "Frue!" sagde jeg, "jeg beder Dem om ikke at dømme mig, før De ved alt.
  Det er ganske nødvendigt for mig at komme i Besiddelse af Kappen. Men
  saafremt De vil have den Godhed at sige mig, hvem det er, der har den
  Lykke, at være Deres Mand, skal jeg sørge for, at Kappen bliver sendt
  tilbage."
  
  Hendes Ansigt blev mildere, skønt hun stadig anstrængte sig for at se
  fortørnet ud.
  
  "Min Mand," sagde hun, "er Sir Charles Meredith, og han er paa Vej til
  Dartmoor Fængsel med vigtige Statspapirer. Jeg beder Dem, Sir, om at
  forlade os og ikke tage noget med, som tilhører ham."
  
  "Der er kun en Ting, der tilhører ham, som jeg begærer!" svarede jeg.
  
  "Og den har De allerede fjernet fra Vognen!"
  
  "Nej!" sagde jeg, "den er der endnu!"
  
  Hun lo paa sin frejdige, engelske Maade.
  
  "Dersom De i Stedet for at sige mig Komplimenter blot vilde lægge min
  Mands Kappe -- --", begyndte hun.
  
  "Frue!" svarede jeg, "hvad De beder mig om, er ganske umuligt. Dersom De
  vil tillade mig at stige ind i Vognen, skal jeg forklare Dem, hvor
  nødvendig Kappen er for mig."
  
  Himlen maa vide, hvilke Daarskaber jeg kunde have indladt mig paa,
  saafremt jeg ikke i dette Øjeblik havde hørt et svagt "Hallo!" i det
  Fjerne, hvad der blev besvaret af den lille Kusk. Gennem Regn og Mørke
  saa jeg en Lygte, der hurtigt kom nærmere.
  
  "Jeg beklager meget, Frue, at jeg ser mig nødsaget til at forlade Dem,"
  sagde jeg. "Bed Deres Mand være forsikret om, at jeg nok skal passe paa
  hans Kappe." Skønt jeg havde Hastværk, fik jeg dog Tid til at kysse
  Damens Haand, men hun snappede den hurtigt til sig gennem Vinduet og lod
  til at være fornærmet over min Dristighed. Da Lygten ikke var langt
  borte, og den ungdommelige Kusk nu gjorde Mine til at ville hindre min
  Flugt, forsvandt jeg imidlertid skyndsomst i Mørket. Jeg var ung og
  stærk, med Muskler af Staal og havde et Legeme, der var hærdet gennem
  tolv Aars Liv i Felten. Jeg fortsatte min vilde Flugt i omtrent tre
  Timer, stadig imod Nord, med Ansigtet imod Vinden. Paa dette Tidspunkt
  antog jeg, at jeg var mindst fem Mil fjernet fra Fængslet. Dagen var ved
  at bryde frem. Jeg lagde mig derfor ned mellem nogle Buske, som voksede
  paa Toppen af en lille Høj midt i Heden, for at holde mig skjult indtil
  Aften. Det var ikke noget helt fremmed for mig at sove i Storm og Regn,
  og efter at jeg havde svøbt mig ind i den tykke, varme Kappe faldt jeg
  snart i Søvn.
  
  Men det var ingen forfriskende Søvn. Jeg tumlede omkring i de vildeste
  Drømme, hvor alt gik rent galt for mig. Tilsidst, husker jeg, angreb jeg
  en hel Karré ungarske Grenaderer med en enkelt Eskadron af mine Husarer
  paa udmattede Heste, netop som jeg gjorde ved Elchingen. Jeg stod op i
  Stigbøjlerne og raabte "Leve Kejseren!", og mine Husarer brølede "Leve
  Kejseren!" Jeg sprang op fra min haarde Seng med Raabet endnu lydende i
  mine Øren, gned mine Øjne og kiggede frem fra mit Skjul. I Morgenens
  klare Lys saa jeg det, jeg sidst havde ventet eller ønsket at se.
  
  Det var Dartmoor Fængsel! -- Der laa det, stygt og uhyggeligt, kun et
  Par hundrede Alen borte. Var jeg løbet blot nogle faa Minutter mere i
  Mørket, vilde jeg have rendt Hovedet mod Fængselsmuren. Jeg blev saa
  rystet ved Synet, at det først efter nogen Tids Forløb gik op for mig,
  hvorledes det hele hang sammen. Men saa forstod jeg det og gav mig til
  at dunke mig selv i Hovedet af lutter Fortvivlelse. Vinden var slaaet om
  fra Nord til Syd i Løbet af Natten, og da jeg stadig havde holdt mig op
  imod den, var jeg saaledes løbet halvtredje Mil ud og halvtredje Mil
  tilbage for at ende, hvor jeg begyndte. Naar jeg tænkte paa mit
  Hastværk, mine Fald, paa hele min fortvivlede Flugt gennem Mørke, Storm
  og Slud, og at det altsammen skulde ende saaledes, syntes det hele mig
  saa forrykt, at min Fortvivlelse pludselig slog over i Lystighed. Jeg
  kastede mig ned mellem Buskene og lo, lo, lo, indtil mine Sider var helt
  ømme. Derefter svøbte jeg mig ind i min Kappe og overvejede, hvad der nu
  var at gøre.
  
  En Lære har jeg høstet i mit omflakkende Liv -- den aldrig at kalde noget
  en Ulykke, før man har set Enden paa det. Har ikke hver Time sine
  Overraskelser? I dette Tilfælde saa jeg, at Heldet havde gjort mere for
  mig end den snedigste Beregning. Mine Forfølgere troede selvfølgelig, at
  de skulde søge mig i Retning af det Sted, hvor jeg havde sikret mig
  Charles Merediths Kappe og fra mit Skjul kunde jeg se dem skynde sig
  netop i Retning af dette Punkt. Ingen af dem drømte om, at jeg laa
  fredeligt mellem de grønne Grene og lo dem ud. Fangerne havde
  selvfølgelig hørt min Flugt omtale, og Dagen igennem klang deres
  udfordrende Raab hen over Heden og lød i mine Øren som et velkomment
  Bud om Sympati og Kammeratskab. En Gang kom der høje Vredesudbrud, og
  kort efter saa jeg Beaumont med Hovedet indhyllet i Bandager blive ført
  tværs over Gaarden af to Vogtere. Jeg kan ikke sige Jer, hvor dette Syn
  glædede mig, thi det viste, at jeg ikke havde dræbt ham, og desuden, at
  mine Medfanger kendte Sammenhængen med min Flugt.
  
  Hele Dagen laa jeg skjult under Buskene. Mine Lommer var fyldte med
  Brød, som jeg havde sparet sammen af mine Rationer, og ved at gennemsøge
  Kappen, fandt jeg et rødt Silketørklæde, en Skildpaddes Snustobaksdaase
  og en lille Sølvflaske fuld af Whisky og Vand. Desuden fandtes der en
  stor blaa Konvolut med et rødt Segl, adresseret til Direktøren for
  Dartmoor Fængsel.
  
  Dette Brev skaffede mig en Del Hovedbrud, thi Direktøren havde altid
  behandlet mig med den største Hensynsfuldhed, og det krænkede min
  Æresfølelse, at jeg skulde komme til at blande mig i hans
  Korrespondance. Jeg havde halvvejs bestemt mig til at lægge Brevet under
  en Sten i Nærheden af Fængslet, men det vilde blot lede dem paa mit
  Spor. Jeg besluttede mig til at beholde Brevet og haabede paa, at der
  vilde komme en Lejlighed, hvor jeg kunde sende det tilbage til
  Adressaten. Foreløbig gemte jeg det i min Inderlomme.
  
  Jeg skal ikke trætte Jer, mine Venner, med at fortælle Jer om de
  Strabadser, jeg derefter maatte gennemgaa, men vil nøjes med at berette
  om Slutningen paa Æventyret. Det stod mig klart, at jeg maatte se at faa
  en anden Paaklædning end min forræderske Uniform, saafremt det
  vedvarende skulde lykkes mig at undgaa mine Forfølgere. Da syntes det,
  som om Himlen vilde sende mig Hjælp, thi jeg saa en ung Fyr komme
  springende i et hvidt Flonelssæt, og med en fiks Kasket paa Hovedet. Da
  han kom hen til mig, sprang jeg frem imod ham.
  
  "De maa meget tilgive mig, min Herre," sagde jeg, "men jeg er desværre
  nødsaget til at maatte affordre Dem Deres Klæder."
  
  "Affordre mig hvad?" raabte han.
  
  "Deres Klæder!" gentog jeg.
  
  Han stod med Hænderne i Lommen, og der fo'r et fornøjet Smil over hans
  Ansigt.
  
  "Naa, saa De vilde sætte Pris paa at faa Fingre i mine Klæder," svarede
  han endelig. "Jeg er imidlertid bange for, at De denne Gang er gaaet
  galt i Byen. Jeg ved, hvem De er. De er en Franskmand, der er løbet bort
  fra Fængslet dernede, hvad enhver kan se med et halvt Øje. Derimod
  kender De ikke mig, thi ellers vilde De ikke have fattet saa forrykt en
  Plan. Jeg er Bristol Bustler, Verdensmesteren i Boksning."
  
  "De er sikkert en meget dygtig Mand, Sir!" svarede jeg, "men naar jeg
  fortæller Dem, at De staar overfor Oberst Etienne Gerard af Conflans
  Husarer, vil De sikkert hurtigt indse Nødvendigheden af at trække af
  Deres Klæder uden yderligere Snak."
  
  I Stedet for at svare, eller gøre, som jeg sagde, stillede han sig i
  Positur. Et Øjeblik efter havde han mine Støvler i Maven. Men i samme Nu
  fløj mine Ben i Vejret, tusinde Stjerner straalede for mine Øjne, mit
  Hoved blev slynget mod en stor Sten, og jeg tabte Bevidstheden.
  
  Da jeg atter kom til mig selv, laa jeg paa en Rulleseng i et tarveligt
  Værelse. Det snurrede fælt i mit Hoved, og da jeg følte med Haanden til
  det, var der en Knude saa stor som en Valnød over mit ene Øje. En skarp
  Lugt skar i min Næse, og jeg opdagede hurtigt, at en Klud, dyppet i
  Eddike, var bundet om min Pande. I den modsatte Ende af Værelset sad den
  frygtelige lille Mand og badede sit nøgne Knæ med en lind Salve. Saa
  hørte jeg Lyden af Hestehove udenfor, og et Øjeblik efter traadte
  Direktøren for Dartmoor Fængsel ind i Værelset, fulgt af seks
  Fængselsbetjente.
  
  "De ser, Oberst," sagde han med et bittert Smil, "vi fandt Dem dog
  tilsidst!"
  
  Naar en tapper Mand har gjort sit yderste, og det alligevel er slaaet
  Fejl for ham, viser han sit Mod ved den Maade, hvorpaa han bærer sit
  Nederlag.
  
  "Paa en Maade er jeg glad ved atter at hilse paa Dem, min Herre,"
  svarede jeg roligt og værdigt, "thi jeg har været saa uheldig at maatte
  tilbageholde et Brev til Dem."
  
  Han saa forbavset paa mig. Med lidt Besvær fik jeg fat i Brevet, som han
  aabnede. Jeg saa et ejendommeligt Smil brede sig over hans Ansigt,
  medens han læste det.
  
  "Dette maa være det Brev, som Sir Charles Meredith mistede," sagde han.
  
  "Det laa i hans Frakkelomme."
  
  "De har været i Besiddelse af det i to Dage."
  
  "Ja, siden i Forgaars Nat!"
  
  "Og ved ikke, hvad det indeholder?"
  
  Jeg sendte ham et fortørnet Blik, thi hans Spørgsmaal forundrede mig.
  
  Til min Forbavselse brød han ud i en støjende Latter.
  
  "Oberst," sagde han og viskede Taarerne af Øjnene, "De har sandelig
  skaffet ikke alene os, men ogsaa Dem selv en hel Del unødigt Bryderi.
  Tillad mig at læse dette Brev, som De har ført med paa Deres Flugt, op
  for Dem."
  
  Nu skal I høre, hvad det indeholdt:
  
  "Efter Modtagelse af denne Skrivelse anmodes De om at løslade Oberst
  Etienne Gerard af tredje Husarregiment, der er bleven udvekslet med
  Oberst Mason af Hesteartilleriet, nu i Verdun."
  
  Og medens han læste, lo han atter, Vogterne lo, og Fyren med det ømme
  Knæ lo. Da jeg hørte den almindelige Munterhed og tænkte tilbage paa
  alle de Farer og Anstrengelser, som jeg til ingen Nytte havde
  gennemgaaet, kunde jeg da andet end le med? Og var det ikke alligevel
  mig, der havde mest Grund til at le? Thi foran mig havde jeg mit kære
  Frankrig, min Moder, Kejseren og mine Husarer, medens der bag mig laa
  det mørke Fængsel og den engelske Konges tunge Haand.
  
  
  
  
  VI.
  
  Hvorledes Brigaderen spillede om et Kongerige.
  
  
  I ved alle, mine Venner, at efter det russiske Felttog blev Resterne af
  vor stakkels Hær indkvarteret langs Elbens vestlige Bred, hvor
  Mandskabet skulde forsøge at faa det frosne Blod i Aarerne tøet op, og
  ved godt tysk Øl atter faa lidt Kød paa Knoglerne. Imidlertid blev der
  altid et eller andet tilbage i Rusland, og jeg tør nok paastaa, at tre
  store Furagevogne ikke vilde have afgivet tilstrækkelig Plads til alle
  de Fingre og Tæer, der var frosne af under Tilbagetoget. Alligevel
  maatte vi takke Skaberen for vort Held, naar vi tænkte paa vore stakkels
  Kammerater, som vi havde maattet lade blive tilbage paa
  Snemarkerne, -- disse frygtelige Snemarker! Den Dag i Dag holder jeg ikke
  af at se rødt og hvidt sammen, mine Venner. Blot et rødt Lommetørklæde
  paa mit hvide Sengetæppe kan hensætte mig i de frygteligste Drømmerier.
  I vil aldrig faa mig til at fortælle Jer om det russiske Felttog, thi
  Tanken alene er nok til at gøre min Vin sur og forvandle min Tobak til
  Halm.
  
  Af den halve Million Soldater, der gik over Elben i 1812, vendte kun
  omtrent fyrretyve Tusind Infanterister tilbage i Foraaret 1813. Men det
  var frygtelige Mænd, disse fyrretyve Tusinde. Mænd af Staal, vante til
  at indtage deres Maaltider paa Hesteryggen, at sove i Sneen og opfyldte
  af Raseri og Had til Russerne. De skulde holde Stillingen ved Elben,
  indtil den store Hær af udskrevne, som Kejseren kaldte under Fanerne i
  Frankrig, var rede til at hjælpe dem med at gaa over Floden endnu en
  Gang.
  
  Kavalleriet var i en jammerlig Forfatning. Mine Husarer laa i Borna, og
  da jeg første Gang inspicerede dem, brast jeg i Taarer ved Synet af dem.
  Mine prægtige Fyre og mine dejlige Heste -- mit Hjerte krympede sig ved at
  se, i hvilken Forfatning, de var kommen. "Fat Mod," tænkte jeg.
  "Regimentets Tab har været stort, men Eders Oberst har I dog endnu." Jeg
  gik straks i Lag med at rekonstruere Korpset, og havde faaet to gode
  Eskadroner samlet sammen, da der udgik Ordrer til alle Oberster i
  Kavalleriet om øjeblikkelig at begive sig til Regiments-Depoterne i
  Frankrig for at organisere Rekrutterne til det kommende Felttog.
  
  I tror sagtens, mine Venner, at mit Hjerte svulmede af Glæde ved
  Udsigten til at gense Frankrig. Jeg vil ikke skjule for Jer, at jeg blev
  lykkelig over at skulle gense min Moder og en og anden lille Kæreste,
  men der var andre i Hæren, der havde flere Berøringspunkter hjemme. Jeg
  vilde gerne have byttet med enhver, der havde Kone og Børn, og som dog
  maatte blive, hvor de var. Imidlertid nytter det ikke at klage, naar det
  blaa Papir med den lille røde Seddel ankommer, og paa mindre end en Time
  var jeg paa Vej fra Elben til Vogeserne. Alligevel -- der vilde nu komme
  en roligere Tid for mig. Krigen laa bagved mig og Freden forude.
  Saaledes omtrent var mine Tanker, da Trommernes Lyd efterhaanden døde
  bort, og medens den lange, hvide Vej snoede sig foran mig gennem
  Sletter, Skove og Bjerge, med Frankrig et Sted hinsides den blaa Dis,
  der laa ude i Horisonten.
  
  Det er interessant, men ikke altid heldigt, at ride gennem en Hærs
  Arrièregarde. I Høstens Tid behøver Soldaterne liden eller ingen
  Ekstraforplejning. De forsyner sig med Korn fra Markerne, naar de
  passerer forbi, og maler det i deres Lejr. Alt gaar i en Haandevending.
  Det var altid paa denne Tid af Aaret, at hine hurtige Marscher fandt
  Sted, der opfyldte Evropa med Frygt og Forbavselse. Nu var det
  imidlertid udsultede Soldater, der skulde fedes, og jeg maatte hvert
  Øjeblik holde ned i Grøften, naar Faarene fra Coburg eller Okserne fra
  Bayern blev drevne forbi mig, efterfulgt af Vogne, fyldte med Øl fra
  Berlin eller god fransk Cognak.
  
  I forstaar, at jeg blev snart led og ked af disse ufrivillige Ophold.
  Jeg kom ligefrem i godt Humør, da jeg naaede Altenburg og opdagede, at
  Vejen delte sig i to, og at jeg kunde tage den sydlige hurtigere Vej.
  Der var kun faa Vejfarende herfra indtil Greiz, og Stien snoede sig
  gennem Skove af Eg og Bøg. I vil sagtens finde det mærkeligt, at en
  Oberst ved Husarerne atter og atter holdt sin Hest an for at beundre
  Udsigten, men saafremt I havde tilbragt seks Maaneder paa de russiske
  Snemarker, vilde I have forstaaet mig bedre.
  
  Der var dog noget, der optog mig mere end Skovenes Skønhed, og det var
  den Befolkning, jeg kom i Berøring med. Vi havde altid staaet paa en god
  Fod med Tyskerne, og i de sidste seks Aar havde vi ikke mærket til, at
  de bar Nag til os, fordi vi havde lavet lidt om paa deres Landkort. Vi
  havde vist Mændene smaa Elskværdigheder og havde til Gengæld modtaget
  saadanne af Kvinderne. Det gode, hyggelige Tyskland var blevet et andet
  Hjem for os alle. Men nu var der i dette Folks Opførsel kommet noget,
  som jeg ikke kunde forklare mig. Paa Landevejen besvarede man ikke min
  Hilsen, i Skovegnene vendte man Hovedet bort for at undgaa at se mig, og
  i Landsbyerne kunde Folk samle sig i Klynger og skule til mig, naar jeg
  red forbi.
  
  Det var i en lille Landsby ved Schmolin, en halv Mils Vej fra Altenburg,
  at Forholdene blev mig endnu mere brogede. Jeg gjorde Ophold i en Kro
  for at væde mit Overskæg og give Violette et Foder. Det var min Agt at
  sige Pigen, der opvartede mig, en Artighed og om muligt faa anbragt et
  Kys, men hun syntes ikke modtagelig for nogen af Delene og sendte mig et
  vredt Blik. Da jeg hævede mit Glas for at hilse paa Folkene, som sad og
  drak deres Øl lige udenfor Døren, vendte de mig alle Ryggen med
  Undtagelse af en spinkel Fyr, der udbrød: "Dette er vor Skaal, Drenge!
  Det er Skaalen for Bogstavet T." Saa tømte de alle deres Krus under en
  Lattersalve, der klang ildevarslende i mine Øren.
  
  Jeg brød mit Hoved med, hvad denne studeagtige Optræden skulde betyde,
  da jeg, medens jeg red ud af Landsbyen, fik Øje paa et stort T., der
  nylig var skaaret ind i Barken paa et stort Træ. Under mit Ridt om
  Morgenen, havde jeg set adskillige T'er, men havde ikke skænket dem
  nogen Tanke, før Knøsens Ord i Landsbykroen havde henledt min
  Opmærksomhed paa dem. Da en velklædt Rytter i samme Øjeblik passerede
  forbi mig, vendte jeg mig om imod ham for at faa Gaaden løst.
  
  "Kan De sige mig, min Herre, hvad Bogstavet T. betyder?"
  
  Han saa først paa det og betragtede mig derefter paa den besynderligste
  Maade. "Unge Mand," svarede han, "det betyder ikke det samme som
  Bogstavet N."
  
  Før jeg kunde udspørge ham yderligere, satte han Sporene i Hestens Side
  og var borte.
  
  Til en Begyndelse skænkede jeg ikke hans Ord synderlig Opmærksomhed, men
  da jeg travede videre, drejede Violette et Øjeblik sit kønne Hoved, og
  mit Øje fangede Glimtet af det gyldne "N" i Bidslet. Det var Kejserens
  Tegn. Og disse Tegn betød altsaa noget, der var modsat det. Der maatte
  være sket vigtige Ting i Tyskland, medens vi havde været borte; maaske
  den sovende Jætte var ved at vaagne. Jeg tænkte paa de modvillige
  Ansigter, som jeg overalt havde mødt, og det forekom mig, at saafremt
  jeg havde kunnet se ind i disse Folks Hjerter, kunde jeg have bragt
  mærkelige Nyheder med mig til Frankrig. Men dette gjorde mig blot endnu
  ivrigere efter at naa frem til mine Rekrutter og endnu en Gang at se
  stærke Eskadroner bag Kedeltrommerne.
  
  Medens disse Tanker fo'r gennem min Hjerne, var jeg kommen til en aaben
  Plads i Skoven, og ved Siden af Vejen laa der en stor Stak af
  Risbrænde. Idet jeg passerede forbi, lød der en skarp Lyd ud fra
  Grenene, og da jeg saa mig om, fik jeg Øje paa en Mand, der stirrede paa
  mig -- et varmt, rødt Ansigt som en Mands, der er ude af sig selv af
  Spænding og Ophidselse.
  
  Jeg saa straks, at det var den samme Herre, som jeg havde stillet
  Spørgsmaalet en Time tidligere i Landsbyen.
  
  "Kom nærmere," hviskede han, "men roligt og forsigtigt! Maaske har vi i
  dette Øjeblik Spioner om os, og jeg er dødsens, saafremt man ser mig
  tale med Dem."
  
  "Dødsens!" hviskede jeg; "hvem skulde bringe Dem i Døden?"
  
  "Tugendbund! Lützows natlige Jægere! I Franskmænd lever paa en
  Krudttønde, og Lunten er allerede tændt!"
  
  "Dette kommer mig lidt overraskende!" svarede jeg og lænede mig ud over
  Hesten; "men hvad er dette Tugendbund?"
  
  "En hemmelig Sammenslutning, der har planlagt en stor Folkerejsning,
  hvis Formaal er at jage Jer bort fra Tyskland, som I nylig blev jagne ud
  af Rusland."
  
  "Og det er derfor, at disse T'er er anbragt rundt omkring?"
  
  "Ja, det er Signalet. Jeg kunde have fortalt Dem dette i Landsbyen, men
  jeg turde ikke vise mig i længere Samtale med Dem. Jeg galopperede
  imidlertid igennem Skoven for at træffe Dem her og holdt saa vidt muligt
  mig og min Hest skjult."
  
  "Jeg er Dem virkelig forbunden!" svarede jeg, "saa meget mere, som De er
  den eneste Tysker, jeg har mødt i Dag, der har vist almindelig
  Velopdragenhed."
  
  "Alt, hvad jeg ejer, har jeg tjent ved Kontrakter med den franske Hær!"
  vedblev han. "Deres Kejser har været min Velgører. Jeg beder Dem nu ride
  videre; vi har allerede talt for længe sammen. Men tag Dem i Agt for
  Lützows natlige Jægere!"
  
  "Banditter?" spurgte jeg.
  
  "Det er Tysklands bedste Mænd," svarede han; "men fortsæt for Guds Skyld
  Deres Ridt; thi jeg har sat mit Liv og mit gode Navn paa Spil ved at
  bringe Dem denne Advarsel."
  
  I kan tænke Jer, at saafremt jeg tidligere havde tænkt lidt over
  Tingene, blev jeg ikke lettere om Hjertet efter denne mærkelige Samtale
  bag Riskvistene. Hvad der imidlertid havde større Indvirkning paa mig
  end hans Ord, var hans bævende Stemme, hans Ansigt og hans Øjne, der
  skævede til højre og venstre, og i hvilke der kom et forskrækket Glimt,
  blot en Gren knagede. Han var aabenbart hensat i en Tilstand af sanseløs
  Rædsel, og maaske med god Grund, thi kort efter, at jeg havde forladt
  ham, hørte jeg et Bøsseskud og et Raab bag ved mig. Det kan jo have
  været en eller anden Jæger, der har kaldt paa sine Hunde, men i hvert
  Fald hverken saa eller hørte jeg senere noget til denne Mand.
  
  Efter denne Episode holdt jeg selvfølgelig skarpt Udkig og red til, hvor
  Landskabet var aabent, men forsigtigt, hvor der kunde ligge Baghold. Det
  var nødvendigt for mig at opstille denne Regel og følge den, thi
  halvandet hundrede Mil skilte mig fra den franske Grænse. Alligevel
  kunde jeg ikke lade være at smile af min egen Forsigtighed, thi Tyskerne
  havde altid forekommet mig at være blide og elskværdige Folk, hvis
  Fingre passede bedre om en Pibespids end om Sværdhæftet. Jeg skulde
  hurtigt erfare, hvor grundigt jeg havde taget fejl.
  
  Jeg var kommen til et Sted, hvor Vejen løb gennem en vild Bjergtragt og
  forsvandt ind i en Egeskov. Jeg kan omtrent have været halvvejs oppe ad
  Bakken, da jeg saa noget glimte under Træernes Skygge og en Mand komme
  til Syne, iklædt en Frakke, der var saa overbroderet med Guld, at han
  lyste som et Fyrtaarn midt i Solskinnet. Han syntes at være beruset, thi
  han vaklede fra den ene Side af Vejen til den anden, da han kom imod
  mig. Han holdt en af sine Hænder op til Hovedet, og om Halsen havde han
  et rødt Lommetørklæde.
  
  Jeg holdt min Hoppe an og betragtede ham med Væmmelse, thi jeg fandt
  det mærkeligt, at en Mand, der bar saa straalende en Uniform, vilde vise
  sig i en saadan Tilstand i det klare Dagslys. For sit Vedkommende
  stirrede han uafbrudt paa mig og kom langsomt ned imod mig, idet han
  hvert Øjeblik standsede og søgte Støtte op ad en Træstamme. Da jeg atter
  red fremad, hørte jeg ham udstøde et Glædesraab, saa ludede han forover
  og faldt med et Brag hen ad den støvede Vej. Han strakte Hænderne fremad
  under Faldet, og jeg saa nu, at hvad jeg havde antaget for et rødt
  Tørklæde, i Virkeligheden var et frygteligt Saar i hans Hals, ud af
  hvilket der hang en stor Klump af størknet Blod.
  
  "Min Gud!" raabte jeg og sprang ham til Hjælp. "Og jeg, der troede, at
  De var beruset!"
  
  "Ikke beruset, men døende!" svarede han; "men jeg takker Himlen for, at
  jeg har mødt en fransk Officer, medens jeg endnu er i Stand til at
  tale."
  
  Jeg bar ham hen i Lyngen og hældte noget Cognac i Halsen paa ham.
  
  "Hvem har gjort dette?" spurgte jeg, "og hvem er De? De er Franskmand,
  og dog er Deres Uniform ganske fremmed for mig."
  
  "Saaledes er Uniformen i Kejserens nye Æresgarde. Jeg er Markien af
  Château St. Arnaud og er den niende af min Slægt, som dør for Frankrig.
  Jeg er bleven forfulgt og saaret af Lützows Jægere, men fandt et
  Skjulested i Buskadset derhenne og ventede der i Haabet om, at en
  Franskmand skulde komme forbi. Jeg kunde ikke straks se, om De var Ven
  eller Fjende, men jeg følte, at Døden nærmede sig, og at jeg derfor
  maatte løbe Risikoen."
  
  "Hold Modet oppe, Kammerat!" sagde jeg, "jeg har set Folk med værre
  Saar, der endda er komne over det."
  
  "Nej! Nej!" hviskede han, "det er snart forbi."
  
  Han lagde sin Haand paa min, da han talte, og jeg saa, at hans
  Tungespids allerede var blaa.
  
  "Jeg har vigtige Papirer her i min Frakke, som De hurtigst maa bringe
  til Prinsen af Sachsen-Feldstein paa hans Slot ved Hof. Han er os stadig
  tro, men Prinsessen er vor dødelige Fjende, og arbejder ihærdigt paa at
  faa ham til at erklære sig imod os. Dersom dette Anslag lykkes, og han
  gør det, vil det sikkert virke bestemmende paa alle dem, der endnu staar
  vaklende, thi Kongen af Preussen er hans Onkel og Kongen af Bayern hans
  Fætter. Disse Papirer vil bevare ham for os, dersom de blot kan naa ham,
  før han har gjort det afgørende Skridt. Læg Papirerne i hans egne Hænder
  endnu i Nat og maaske har du bevaret hele Tyskland for Kejseren. Var min
  Hest ikke bleven skudt under mig, vilde jeg, saaret, som jeg er -- --"
  
  En Rysten for gennem ham og hans kolde Haand greb saa fast om min, at
  den blev ligesaa blodløs som hans egen. Saa faldt hans Hoved med et Suk
  bagover, og han var død.
  
  Dette var jo en køn Begyndelse paa min Rejse hjemad. Jeg fik her
  overdraget en Sendelse, som jeg kendte meget lidt til, som vilde bringe
  mig til at bryde min Ordre og som dog alligevel var af en saadan
  Betydning, at jeg ikke kunde lade den overhørig. Jeg aabnede Markiens
  Frakke, hvis Glimmer med velberaad Hu var valgt af Kejseren for at virke
  tiltrækkende paa disse unge Aristokrater, der skulde skaffe hans Garde
  nye Regimenter. Jeg trak en lille Pakke Papirer frem, ombundet med Silke
  og adresseret til Prinsen af Sachsen-Feldstein. I det ene Hjørne stod
  der skrevet med en springende, skødesløs Haandskrift: "Haster og meget
  vigtigt." Dette var en Ordre til mig, disse fire Ord, -- en Ordre saa
  klar og bestemt, som var den kommen lige fra de faste Læber, og med de
  kolde, graa Øjne stirrende ind i mine. Mine Rekrutter maatte vente paa
  mig, den døde Markis fik ligge, hvor han laa, mellem Lyngtoppene, -- disse
  Papirer _skulde_ komme Prinsen i Hænde samme Nat, saafremt det blot paa
  nogen Maade vilde lykkes mig og Violette at slippe igennem.
  
  Jeg var egentlig ikke bange for at lægge Vejen igennem Skoven, thi jeg
  havde erfaret i Spanien, at det er mest farefrit at passere igennem et
  Land i Oprør, lige efter et Overfald, og at omvendt de farefulde
  Øjeblikke er inde, naar alt aander Fred. Men da jeg raadspurgte mit
  Kort, saa jeg, at Hof laa mere i Retningen Syd og at jeg kunde naa den
  nærmere ved at holde over Heden. Jeg sprang derfor op paa Hesten og var
  næppe naaet et halvt hundrede Alen bort, før to Karabinskud lød ud fra
  Buskadset og en Kugle for summende som en Bi forbi mig. Disse natlige
  Jægere var aabenbart dristigere i deres Angreb end Banditterne i
  Spanien, og det stod mig klart, at min Sendelse vilde være endt, hvor
  den var begyndt, saafremt jeg havde holdt mig paa Vejen.
  
  Det var et vildt Ridt, -- et Ridt for slappe Tøjler over Hede og Marker,
  gennem Hegn og over Vandløb. Men Violette løb, løb som aldrig før og som
  hun følte, at hendes Rytter bar Tysklands Skæbne under Knapperne paa sin
  Pelisse. De vilde Duer, der fløj over vore Hoveder, kom ikke hurtigere
  frem end Violette og jeg. Jeg tænkte ikke mere paa mit Liv end paa de
  Jordklumper, der blev kastet op i Luften fra min Hests Hove.
  
  Vi passerede endnu en Gang Vejen i Skumringen og galopperede ind i den
  lille Landsby Lobenstein. Men vi var neppe komne ind paa Stenbroen, før
  en af min Hoppes Sko sprang af, saa at jeg maatte føre hende hen til
  Landsbysmeden. Da denne imidlertid havde slukket sin Ild og endt sit
  Dagværk, vilde det i det mindste vare en Time, før jeg kunde fortsætte
  til Hof. Jeg haabede i hvert Fald at kunne aflevere Brevene til Prinsen
  samme Nat og Morgenen efter være paa Vej til Frankrig med Depeschen til
  Kejseren i min Lomme. Jeg skal nu fortælle, hvad der hændte mig i
  Lobenstein.
  
  Rasende over mit Uheld gik jeg hen i Kroen og forlangte en kold Kylling
  og en Flaske Vin. Jeg var ved at lade begge Dele vederfares
  Retfærdighed, da jeg hørte et Spektakkel af den anden Verden i
  Korridoren udenfor min Dør. Først tænkte jeg, at det var nogle
  Krogæster, der var komne i Totterne paa hverandre, og lod dem derfor
  ordne deres egne Affærer, som de bedst kunde. Men pludselig hørte jeg en
  Lyd, der kunde have faaet Etienne Gerard til at springe op fra sit
  Dødsleje. Det var en Kvindes skingrende Nødsskrig. Min Kniv og Gaffel
  faldt klirrende ned paa Tallerkenen, og et Øjeblik efter stod jeg midt i
  Klyngen, som havde samlet sig udenfor min Dør.
  
  Min pluskæbede Vært og hørlokkede Værtinde, to Staldkarle og en
  Kammerpige stod der sammen med et Par Landboere. De brugte Mund efter
  bedste Evne, og Genstanden for deres Vrede viste sig at være den
  skønneste Kvinde, en Mand kan have set for sine Øjne. Hun stod midt
  imellem dem med blege Kinder og Angst i sine smukke Øjne. Jeg var næppe
  kommen ud af Døren, før hun sprang mig i Møde og lagde sin Haand paa
  min Skulder, medens et Udtryk af Glæde og Triumf lyste op i hendes blaa
  Øjne.
  
  "En fransk Soldat og en Gentleman!" skreg hun, "nu er jeg endelig
  sikker."
  
  "Ja, Frue, De er sikker!" svarede jeg og trykkede hendes Haand. "De har
  kun at befale over mig," tilføjede jeg og kyssede hendes lille Haand som
  Tegn paa, at jeg mente, hvad jeg sagde.
  
  "Jeg er Polakinde," sagde hun, "og mit Navn er Grevinde Palotta, disse
  Mennesker forhaaner mig, fordi jeg elsker Frankrig. Jeg ved ikke,
  hvorledes de vilde have handlet med mig, havde Himlen ikke sendt mig Dem
  til Hjælp!"
  
  Jeg kyssede endnu en Gang hendes Haand og gentog mine Forsikringer. Saa
  vendte jeg mig rasende om imod Skaren, og et Øjeblik efter var
  Korridoren tom.
  
  "Grevinde," sagde jeg, "nu er De under min Beskyttelse. De er bleg og et
  Glas Vin vil sikkert gøre Dem godt."
  
  Jeg bød hende Armen og ledsagede hende ind i mit Værelse, hvor jeg bad
  hende tage Plads ved Siden af mig. Hvor hun udfoldede sig i min
  Nærværelse, denne Kvinde, som en Blomst i Solen! Hun lyste op i Stuen
  ved sin Skønhed. Hun maa have læst Beundring i mine Øjne, og det forekom
  mig, at jeg læste en lignende Følelse i hendes. Hendes Konversation var
  lige saa tiltalende som hendes Ansigt. Hun fortalte mig, at hun var paa
  Rejse til Polen og at hendes Broder var bleven syg under Vejs. Hun var
  derefter mere end en Gang bleven behandlet daarlig af Folk, fordi hun
  ikke kunde skjule sin Forkærlighed for Frankrig. Hun vendte sig derefter
  bort fra sine egne Sager og spurgte mig ud om Hæren, om mig selv og om
  mine Bedrifter. Disse var ikke helt ukendte for hende, bemærkede hun,
  thi hun kendte adskillige af Poniatowskis Officerer, og disse havde
  fortalt hende om mig. Nu vilde hun være glad ved at høre mig fortælle.
  Aldrig har jeg ført saa behagelig en Konversation. Timerne fløj af Sted,
  og det var næsten med Rædsel, jeg hørte, at Landsbykirkens Ur slog
  elleve. Kejserens Budskab var bleven forsinket fire Timer.
  
  "Tilgiv mig, min kære Dame!" udbrød jeg og sprang op fra Stolen, "jeg
  maa øjeblikkelig til Hof!"
  
  Hun rejste sig op og saa paa mig med et blegt, bebrejdende Ansigt. "Og
  jeg?" spurgte hun, "hvad skal der blive af mig?"
  
  "Det gælder et Budskab fra Kejseren. Jeg har allerede tøvet her alt for
  længe. Min Pligt byder mig øjeblikkelig at tage af Sted."
  
  "De maa bort? Og jeg er atter prisgivet disse Slyngler! Hvorfor skulde
  jeg overhovedet træffe Dem? Hvorfor forsikrede De mig om Deres
  Beskyttelse?" Taarerne brød frem i hendes Øjne og hun sank ned paa
  Gulvet i Hulken.
  
  Jeg strøg hende om hendes rige, brune Haar og hviskede hende ømme Ord i
  Øret. Saa vendte hun pludselig Ansigtet op imod mit.
  
  "Vand!" hviskede hun, "for Guds Skyld Vand!"
  
  Jeg kunde se, at hun i næste Øjeblik vilde være bevidstløs. Jeg lagde
  hendes trætte Hoved paa Sofaen og fo'r som en rasende fra det ene
  Værelse til det andet paa Jagt efter en Karaffe. Det varede nogle
  Minutter, før jeg endelig fandt én, og jeg skyndte mig tilbage med den.
  Hvem beskriver min Forbavselse, da jeg fandt Værelset tomt og Damen
  forsvunden!
  
  Ikke alene hun selv, men hendes sølvknappede Ridepisk, der havde ligget
  paa Bordet, var borte. Jeg fo'r ud og kaldte paa Værten. Han kendte
  intet til Sagen; han havde aldrig set Damen før og var lige glad, om han
  nogen Sinde saa hende for sine Øjne mere. Heller ikke Bønderne ved Døren
  havde set hende. Jeg gennemstøvede hele Huset, men uden Resultat. Jeg
  befandt mig pludselig overfor et Spejl, og det forekom mig, at mit
  Ansigt var længere, end det plejede at være.
  
  Fire Knapper i min Pelisse var aabnede, og jeg behøvede kun at stikke
  Haanden ned i Lommen for at forvisse mig om, at mine Papirer var borte!
  O, kvindelige Falskhed! Hun havde plyndret mig, dette Væsen, plyndret
  mig for mine vigtige Papirer, da hun havde lænet sig op til mit Bryst.
  Imedens jeg havde strøget min Haand gennem hendes Haar og tilhvisket
  hende søde Forsikringer, havde hun tilegnet sig Kejserens Skrivelse. Og
  her stod jeg, saa nær ved Maalet, uden at kunne fuldende min Mission.
  Hvad vilde Kejseren sige, hvad vilde Hæren tænke om Etienne Gerard? Naar
  det gik op for mine Kammerater, hvorledes jeg var bleven overlistet af
  en Kvinde, hvorledes vilde da ikke Latteren runge rundt om Lejrilden?
  Jeg kunde have kastet mig ned paa Gulvet og grædt af Raseri.
  
  En Ting var imidlertid sikkert. Hele denne Komedie med Fyrene i
  Korridoren og Forfølgelsen af den saakaldte Grevinde var gennemtænkt
  Spil. Kroværten maatte være indviet i Komplottet. Han kunde fortælle
  mig, hvem hun var, og hvor jeg kunde finde mine Papirer. Jeg greb min
  Sabel fra Bordet og fo'r ud for at søge efter ham. Men Skurkene havde
  gættet min Hensigt og taget deres Forholdsregler. Jeg fandt ham i et
  Hjørne af Gaarden med en Muskedonner i Haanden. Hans Søn holdt en
  Bulbider i en Snor. To Staldkarle, bevæbnede med Høtyve, stod paa hver
  Side af ham, medens hans Kone stod bag ved hele Selskabet med en stor
  Lygte.
  
  "Rid Deres Vej, min Herre, rid Deres Vej!" raabte han med skælvende
  Stemme. "Deres Hest holder for Døren, og ingen vil gøre Dem nogen
  Fortræd, dersom De rider bort. Men dersom De angriber os, vil De staa
  alene overfor tre tapre Mænd."
  
  Jeg havde kun Hunden at frygte, thi de to Høtyve og Muskedonneren gik op
  og ned som Grene i en Brandstorm. Men jeg forestillede mig, at selv om
  jeg fremtvang et Svar ved at sætte mit Sværd for Struben af denne
  elendige Bandit, havde jeg ingen Garanti for, at han talte Sandhed. Jeg
  nøjedes derfor med at maale hele Styrken med Øjnene med det Resultat, at
  deres sølle Vaaben svajede endnu værre end tidligere. Saa kastede jeg
  mig op paa min Hest og galopperede bort, fulgt af en skingrende Latter
  fra Kroværtens Madam.
  
  Jeg havde taget min Bestemmelse. Skønt jeg havde mistet mine Papirer,
  var det dog ikke vanskeligt at slutte sig til, hvad de indeholdt og nu
  vilde jeg mundtlig overbringe Prinsen af Sachsen-Feldstein Kejserens
  Budskab, som om han havde befalet mig at meddele ham det paa denne
  Maade. Det var et baade forvovent og farligt Spil, men naar hele
  Tyskland var Indsatsen, skulde det i hvert Fald ikke paa Forhaand være
  tabt.
  
  Det var Midnat, da jeg red ind i Hof, men hvert eneste Vindue var
  oplyst, hvad der i dette søvnige Land var tilstrækkeligt til at vise
  mig, i hvilken Ophidselse Befolkningen befandt sig. Man hylede og
  skreg, da jeg sprængte gennem de menneskefyldte Gader, og en Gang fo'r
  en Sten syngende forbi mit Øre, men jeg fortsatte roligt min Vej, indtil
  jeg naaede Slottet. Det var oplyst fra Kælder til Kvist. Jeg overgav min
  Hoppe til en Staldknægts Forsorg og spankulerede med stor Værdighed ind
  paa Slottet, forlangte øjeblikkelig at faa Prinsen i Tale, da mit
  Budskab ikke taalte nogen Opsættelse.
  
  I Salen, jeg nu traadte ind i, blev der afholdt et stort Møde, og mit
  Instinkt sagde mig, at dette Møde var afgørende for Spørgsmaalet Krig og
  Fred. Maaske kom jeg tidsnok til at faa Vægtskaalen til at synke ned til
  Gunst for Kejseren og for Frankrig. Kabinetssekretæren saa mørkt paa mig
  og førte mig ind i et lille Modtagelsesværelse. Et Øjeblik efter vendte
  han tilbage og meddelte, at Prinsen ikke i Øjeblikket kunde komme, men
  at Prinsessen vilde modtage mit Budskab.
  
  "Det er Prinsen, jeg maa tale med!" udbrød jeg.
  
  "Nej, det er Prinsessen!" sagde en Stemme henne ved Døren, og en Kvinde
  traadte ind i Værelset. "Von Rosen, De maa hellere blive her! Naa, min
  Herre, hvad har De saa at meddele Prinsen eller Prinsessen af
  Sachsen-Feldstein?"
  
  Da jeg hørte hendes Stemme, var jeg straks sprunget op fra Stolen, og da
  jeg saa hende, skød Harmen op i mig. Kun én Gang i sit Liv træffer man
  saa prægtig en Figur, saa dejligt et Ansigt og disse Øjne, saa blaa som
  Garonne og dog kolde som Floden ved Vintertid.
  
  "Tiden er fremrykket, min Herre!" udbrød hun og gjorde et lille
  utaalmodigt Slag med Foden. "Hvilket Budskab har De at overbringe mig?"
  
  "Hvad jeg har at sige Dem," bemærkede jeg, "er kun, at De har gjort det
  af med Resten af min Tillid til Kvinden. Desuden har De vanæret mig for
  stedse!"
  
  Hun sendte sin Ledsager et spørgende Blik.
  
  "Fantaserer Manden?" sagde hun. "Maaske en lille Aareladning vilde
  hjælpe --?"
  
  "At De er en udmærket Skuespillerinde," svarede jeg, "har De tidligere
  vist mig."
  
  "De mener altsaa at have truffet mig tidligere?"
  
  "Ja, jeg paastaar, at De har udplyndret mig for mindre end to Timer
  siden."
  
  "Lad det nu være nok!" udbrød hun med tilforladelig Vredesklang i
  Stemmen. "De udgiver Dem, saa vidt jeg kan forstaa, for at være
  Ambassadør, men selv med en saadans Friheder er der dog en Grænse, der
  ikke maa overskrides."
  
  "Deres Frækhed er beundringsværdig," svarede jeg, "men det skal ikke
  lykkes Deres Højhed at narre mig to Gange paa samme Aften." Jeg sprang
  fremad, bøjede mig ned og trak Kanten af hendes Kjole op. "De vilde
  have gjort vel i at skifte efter at have redet saa langt og saa
  hurtigt," sagde jeg.
  
  "Uforskammede!" raabte hun. "Kald paa Lakajerne og kast Ambassadøren paa
  Porten!"
  
  "Jeg vil først tale med Prinsen!"
  
  "De vil aldrig faa Prinsen at se! Aa, stands ham, von Rosen, stands ham
  dog!"
  
  Hun havde glemt, med hvem hun spillede, denne Prinsesse, og havde for
  tidligt vist mig sine Kort. Hvorfor skulde jeg vente, indtil hun havde
  faaet sine Hjælpere tilkaldte? Hendes Opgave var at stille sig mellem
  sin Mand og mig, min for enhver Pris at faa ham i Tale. I ét Spring var
  jeg ude af Værelset, i et andet inde i Salen. I den modsatte Ende af
  denne saa jeg en Skikkelse sidde i en høj Stol under en Tronhimmel. I
  Nærheden af ham sad der en Række Prælater, og paa hver Side skimtede jeg
  et Hav af Hoveder. Jeg gik midt hen i Værelset, sænkede mit Sværd og tog
  min Chako af.
  
  "Jeg er Kejserens Udsending!" udbrød jeg, "og kommer med Budskab til
  Hans Højhed Prinsen af Sachsen-Feldstein."
  
  Manden under Tronhimlen hævede Hovedet, og jeg saa, at hans Ansigt var
  udtæret og gustent, og at hans Ryg var krummet, som om en for stor Byrde
  hvilede paa den.
  
  "Deres Navn, min Herre?" spurgte han.
  
  "Oberst Etienne Gerard af tredje Husarregiment."
  
  Ethvert Ansigt i Forsamlingen vendte sig imod mig. En Mængde Blikke blev
  rettede paa mig, men ikke et venligt var der imellem dem. Prinsessen var
  smuttet forbi mig og stod og samtalede sagte med sin Mand. Nu og da
  rystede hun ivrigt paa Hovedet. Jeg for min Part skød Brystet frem,
  snoede mit Overskæg og saa mig høfligt om i Forsamlingen. De
  Tilstedeværende var alle Mænd og alle -- Professorer, Studenter,
  Kunstnere -- tavse og alvorlige. I det ene Hjørne sad der en Gruppe
  sortklædte Mænd i Ridekapper.
  
  Ved hver af deres Bevægelser hørte jeg deres Sabler rasle og deres
  Sporer klirre.
  
  "Kejserens private Skrivelse har tidligere underrettet mig om, at det er
  Markis Château St. Arnaud, som bringer mig dette Budskab," sagde
  Prinsen.
  
  "Markien er bleven skændig myrdet," svarede jeg. En Mumlen gik gennem
  Forsamlingen. Jeg lagde Mærke til, at mange vendte Hovederne hen imod de
  mørkklædte Mænd.
  
  "Hvor er Deres Papirer," spurgte Prinsen.
  
  "Jeg har ingen!"
  
  Fjendtlige Raab klang imod mig fra hele Salen. "Han er Spion! Hæng ham!"
  blev der raabt henne fra Hjørnet, og en halv Snes Stemmer istemte
  Forlangendet. Jeg trak roligt mit Lommetørklæde frem og børstede Støvet
  af Pelsværket paa min Pelisse. Prinsen strakte sine magre Hænder frem,
  og Støjen døde hen.
  
  "Hvor er da Deres Kreditiver, og hvad er Deres Budskab?"
  
  "Min Uniform er mit Kreditiv, og mit Budskab er kun for Deres Øren,
  Deres Højhed!"
  
  Han strøg Haanden hen over Panden med en Gestus som en Mand, der er i
  Vildrede med, hvad han skal gøre. Prinsessen hviskede ham nogle Ord i
  Øret.
  
  "Jeg er her forsamlet til Raadslagning med nogle af mine tro
  Undersaatter," sagde han; "jeg har ingen Hemmeligheder for dem, og
  hvilket Budskab Kejseren end maatte behage at sende mig, i dette Øjeblik
  er mine og mit Folks Interesser ét."
  
  Der lød en Bifaldsmumlen ved disse Ord, og alles Øjne rettedes paany
  imod mig. Det var min Tro en udsat Stilling, jeg befandt mig i, thi ét
  er at kommandere ottehundrede Mand, noget andet at tale ved en saadan
  Lejlighed og om et saadant Emne. Men jeg fæstede roligt mine Øjne paa
  Prinsen og søgte at finde Ord for, hvad jeg vilde have sagt ham,
  saafremt vi havde været alene. Min Stemme klang rolig, knapt og klart,
  som havde jeg mit Regiment til Parade.
  
  "De har ofte forsikret Kejseren om Deres Venskab," sagde jeg. "Nu er
  Tiden kommen, hvor dette Venskab skal staa sin Prøve. Saafremt De staar
  fast, vil han belønne Dem, som kun han kan belønne. Det er en let Sag
  for ham at forvandle en Prins til en Konge og at gøre et Land stort og
  mægtigt. Hans Øjne hviler paa Dem, og selv om det kun er lidet, De kan
  virke til hans Fortræd, kan De dog ødelægge Dem selv. I dette Øjeblik
  gaar han over Rhinen med to hundrede tusinde Mand. Enhver Fæstning i
  Landet er i hans Hænder. Han vil være her om en Uge, og saafremt De da
  har spillet under Dække med hans Fjender, saa Gud hjælpe Dem og Deres
  Folk. De tror maaske, at han er bleven svag, fordi nogle af os fik
  Frostbylder sidste Vinter. Sé derud!" -- jeg hævede Stemmen og pegede
  paa en stor Stjerne, som blinkede gennem Vinduet over Prinsens
  Hovede -- "det er Kejserens Stjerne! Naar den blegner, vil hans Magt
  blegne, men ikke før!"
  
  Jeg blev paahørt i Tavshed, og eftersom jeg kom frem i min Tale, bøjede
  Prinsen mere og mere sin Ryg, som om den Byrde, der hvilede paa den, var
  større end hans Styrke. Endelig hævede han Hovedet og saa sig om med
  sine Høgeøjne.
  
  "Vi har hørt en Franskmand tale for Frankrig," sagde han, "lad nu en
  Tysker tale for Tyskland!"
  
  De Tilstedeværende saa paa hinanden og hviskede til deres Naboer. Jeg
  antager, at min Tale havde gjort sin Virkning, og at ingen ønskede at
  være den første til at kompromittere sig i Kejserens Øjne. Prinsessen
  saa sig omkring med lynende Øjne, og derefter brød hendes Stemme
  Stilheden.
  
  "Skal en Kvinde virkelig give Franskmanden Svar!" raabte hun. "Er det
  muligt, at der ikke mellem Lützows Jægere findes En, der kan bruge sin
  Tunge lige saa godt som sit Sværd?"
  
  Et Bord blev væltet over Ende med et Brag, og en ung Mand sprang op paa
  en Stol. Han lignede en Digter, bleg og mager, med skarpe Høgeøjne og
  viltret Haar. Han havde et Sværd ved Siden, og hans Ridestøvler var
  brune af Støv.
  
  "Det er Körner, Digteren!" raabte Folk. "Det er den unge Körner,
  Digteren! Han vil synge, han vil synge!"
  
  Og han sang! Først blødt og drømmende om det ældgamle Tyskland,
  Nationernes Moder, om de rige Sletter, de store Byer og de døde Heltes
  Grave. Men lidt efter klang Versene som en Hornfanfare. Det var om det
  nuværende Tyskland, det Tyskland, der var bleven knægtet og kastet til
  Jorden, men som vilde sprænge Rebene om sine kæmpemæssige Lemmer og
  rejse sig. Og Moderen, den fælles Moder, kaldte. Hendes Suk klang i
  Nordenvinden. Hun anraabte sine Børn om Hjælp. Vilde de blot komme!
  
  Aa, denne frygtelige Sang og disse rungende Stemmer! Hvad betød nu jeg,
  Frankrig, Kejseren? De sang ikke mere, disse Mennesker, de hylede. De
  var sprungne op paa Borde og Stole. Snart hulkede hele Forsamlingen, og
  Taarerne løb ned ad Kinderne paa dem. Saa sprang Körner ned fra Stolen,
  og hans Kammerater sluttede Kres om ham med deres Sabler hævet højt i
  Vejret. Der blev ganske stille i Salen, da Prinsen rejste sig fra sin
  Trone.
  
  "Oberst Gerard!" sagde han; "De har hørt det Svar, De maa bringe tilbage
  til Deres Kejser. Tærningerne er kastede, mine Børn. Eders Fyrste og I
  maa sammen sejre eller falde."
  
  Han bukkede for at vise, at Mødet var sluttet, og de Tilstedeværende
  forlod under megen Larm Salen for at bringe Efterretningen ud i Byen.
  For mit eget Vedkommende havde jeg gjort Alt, hvad en tapper Mand kunde
  gøre, og jeg var derfor ikke bedrøvet over at blive ført ud med
  Strømmen. Hvorfor skulde jeg forblive længere paa Slottet? Jeg havde
  faaet Svar og maatte bringe det tilbage, som jeg havde modtaget det. Jeg
  ønskede hverken at se Hof eller dens Beboere igen, før jeg holdt mit
  Indtog i Spidsen for Avantgarden. Jeg forlod Folkeskaren og gik tavs og
  bedrøvet i den Retning, i hvilken min Hest var bleven ført.
  
  Der var mørkt henne ved Staldene, og jeg gik netop og søgte efter en
  Karl, da jeg pludselig blev greben bag fra i Armene. Hænder greb om
  mine Ben og i min Strube, og jeg følte en Pistols kolde Munding under
  mit Øre.
  
  "Ikke en Lyd, din franske Hund!" hviskede en Stemme mig i Øret. "Vi har
  ham, Kaptejn."
  
  "Har I Tømmen?"
  
  "Ja, her er den!"
  
  "Slyng den saa om Halsen paa ham."
  
  Jeg følte en kold Læderrem rundt om min Hals. En Karl med en Staldlygte
  var kommen til og betragtede rolig Scenen. I dens svage Lys saa jeg
  Skikkelser dukke op overalt fra Mørket, alle iførte Jægernes sorte
  Uniformer.
  
  "Hvad vil De gøre ved ham, Kaptejn?"
  
  "Hænge ham op paa Slotsporten!"
  
  "En Ambassadør?"
  
  "En Ambassadør uden Papirer!"
  
  "Men Prinsen?"
  
  "Ser De da ikke, Menneske, at Prinsen i saa Fald vil blive tvungen til
  at stille sig paa vor Side? Der vil herefter ingen Tilgivelse være for
  ham. I modsat Fald kan han svinge i Morgen, som han før har gjort det.
  Han kan æde sine egne Ord i sig, men en død Husar er mere, end han kan
  sætte til Livs!"
  
  "Nej, nej, von Strelitz, det kan vi ikke gøre!" sagde en anden Stemme.
  
  "Kan vi ikke? Det skal jeg dog vise Dem," og der kom et Ryk i Tøjlen,
  der næsten kastede mig til Jorden. Men i det samme Øjeblik glimtede et
  Sværd, og Læderet blev skaaret over omtrent to Tommer fra min Hals.
  
  "Ved Himlen, Körner, De tillader Dem lovlig meget!" skreg Kaptejnen.
  
  "Jeg er Soldat og ikke Røver!" svarede Digteren; "min Klinge maa gerne
  dryppe af Blod, men kun i ærligt Spil. Kammerater, vil I tavse staa og
  se paa, at denne Gentleman bliver mishandlet?"
  
  En halv Snes Sabler fo'r ud af Skederne, og det var tydeligt, at mine
  Venner og Fjender omtrent var lige mandsstærke. De opbragte Stemmer
  kaldte Folk til fra alle Kanter.
  
  "Prinsessen!" blev der raabt, "Prinsessen kommer!"
  
  Næppe var Ordene udtalte, før hendes Ansigt dukkede op i Mørket lige
  foran os. Jeg havde al god Grund til at hade hende, thi hun havde
  bedraget og overlistet mig. Og dog tænker jeg den Dag i Dag med et vist
  Velbehag paa, at mine Arme har omslynget hende, og at jeg har fornemmet
  Duften af hendes Haar. Jeg véd ikke, om hun allerede hviler i Tysklands
  Jord, eller om hun som en graahaaret Kvinde endnu dvæler paa Slottet i
  Hof, men i hvert Fald lever hun ung og skøn i Etienne Gerards Erindring.
  
  "Skammer I Jer ikke?" raabte hun, medens hun skyndte sig hen til mig og
  egenhændig rev Løkken af min Hals. "Vid, at denne Mand tilhører mig, og
  at den, som krummer et Haar paa hans Hoved, skal komme til at staa til
  Ansvar overfor mig!"
  
  De forsvandt alle skyndsomst i Mørket. Hun vendte sig derefter om imod
  mig og udbrød:
  
  "Følg mig, Oberst Gerard, jeg har et Par Ord at sige Dem."
  
  Jeg fulgte hende ind i det lille Værelse, hvor jeg for første Gang havde
  truffet hende paa Slottet. Hun lukkede Døren og sendte mig derefter et
  Blik fuldt af Skælmeri og Ynde.
  
  "Er det ikke lidt dristigt af mig at betro mig til Dem?" sagde hun; "De
  maa erindre, at det nu er Prinsessen af Sachsen-Feldstein og ikke den
  stakkels Grevinde Palotta fra Polen, der taler."
  
  "Navnet er mig ligegyldigt," svarede jeg. "Jeg hjalp en Kvinde, som jeg
  troede var stedt i Nød, og som Løn herfor er jeg bleven frarøvet mine
  Papirer og halvvejs bleven behandlet som Spion."
  
  "Oberst Gerard!" svarede hun; "vi to har spillet højt Spil med hinanden,
  men Indsatsen var det værd. Ved at overtage en Sendelse, der aldrig blev
  givet Dem, har De vist, at Deres Land i Dem har haft en tro Tjener. Mit
  Hjerte er tysk, og Deres er fransk, men jeg kan forsikre Dem, at jeg
  naar som helst vil begaa en hvilken som helst Gerning, det være sig ved
  List eller Svig, saafremt jeg ved den kunde hjælpe mit stakkels
  Fædreland. De ser, hvor aabenhjertig jeg er."
  
  "De fortæller mig intet, som jeg ikke allerede har erfaret."
  
  "Men nu, da Spillet er endt, og jeg har vundet, hvorfor saa bære Nag til
  mig? Jeg vil yderligere bemærke, at skulde jeg nogen Sinde komme i en
  Situation som den, jeg foregav var til Stede i Kroen i Lobenstein,
  skulde jeg aldrig ønske at møde en prægtigere Beskytter og en ærligere
  Gentleman end Oberst Etienne Gerard. Jeg har aldrig tænkt mig, at jeg
  nogen Sinde kunde føle for en Franskmand, som jeg følte for Dem i det
  Øjeblik, da jeg snappede Papirerne ud af Deres Brystlomme."
  
  "Men alligevel tog De dem, ikke sandt?"
  
  "Ja, for Tysklands Skyld! Jeg kender de Argumenter, som de indeholdt, og
  Virkningen af disse paa Prinsen. Dersom Papirerne var komne ham i Hænde,
  vilde alt være tabt!"
  
  "Men hvordan kunde Deres Højhed nedværdige Dem til en saadan Gerning,
  naar en Flok af de Banditter, der var i Færd med at hænge mig paa Deres
  Slotsport i Aften, kunde have gjort det af med mig?"
  
  "Det er ikke Banditter, men Tysklands bedste Ungdom!" udbrød hun med
  Varme, "og er De denne Gang bleven mindre venligt modtaget, maa De
  huske paa, hvor beskæmmende enhver Tysker i mange Aar er bleven
  behandlet, lige fra Dronningen af Prøjsen og nedefter. Iøvrigt havde jeg
  Baghold ude alle Vegne, og jeg ventede netop at høre fra disse, da De
  selv ankom. Jeg var bragt i den frygteligste Forlegenhed, thi nu stod
  der kun en svag Kvinde imellem Dem og min Mand. De ser, hvorledes vor
  Stilling var, før jeg greb til mit Køns Vaaben."
  
  "Jeg tilstaar, at De har besejret mig, Deres Højhed, og der er nu intet
  andet for mig at gøre end at overlade Dem Valpladsen."
  
  "Men De vil tage Deres Papirer med, ikke sandt?" Hun rakte mig dem.
  "Prinsen er nu gaaet over Rubicon, og Intet vil faa ham til at vende
  tilbage. Bring disse Breve tilbage til Kejseren og meddel ham, at vi
  nægtede at modtage dem. Ingen kan da beskylde Dem for at have mistet
  Deres Depecher. Farvel, Oberst Gerard, og det bedste Ønske, jeg kan
  medgive Dem, er, at, naar De er naaet tilbage til Frankrig, De vil
  forblive der. Om et Aar eller saa vil der ikke være en Franskmand paa
  denne Side af Rhinen."
  
  Saaledes gik det til, at jeg spillede med Prinsessen af
  Sachsen-Feldstein med hele Tyskland som Indsats og tabte mit Spil. Jeg
  havde meget at tænke paa, da jeg førte min stakkels trætte Violette op
  gennem Landevejen, der førte vest paa fra Hof. Men for mit Syn steg
  stadig frem den tyske Kvindes smukke og stolte Ansigt, og i mit Øre
  klang Soldaterdigterens Stemme, som han stod paa sin Stol og sang. Jeg
  forstod, at der var noget frygteligt ved dette stærke taalmodige
  Tyskland, og jeg saa, at et saadant Land, saa gammelt og saa elsket,
  aldrig kan holdes under Aaget.
  
  Da jeg red videre, brød Dagen frem, og den store gyldne Stjerne, som jeg
  havde peget paa gennem Slotsvinduet, gik blegnende ned paa den vestlige
  Himmel.
  
  
         *       *       *       *       *
  
  
               Afskriveres Bemærkning
  
  Trykfejl i denne bog er blevet ændret som følger:
  
    Side 5:   'Marot' ændret til 'Morat' i 'den unge Morat af Jægerne'
    Side 6:   'Auserlitz' ændret til 'Austerlitz' i 'vi havde erobret ved
              Austerlitz'
    Side 11:  'Kamerater' ændret til 'Kammerater' i 'mine Kammerater gjorde
              mig den Ære!'
    Side 12:  'Vabnene' ændret til 'Vaabnene' i 'naar mine Soldater vender
              Vaabnene?'
    Side 17:  'Trics' ændret til 'Tricks' i 'udfinde nogle nye Tricks i
              Ecarté'
    Side 22:  'derpa' ændret til 'derpaa' i 'Jeg sprang derpaa'
    Side 32:  'angaaar' ændret til 'angaar' i 'hvad Deres Dygtighed og Mod
               angaar!'
    Side 37:  'Russerer' ændret til 'Russere' i 'der stod 80,000 Prøjsere i
              Nord og 150,000 Russere og Østrigere i Syd'
    Side 48:  'ovre' ændret til 'over' i 'thi over i Skoven'
    Side 48:  'Flaksre' ændret til 'Flasker' i 'de mange tømte Flasker'
    Side 49:  'Flaksen' ændret til 'Flasken' i 'strakte netop Haanden ud
              efter Flasken'
    Side 49:  'Øjebilk' ændret til 'Øjeblik' i 'I første Øjeblik'
    Side 51:  'sim' ændret til 'mig' i 'jeg befandt mig i en anden
              Vinkælder'
    Side 51:  'saaden' ændret til 'saadan' i 'alene i Mørket med en saadan
              Karl'
    Side 65:  'Macdanodl' ændret til 'Macdonald' i '"Han er tagen til
              Fange!" sagde Macdonald.'
    Side 66:  'Hest-Grenaderene' ændret til 'Hest-Grenadererne' i 'Major
              Charpentier af Hest-Grenadererne'
    Side 72:  'rystde' ændret til 'rystede' i 'Postmesteren rystede
              benægtende paa Hovedet'
    Side 74:  'dnne' ændret til 'dine' i 'dine private Affære!'
    Side 86:  'ike' ændret til 'ikke' i 'hvad der ikke kan være anderledes'
    Side 87:  'kune' ændret til 'kunde' i 'var jeg glad bed at kunde'
    Side 87:  'Storarmeen' ændret til 'Storarméen' i 'den mest lovende
              Løjtnant i hele Storarméen'
    Side 100: 'savrede' ændret til 'svarede' i 'svarede han'
    Side 101: 'hjælde' ændret til 'hjælpe' i 'Jeg tror, at jeg kan hjælpe
              Dem'
    Side 103: 'sanrt' ændret til 'snart' i 'i Vognen viste han sig snart'
    Side 106: 'nogl' ændret til 'nogle' i 'i Virkeligheden løsnet nogle
              Smaaben'
    Side 106: 'Forbandeler' ændret til 'Forbandelser' i 'under en Regn af
              Eder og Forbandelser'
    Side 108: 'medesn' ændret til 'medens' i 'medens han uafladelig
              spyttede efter mig'
    Side 115: 'dirende' ændret til 'dirrende' i 'sagde han med dirrende
              Stemme'
    Side 120: 'Tæet' ændret til 'Træet' i 'bøjede Træet ned i en Bue'
    Side 136: 'Dartmoer' ændret til 'Dartmoor' i 'det frygtelige Fængsel
              i Dartmoor'
    Side 138: 'je gslippe' ændret til 'jeg slippe' i 'Men hvorledes skulde
              jeg slippe ud?'
    Side 141: 'igenem' ændret til 'igennem' i 'til at krybe igennem Hullet'
    Side 148: 'Mand' ændret til 'Mands' i 'blot vilde lægge min Mands Kappe'
    Side 150: 'Meridths' ændret til 'Merediths' i 'Charles Merediths Kappe'
    Side 157: 'Arriéregarde' ændret til 'Arrièregarde' i 'at ride gennem en
              Hærs Arrièregarde'
    Side 161: 'svareed' ændret til 'svarede' i 'svarede jeg og lænede mig
              ud over Hesten'
  
  En række mindre tegnsætnings og orddelings fejl i den oprindelige tekst
  er også blevet rettet uden kommentarer.
  
  Andre variationer i stavning er blevet fastholdt som de vises i den
  originale bog.
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Etienne Gerards Bedrifter, by Arthur Conan Doyle
  
  *** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ETIENNE GERARDS BEDRIFTER ***
  
  ***** This file should be named 29392-8.txt or 29392-8.zip *****
  This and all associated files of various formats will be found in:
          http://www.gutenberg.org/2/9/3/9/29392/
  
  Produced by Tor Martin Kristiansen, Therese Wright and the
  Online Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net
  
  
  Updated editions will replace the previous one--the old editions
  will be renamed.
  
  Creating the works from public domain print editions means that no
  one owns a United States copyright in these works, so the Foundation
  (and you!) can copy and distribute it in the United States without
  permission and without paying copyright royalties.  Special rules,
  set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to
  copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to
  protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark.  Project
  Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you
  charge for the eBooks, unless you receive specific permission.  If you
  do not charge anything for copies of this eBook, complying with the
  rules is very easy.  You may use this eBook for nearly any purpose
  such as creation of derivative works, reports, performances and
  research.  They may be modified and printed and given away--you may do
  practically ANYTHING with public domain eBooks.  Redistribution is
  subject to the trademark license, especially commercial
  redistribution.
  
  
  
  *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License (available with this file or online at
  http://gutenberg.org/license).
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH F3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS' WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTIBILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need, are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation web page at http://www.pglaf.org.
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Its 501(c)(3) letter is posted at
  http://pglaf.org/fundraising.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at
  809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887, email
  business@pglaf.org.  Email contact links and up to date contact
  information can be found at the Foundation's web site and official
  page at http://pglaf.org
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit http://pglaf.org
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit: http://pglaf.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart is the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For thirty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       http://www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  