text: [ Afskriverens bemærkninger:
  
    Åbenlyse trykfejl er rettet i denne e-bog, men originalens
    stavning er for øvrigt bevaret. Manglende anførselstegn er kun
    indsat på de steder, hvor der ikke har været tvivl om deres
    placering.
  
    Kursiv tekst i originalen er gengivet med _understreg_, mens
    s p a t i e r e t tekst er gengivet med ~tilde~.
  
    Fodnoterne med nummer 4, 9, 13 og 28 var ikke markeret med
    ankertegn i originalteksten, men er forsøgt placeret et
    passende sted på den pågældende side. Især for fodnote 4's
    vedkommende er dette dog forbundet med nogen usikkerhed.
  
    En indholdsfortegnelse er tilføjet herunder.
  
      FORORD.
  
      FØRSTE BOG. SLÆGT OG BARNDOM.
        Første Kapitel. Falster.
        Andet Kapitel.  Kolding.
        Tredie Kapitel. Roskilde.
  
      ANDEN BOG.  UNGDOM.
        Første Kapitel. Theologi og Æsthetik.
        Andet Kapitel.  Familie og Venner.
        Tredie Kapitel. Christendom.
        Fjerde Kapitel. Sygdom og alskens Besvær.
        Femte Kapitel.  Uvirksomme Aar.
        Sjette Kapitel. Større Vennekreds.
  
      TREDIE BOG. FORLOVELSEN.
        Første Kapitel. Den lykkelige Begivenhed.
        Andet Kapitel.  Den Sommer for alle Somre.
        Tredie Kapitel. Min Familie.
        Fjerde Kapitel. Krigstiden.
  
      FJERDE BOG. ÆGTESTAND.
        Første Kapitel. Bryllup.
        Andet Kapitel.  Skoleliv og Præstestand.
        Tredie Kapitel. Omgangskreds og Studier.
        Fjerde Kapitel. Ilia og Mathilde.
        Femte Kapitel.  Kirkeligt.
        Sjette Kapitel. Slutning af Livet i Haderslev.
  
      FEMTE BOG.  ALDERDOM.
        Første Kapitel. I Kjøbenhavn.
        Andet Kapitel.  Familieliv.
        Tredie Kapitel. Litterært.
        Fjerde Kapitel. En Præstehistorie.
        Femte Kapitel.  Afsked med den gamle Kreds.
        Sjette Kapitel. Landsbyliv.
  
      NOTE.
  ]
  
  
  
  
                   JOHANNES FIBIGER
  
                  MIT LIV OG LEVNED
  
            SOM JEG SELV HAR FORSTAAET DET
  
                       UDGIVET
                          AF
  
                    KARL GJELLERUP
  
  
                      KJØBENHAVN
   GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)
    Trykt hos J. Jørgensen & Co. (M. A. Hannover)
                         1898
  
  
  
  
  Non me cuiqvam mancipavi, nullius nomen fero, multum magnorum virorum
  judicio credo, aliqvid et meo vindico.
  
  
  
  
  FORORD.
  
  
  Ved min Pleiefader Johannes Fibigers Død (13. Nov. 1897) tilfaldt
  der mig den Opgave, at besørge Udgivelsen af det Memoireværk, som
  han efterlod. Manuscriptet var allerede kjendt af Flere, som levende
  ønskede at se det offentliggjort -- Prof. Høffding udtalte sig derom
  i den Nekrolog, som han skrev til »Politiken« -- og det var ogsaa
  Fibigers eget Ønske. Da vi talte derom i de sidste Dage, og hans
  Hustru yttrede, at der var en Del Steder deri, som man ikke godt
  kunde lade trykke af Hensyn til nulevende Personer, sagde han: »Aa,
  det gjør saamænd ikke Noget, lad det blot blive trykt altsammen.«
  
  »Altsammen« vilde nu imidlertid sige omtrent 1700 tæt skrevne
  Kvartsider, og jeg havde allerede den Gang -- uden at kjende Værket
  -- mine praktiske Tvivl om Udgivelsens Mulighed. Min Opgave blev
  derved siden, efter Samraad med min Forlægger, nærmere bestemt som
  den at reducere 1700 Sider til knap 600. Og da jeg havde gjort
  mig fortrolig med Indholdet, forøgedes Vanskeligheden, men ogsaa
  Interessen ved Opgaven, idet det stillede sig som en bydende
  Fordring, ikke at meddele Uddrag, der sammenholdtes ved refererende
  Overgangsstykker fra Udgiverens Pen; Strygningerne maatte foretages
  saaledes, at Fortællingens Traad eller rettere Traade ingen Steder
  brast. Memoireværket var i sine fem Bind en Bog -- om end en ofte
  nok uformelig udførlig Bog -- og en Bog maatte det vedblive at
  være; ja mer endnu -- den samme Bog. Dermed vare ogsaa saadanne
  Forkortelsesforsøg udelukkede, der indskrænkede sig til et enkelt
  Synspunkt: f. Ex. at man sagde, det kommer først og fremmest an paa
  at faa alt om Forfatteren selv med; naar først det er bjerget, saa
  kan man se hvad der bliver tilovers af Plads for det øvrige Stof.
  Tvertimod maatte alle de givne Synspunkter fastholdes og gjennemføres.
  
  Hvad der overhovedet muliggjorde i alt Fald nogenlunde at løse denne
  ved første Blik næsten umulige Opgave, det var den Omstændighed, at
  der var enkelte store sammenhængende Partier, som næsten udskilte
  sig selv. Saavel en Norgesreise i Ungdomstiden som den senere Reise
  til Italien var skildret med en Udførlighed, der ikke stod i noget
  Forhold til disse Reisers Betydning for Forfatterens Udvikling. En
  meget omfangsrig Fremstilling af Familien Waages Historie egnede sig
  ogsaa bedre for et Familiearchiv end for Fibigers Levned og traadte,
  ligesom Reiserne, afgjort ud af Rammen. Det vilde ganske vist have
  været ønskeligt, at Forfatteren selv havde gjort et Uddrag af disse
  Kapitler, som havde egnet sig for Offentliggjørelse; nu var der
  imidlertid ikke andet at gjøre, end resolut at stryge dem helt og ved
  en Note konstatere at her fandtes et Hul, og af hvad Art det var. Da
  nu ogsaa et Par mindre Kapitler og større sammenhængende Partier af
  andre Kapitler næsten udskilte sig ved første Blik, saa reduceredes
  Manuscriptet, allerede før det egentlige Arbeide begyndte, med
  henimod sexhundrede Sider.
  
  Endnu gjaldt det imidlertid om, med den mindst mulige Skade for
  Værket at gjøre det halvt saa stort. Her kom det nu Opgaven meget
  tilgode, at disse Strygninger ikke fordelte sig ligelig paa alle fem
  Bind. Det vil ved de fleste Memoirer være Tilfældet, at Ungdomstiden
  er den interessanteste. Det er den, i hvilken Personligheden
  tager Form, det er den, der ligger længst tilbage og derved faar
  Tidsbilledets Interesse, det er endelig den, ved hvis Gjenoplevelse
  Forfatterens Hjerte har været varmest, og som derfor er lykkedes
  bedst. Denne almindelige Regel finder nu i alle Retninger fuldkommen
  Anvendelse paa de af Fibiger efterladte Erindringer. Og hertil kommer
  endnu, at de Diskretions-Strygninger, som unægtelig maatte foretages,
  ogsaa blev talrigere, efter som man nærmede sig Slutningen. Herved
  blev det da muligt at fare forholdsvis lempelig frem i den første
  og værdifuldeste Halvdel af Bogen; og da saavel Fremstilling som
  Stil overalt var mer end bred, var de Strygninger, jeg her maatte
  foretage, ofte kun saadanne, som i hvert Fald havde været litterært
  anbefalelige.
  
  Et Par Steder -- jeg troer kun tre eller fire ialt -- har jeg
  forandret Udtrykkene en Kjende, fordi jeg kun havde Valget mellem
  at mildne Stedet lidt eller helt at udelade det, og det Sidste ikke
  saa godt lod sig gjøre for Sammenhængens Skyld. Med Undtagelse deraf
  har jeg ikke noget Steds tilladt mig at rette Stil i Manuscriptet,
  selv hvor man kunde føle sig mest opfordret dertil. Min Pleiefaders
  tydelige Haandskrift lod mig aldrig være i Tvivl om, hvad der stod,
  og den temmelig langsomme og sirlige Omhu, hvormed han skrev og
  gjennemsaae det Skrevne, udelukkede næsten overalt den Antagelse,
  at der kunde være Skjødesløsheder af almindelig Art, som en Udgiver
  f. Ex. i et lignende Tilfælde vilde være berettigt til at antage i
  et Manuscript af mig. Jeg tør sige at Manuscriptet fra først til
  sidst var feilfrit: det sagde til Punkt og Prikke hvad Forfatteren
  vilde sige. Hvad der altsaa fandtes af Unøiagtigheder, forulykkede
  Konstruktioner og undertiden direkte Sprogfeil var at betragte som
  Forfattereiendommeligheder, der ikke turde udviskes af en glattende
  Haand.
  
  Hermed har jeg gjort Rede for mit Forhold til denne Bog som Udgiver,
  og anser alle videre Bemærkninger for overflødige, da Værket vil tale
  for sig selv.
  
                                                   Karl Gjellerup.
  
  
  
  
  [Portræt: JOHANNES FIBIGER.]
  
  MIT LIV OG LEVNED.
  
  
  
  
  FØRSTE BOG.
  
  SLÆGT OG BARNDOM.
  
  
  
  
  FØRSTE KAPITEL.
  
  FALSTER.
  
  
  At jeg efter tresindstyve Aar skulde vende tilbage til den Ø, hvor
  jeg har lært de første af alle Kunster, at staae paa mine Ben og
  at bruge min Mund, har bidraget sit til, at jeg har faaet Lyst til
  optegne mine Tanker om, hvad der har fyldt alle disse mine Aar.
  
  At staae paa mine egne Ben og tale med min egen Mund synes mig at
  være mit Livs Eiendommelighed; men synderlig vidt er jeg ikke kommen
  dermed. Mit Liv skal ikke mindes mellem de Stores, men man har nu
  eengang kun eet Liv, og til Tider kan man blive træt af i Aanden at
  fare al Verden rundt for at søge efter Kundskaber, og finde, det
  ligger nærmere at søge at faae opfyldt det gamle Krav: Kjend dig selv.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var i Sommeren 1881, at jeg blev Præst for Ønslev og Eskilstrup
  Sogne paa Falster. Da var jeg 60 Aar.
  
  Naar jeg nu, paa Veien til mit andet Sogn, gaaer over den smukke
  Landevei, som fører fra Nykjøbing til Gaabense Færgested, kan det
  skee, at jeg tankefuld bliver staaende og seer tilbage gjennem
  Tidernes Taage. Veien er en forholdsvis nymodens Bekvemmelighed, dog
  har Jærnbanen allerede igjen gjort den forældet. For tresindstyve Aar
  siden var den en smal Byvei, der bugtede sig mellem Risgjærder og
  Piletræer, og havde Tid nok til et langt Svinkeærinde henimod Skoven,
  hvor Galgekroen laa. Seer jeg nedad den i denne Skikkelse, opstaaer
  der for mit Syn et Billede, der omtrent seer saaledes ud:
  
  Det er Novemberveir, og gjennem Sølet arbeider sig en i Remme
  hængende Karosse tungt nok frem. Den er overtrukken med trannet
  Læder, som trekantet efter Diagonalen er rullet op paa den ene Side,
  og paa den anden tilknappede Side forsynet med et i Læderet indsyet
  Stykke Glas saa stort som en Haand, at man dog, naar det Oprullede
  ogsaa var tilknappet, kunde paa denne Uhrskive see, om det var Nat
  eller Dag. For Tiden er det en Mellemting.
  
  Paa den lave Buk sees den kongelige Extraposts Rangsmærke, en Kudsk
  i rød Trøie med gul Krave, lyseblaa Buxer, høi Hat med bredt hvidt
  Baand om, og over Skuldren et bulet Messinghorn i en spraglet Snor.
  
  Ved hans Side sidder i drapfarvet Kavai med mange trappelagte Slag
  en Mand lidt under Middelhøide. Han seer endnu lavere ud, som han
  med duvet Hoved stirrer tankefuld frem for sig. Den monstrøse høie
  Cylinderhat er trykket dybt ned over Øinene, men ved Siderne kan man
  see sort kruset Haar, og af de regelmæssige Bryn skjønne, at det er
  en smuk, tænksom Pande, der skjules, ligesom af de smaa i Uldvanter
  gæmte Hænder, at det er en Mand, der kun arbeider med sit Hoved. At
  han arbeider stærkt, er tydeligt af de blege Kinder og nervøse Træk
  om Øinene, og at han føler dybt og kjærligt, af det usædvanlig bløde
  og blide Minespil om den fintformede Mund.
  
  Kudsken fortæller maaske netop en Historie, og da den Reisende saa
  jævnlig har underholdt sig med ham som sin Ligemand, kan der ogsaa
  deri forekomme en drøi landlig Skjemt. Da trækker sig hans drømmende
  Øine sammen med mange Rynker, det bløde Ansigt viser, hvad gladt
  Minespil det er istand til, og han opslaaer en frisk hjærtelig
  Latter. Saa synker han igen hen, og kun den let krogede Næse og den
  fine, glatragede Hage sees under Hatten.
  
  Under Vognlæderet klamre fire smaa Hænder sig fast til Døren, og to
  smaa Drengeansigter, indbundne i strikkede Sjaler, kige nysgjerrig
  ud. Den ene, halvtredie Aar, med Faderens mørke krusede Haar, den
  anden, kun syv Fjerdingaar, noget lysere, mere rundkjæbet og mere lig
  sin Moder; begge rødmussede og friske.
  
  Over dem kommer et moderligt Ansigt tilsyne, ikke just smukt, men
  indtagende nok og yderst bevægeligt. Efter Tidens over al Maade
  smagløse Skik skæmmes det af en stor høiskygget Fiskebenshat, under
  den brede Kappepiber fra det ene Øre til det andet, og et Par stive
  Virekrøller hængte i et Baand paa hver Side af den stærke aabne
  Pande. For Øieblikket er hun ifærd med at passe paa Drengene. De
  store lyseblaa Øine spille af Iver, og den vidtudskaarne Mund bevæger
  sig ustandseligt, medens den med overraskende Hurtighed udsender
  vidtløftige Forklaringer over enhver Ting, de smaa Fingre pege paa,
  blandede med kraftige Formaninger om ikke at strække sig for vidt ud
  af den aabne Vogndør.
  
  Kiger man dybere ind, ser man endelig paa Forsædet en tolvaars Dreng,
  der har meget af Moderens, men intet af Faderens Træk. Efter sin Vane
  søger han nu med æventyrlige Fortællinger og stærke Gesticulationer
  at gjøre Indtryk paa Tilhørerne, men det er formodenlig spildt paa
  den halvtsovende Tjenestepige, der ved hans Side vugger et sex Ugers
  meget lille og fint Pigebarn paa sit Skjød.
  
  Saaledes forestiller jeg mig mine Forældre den Dag, da de havde
  givet sig paa den lange besværlige Reise til Jylland med deres tre
  Børn. Den fjerde og ældste var min Moders Søn af første Ægteskab,
  Caspar Smith. Hun var dengang 33 Aar og Fader 38. Tidspunktet var
  den November 1822, da vor Verdensdel følte sig beængstet af at
  Stormagterne sad i Verona og trak deres Fangereb tættere sammen, men
  paa Falsters Landevei kan jeg ikke troe, at Sindene var trykkede af
  saa store Ting.
  
  Min Fader, Peder Grib Fibiger, havde været Overlærer ved Latinskolen
  i Nykjøbing. Nu var han kaldet til Rector i Kolding.
  
  Jeg, som var den mindste af de to, der stod ved Vogndøren, vidste
  selvfølgelig intet hverken af Falster eller Jylland, og havde ingen
  andre Bekymringer end det store Sjal, der hindrede mine oprørske
  Frihedsbevægelser. Men ligefuldt gaar Erindringen en Del længere
  tilbage end den kan række paa egen Haand. Familieminder blive snart
  ligesaa levende som Ens egne. Er da Livet paa Falster end ikke Del
  af mine første Minder, har jeg dog altid ikke blot havt Forvisningen
  om, at jeg er født der, men ogsaa en levende Forestilling om, at der
  havde jeg først taget denne Jord i Øjesyn.
  
  Mine Forældre levede ikke længe her paa Falster, men det var de
  første fire Aar af et lykkeligt Ægteskab, hvori de efter svære
  Hjærtesorger og Prøvelser, hver paa sin Vis, endelig havde fundet
  hinanden, og deri fundet Fredens Havn for Livet.
  
  Det var en hed og tordensvanger Sommer, det Aar 1819, da deres
  første Barn blev født. Lynene foer jævnlig knittrende ned i Sundet
  og splintrede mangen gammel Eg derovre paa Lollands Kyst. Det var
  trykkende, sagde Moder, at vende hjem om Aftenen til den lille
  Kjøbstadsleilighed ovenpaa i Murmester Martens Gaard paa Langgaden.
  
  For min Fader var det mindre trykkende. Han længtes efter sin
  Skrivepult. Hans Vinduer vendte ud imod Sundet, der stod han med
  Blikket hvilende paa Aftengløden over det stille Vand, og drømte de
  Drømme, jeg saa godt kjender fra den Del deraf, han har givet mig
  i Arv; og der saaes hans Lys sent i Natten, medens han gjorde sine
  Oldtidssyner saa levende ved den Rigdom af Naturskjønhed, der fyldte
  hans Sjæl.
  
  Han var Filolog efter al sin Attraa og i alt sit Væsen, men desuagtet
  en stor Romantiker og en sværmerisk Ven af Natur og Kunst; en stille,
  musikalsk Natur. I den Tid, jeg kan mindes, var det altid hans Skik,
  naar Dagen begyndte at hælde og hans Hoved var træt, at tage sin
  Hustru under Armen og vandre Egnen rundt. Naar vi Børn sprang omkring
  dem, vidste vi godt, hvad der boede i Forældrene. Hvoraf vi vidste
  det, hører til Livets Hemmeligheder, for vi lyttede just ikke efter
  deres Samtaler.
  
  Da de nu forlode Falster, kan det vel have været med blandede og ikke
  ganske samstemmende Følelser. Min Moder var en Øbo, og Jylland hende
  et fremmed Land, hvor hun først skulde forsøge, om hun og hendes
  kunde trives. Med min Fader var det anderledes; han følte sig som
  Jyde, han drog til den Egn, hvor hans Slægt hørte hjemme.
  
  Dog var han tidlig nok bleven omplantet paa sjællandsk Grund. Det
  Billede af Familien, jeg foreløbig har givet, har sin Forhistorie,
  og førend jeg igjen kommer tilbage til min egen Omplantning, maa jeg
  betragte mine Forældres Slægt og tidligere Liv.
  
  Man pleier i en Levnedsbeskrivelse at tale adskilligt om, hvorvidt
  man mest ligner sin Fader eller sin Moder, eller hvilke Egenskaber,
  man har fra den ene, hvilke fra den anden. Et Menneske er et Skud
  paa Livets Træ, men skudt ud af to Grenes Forening. Jeg maa altsaa
  have dem sammen for at forstaae mit Livs naturlige Udspring, og i den
  Anledning maa jeg tale om deres Forening.
  
  Min Fædreneslægts Familiehjem var Færgegaarden Snoghøi ved Lillebelt,
  som dengang havde mere Betydning end nu, da hele Forbindelsen mellem
  Øerne og Udlandet hovedsagelig gik over dets Skibsbro. Gaarden var
  i Begyndelsen af forrige Aarhundrede først bleven erhvervet af
  Tordenskjolds Kampfælle, Commandør ~Peder Grib~. Han havde faaet den
  som en Hædersgave af Kongen som Løn for sine Fortjenester, sagde
  man i Familien. Men da denne Forklaring kan være paavirket af nogen
  Familiestolthed, anseer jeg den anden, at han havde kjøbt den for
  sine Prisepenge, for mere sandsynlig. Hans Datter, som arvede den,
  blev gift ~Lindam~, og i den Lindamske Familie giftede min Farfader,
  ~Gotfred Fibiger~, sig atter ind.
  
  Om ham har jeg intet andet Minde end det i den Tids Stil høist
  fornuftige og gudfrygtige Brev, hvori han bad en Ven af sig, som var
  Huslærer paa Snoghøi, at frie for sig til den næstældste af Peder
  Gribs Svigersøns Carl Lindams Døttre, Anne Sofie, som efter sin
  Faders Død (1778) var bleven Arving til Snoghøi.
  
  Frieriet var heldigt, og Gotfred Fibiger blev Eier af Snoghøi.
  Han var fra Aalborg, var Jurist, og forenede nu med Tjenesten som
  Postmester, Transportforvalter og Gjæstgiver ved Færgegaarden en
  Virksomhed som Egnens Procurator. Med sin ~Anne Sofie~ havde han to
  Sønner, Carl og Gotfred, men deres Moder døde efter sin anden Søns
  Fødsel (1781) og næste Aar ægtede han hendes Søster ~Christiane~, som
  blev min Bedstemoder.
  
  Om min Farfader har jeg ikke videre at melde. Da han allerede døde
  i Januar 1795, har hans Sønner ingen klar Erindring havt om ham,
  desaarsag er der heller ingen kommen til mig.
  
  Men hans Hustru Christiane har jeg baade selv kjendt og hørt end mere
  om hende af min Moder, som elskede hende høit og bar stor Ærefrygt
  for hende. Om hende kan man sige, at hendes Sønner og deres Slægt
  efter dem har arvet baade Forstand og Hjærte, hvad de saa end tillige
  have arvet efter deres Fader.
  
  Hun var en kraftig, villiestærk og høitbegavet Kvinde, som efter sin
  Mand overtog den vidtløftige Bestilling paa Gaarden og med moderlig
  Kyndighed opdrog sin Søsters to og sine egne fire Sønner, indtil
  den ældste af dem, ~Carl~, kom saa vidt, at han kunde blive hendes
  Støtte i hvad Postvæsenet og Færgefarten angik. Den ældste af hendes
  egne Sønner var min Fader, den anden, ~Christian~, blev i sin Ungdom
  Sømand, de to yngste, ~Johan Adolf~ og ~Jakob Scavenius~ Fibiger blev
  sendte til Kjøbenhavn til Kadetakademiet for at blive Militære. Til
  disse mine Farbrødre kommer jeg oftere tilbage.
  
  Den ældste af sine egne Sønner bestemte Moder Christiane til at
  gaae den lærde Vei, og sendte derfor efter sin Mands Død den nu
  elleveaarige Peder Grib til Roskilde Skole. At hun valgte denne
  fjerntliggende By, kan have havt sine Grunde. Halvbroderen Gotfred
  havde gaaet i Kolding Skole, men han havde ikke gjort sin Moder
  Glæde. Hans forvidtsvævende Lyster havde havt for megen Magt over
  ham, og han havde ikke naaet nogen ordentlig Stilling. Hun har maaske
  ment, at Skolen ikke var uden Skyld deri. Der maa desuden have været
  et nærmere Forhold mellem hendes Mand og Rectoren i Roskilde ~Johan
  Henrik Tauber~, der ogsaa var fra Aalborg.
  
  Hun søgte altsaa derhen og fik ham til endmere Betryggelse i Huset
  hos Rectoren. Deri gjorde hun vistnok vel, men efter hans Livs
  Førelse blev dermed ogsaa hans Fremtids Skjebne afgjort. Han fandt
  meget mere der end Opdragelse og Lærdom, men det var dog en blandet
  Lykke, der mødte ham i det bedste Hus, hans gode Moder kunde finde.
  
  I Roskilde Rectorbolig, der dengang havde en tarveligere Skikkelse,
  men dog ligesom nu fra Domkirkens Fod saae vidt ud over Fjorden og
  de fjerne Skove, var der et livligt Hjem, fem Sønner og fire Døttre,
  foruden Pensionærer og den Skare unge Venner, som især Døttrene, og
  de vare meget egnede dertil, pleie at lokke fra Skolen til Rectorens
  Hus.
  
  Husfruen, ~Gregoriane f. Begtrup~, en Præstedatter fra Jylland,
  Pleiedatter af Biskop Rotbøl i Viborg, og da hun blev gift, i Huset
  hos Rector Worm i Horsens, var en stille elskværdig Moder, og af saa
  god Dannelse, at hendes Børn og Pleiebørn kunde søge til hende om
  Hjælp ved deres Lectier.
  
  ~Tauber~ selv var en følelsesfuld, endog sværmerisk Mand,
  men ligefuldt et Forstandsmenneske, en Typus for sin Tid. En
  Menneskekjender, der kunde tage Folk beregnende, men ikke mindre med
  Taarer i Øinene favne dem med et Vennekys. Han var af tydsk Slægt;
  hans Fader ~Emanuel Tauber~ var som Kobbersmedsvend indvandret fra
  Augsburg, havde nedsat sig i Aalborg og var der bleven en velhavende
  Mand.
  
  Som Doctor theologiæ traadte Tauber altid frem i Skolen i præsteligt
  Ornat, og førte en Strøm af god Aand med sig ind i den fra Læreres
  og Disciples Side lige forvildede Republik. Den første Dag, han kom
  i Horsens Skole, lagde Duxen pligtmæssigt med et dybt Buk et stort
  Ris paa Kathedret. Han bød ham at kaste det bort, og fortalte siden
  med Latter, at der som en Løbeild var gaaet det Ord gjennem Skolen:
  Rectoren vil ingen Ris have! Han reformerede ikke just de tre Skoler,
  han fik under sin Bestyrelse, dertil var han ikke gjennemgribende
  nok. Provst Daniel Smith har i sin Skildring af ham sagt, at han
  fordærvede dem, hvilket upaatvivlelig er en uretfærdig Dom. Han gav
  i alt Fald et godt Exempel, som dengang høilig kunde behøves.
  
  Min Fader var altsaa elleve Aar, da han af »den agende Post« blev
  afleveret i Roskilde; og saa lovende det nye Hjem end saae ud, gik
  det dog der som i andre velbefolkede Huse, at et Barn er mest henvist
  til Børnene. Den jydske Landsbydreng med det indesluttede uharmoniske
  Væsen, i sit Indre ubøieligt Høisind, i sit Ydre blød Eftergivenhed
  eller Taushed, og intet andet Bindeled derimellem end Tungsind og
  Trang til Forstaaelse, var ikke meget skikket til at gjøre sig
  gjældende mellem Rectorsønner, der var vante til at spille Mestre paa
  Pladsen. Fra sin Side har han altid elsket dem som sine broderlige
  Venner, og de to, der som han blev Rectorer, beundrede han i høi
  Grad og betragtede dem som sig langt overlegne. De var overmodige og
  drillevorne og der var ingen Ende paa Historier om ~Pér's~ latterlige
  Udseende, om hvor underlig han bar sig ad og hvor galt han kom fra
  det. Ja, han gjorde, hvad et Menneske med hans Sind gjør, han forløb
  sig, naar han gav sine Følelser Luft, og trak sig saa mismodig
  tilbage i sin Skal.
  
  En glad og sorgløs Ungdom falder ikke i ethvert Menneskes Lod. Ogsaa
  jeg ligner min Fader deri, at jeg næppe veed, hvad den skjønne
  Forestilling om Livets Vaar vil sige. Af smaa Optegnelser fra hans
  Skoletid sees, at han stadig stred ærlig for »at erhverve sig og
  befæste sig i Dyd«. Og hans Breve til Hjemmet ere i en meget vemodig
  Tone, bestandige Forsikringer om, at han vilde blive et godt Menneske
  og gjøre sin Moder Glæde. Stakkel, han var, hvad Livslyst angaaer,
  altid bag de Glades Række. Medens han ikke havde Frejdighed nok til
  at faae Tag med i Legen, har han staaet der og dreiet paa Dydens
  haarde Reb.
  
  Han var ikke religiøs i den Forstand, som ren Christendom tager det.
  Den fandtes ikke i hans Kreds. Men en redelig og dybtfølende Dreng
  som han var, blev han under Taubers Paavirkning greben af et høit
  Sværmeri for sædelig Renhed, og som for enhver, der har levet under
  Domkirkens Skygge, var dette hierarchiske Monument ham Symbolet paa
  al Høihed i Livet. Mere ved sin Musik end ved sit Ord talte Kirken
  til Sjælene, og hans Sjæl var idel Musik.
  
  Hver Morgen gik Skolens Mesterlectie over i Kirken, »at synge for
  Dronning Margrete«. Det var en Fortsættelse af Sjælemessen, og det
  turde ikke undlades. Den strenge Marmordronning laa jo bag Altret,
  og vogtede paa, at man ikke forsømte sin Pligt, saa længe man fik
  hendes Legatpenge. Daniel Smith siger, »at denne Sangtime var en ren
  Skandale, der blev gjort de værste Spektakler.« Paa min Fader har
  den aldeles ikke gjort det Indtryk. Endnu 40 Aar efter, da jeg gik i
  samme Skole, men ikke sang for Dronning Margrete, baade fordi hun var
  sovet ind, og jeg ikke kunde synge, talte hans gamle Lærer Cantoren
  Hartmann, med Rørelse om, hvorledes min Fader havde sunget; ham
  kunde han stole paa, han svigtede aldrig Tonen. Ogsaa har det moret
  mig at høre hans Ungdomsven, Præsten Winding, Fader til Musikeren
  August Winding, paa sin barokke Maade forsikkre mig, at min Fader
  var den første her i Landet, der forstod Beethoven, selvfølgelig med
  Undtagelse af Winding selv.
  
  Imidlertid stred han sig gjennem Skoletiden under mangen Sjælekamp,
  bestandig bekymret for, at han stod langt tilbage for de Venner,
  han levede iblandt. Det laa saa i hans samvittighedsfulde Sind. I
  Virkeligheden var han baade den reneste Sjæl og den mest begavede
  Aand iblandt dem. Men hans Sind var tungt, og hans Hjærte saaret, og
  blev det alt mere, som Aarene gik. Han bar paa en Hemmelighed, som
  voxede til en Lidenskab, der formørkede hele hans Ungdom.
  
  Taubers ældste Datter, ~Christine Augusta~ (født 3. Maj, 1780)
  var den af Familien, der nærmest stemte med ham, og hun blev hans
  Veninde og hans Hjærtes Dronning. Jeg kommer ofte tilbage til hende,
  hendes Følelse for min Fader er gaaet over paa mig, og jeg har hende
  saameget at takke for, at jeg vel maa mindes hende med Kjærlighed.
  
  Hun var meget smuk, med de samme store Træk, som hendes Faders
  Portræt viser; hendes Sind var idel Godhed og lidt mere, Trang til
  romantisk Venskab, men bagved det sværmeriske Blik i de klare blaae
  Øine, bevarede hun dog altid en vis lønlig Iagttagelse af en Linie,
  der ikke maa overskrides, en Egenhed, som jeg saa nødig jeg vil sige
  noget satirisk om hende, ikke kan kalde andet end Forglemmigeis
  Uskyldighed.
  
  Hun var femten Aar, og han i sit tolvte, da de lærte hinanden at
  kjende, en farlig Aldersforskjel for en sværmerisk Dreng. Der opstod
  »et broderligt Forhold« mellem dem, men et saadant Forhold mellem
  følsomme Sjæle blev i den Tid taget med en egen Alvor, og vogtet
  som en Helligdom. De skrev de lange Breve til hinanden, som skulde
  opklare Misforstaaelser i Samtaler, og som man stikker i Haanden
  i Forbigaaende, og med bankende Hjærte venter Virkningen af. Mest
  dreie de sig om Forskjellen paa mandlig og kvindelig Dyd, og den
  store Vanskelighed ved at faae de reneste Hensigter forstaaede.
  Men saadanne Ungdommeligheder udhule de dybeste Leier for Livets
  Strømninger. Intet Under, at den lidenskabelige Discipel satte sit
  ærlige Hjærte til hos sin Rectors klarøiede Datter.
  
  Hun gjengjældte ikke hans Lidenskab, og han naaede aldrig til at
  tilstaa den for hende. Forholdet er let forstaaeligt. Han var en
  uudviklet Discipel, hun var en allerede beundret Dame -- Jomfru hed
  det dengang. Det laa i hendes Karakter, at hun maatte gjøre Venskabet
  saa inderligt som muligt, og dette var ikke løst Spil, hun mente det
  med fuld Oprigtighed og svigtede det aldrig. Saaledes var det endnu
  i hendes Alderdom.
  
  Samme Aar Peder Grib blev Student (1801), han var da 17 og hun 21
  Aar, gav hun sin Haand til en Mand, der var ti Aar ældre end hun,
  og som hun heller ikke elskede i Ordets stærkeste Betydning. ~Peder
  Møller~ var en smuk og fin Mand, rolig og mild, men fast. I en Alder
  af 31 Aar var han allerede Assessor i Højesteret og vedligeholdt
  indtil sin Alderdom en anseet Stilling mellem Hovedstadens
  Embedsstand.
  
  Da Drømmenes Boble saaledes var bristet, havde den unge Student intet
  andet at gjøre end at træde sin Livsgjernings Mølle. Forholdet til
  hans Elskede forblev som det var. Hun var hans Veninde, og han var
  altid en kjær Gjæst i hendes Hus; hun var ikke forandret, men for ham
  var der ikke længer Haab, kun Forsagelse tilbage.
  
  Som han var idel dyb Alvor og dyb Følelse, lagde han begge Dele i sit
  Studium. Han erhvervede sig en Lærdom i den klassiske Oldtids Skatte,
  som næppe er bleven overgaaet af nogen Samtidig hos os; og han
  forbandt den med en Følelse for disse Skattes Skjønhed, som er kommen
  til Orde i hans Poesi. Han fandt ogsaa forsaavidt Anerkjendelse,
  som han to Gange vandt Selskabet for de skjønne Videnskabers
  Prismedaille, men han gjorde dog ikke det Indtryk, han haabede.
  Fortjent synes jeg ikke, det er. Hans Hovedværk, Oversættelsen af
  Sophokles Tragedier, overgaaer dog Dorphs nu almindelig brugte, i at
  træffe Originalens mægtige Klang og heroiske Værdighed, ikke at tale
  om, i Troskab. Hans sex Sange af Iliaden har Wilster spottet over.
  Seer man paa antik Tone og Styrke i Sproget ere de dog fuldt saa gode
  som Wilsters. Hvad min Fader egentlig mente med antik Skjønhed seer
  man bedst af hans egne græske Oder, et Kunststykke, som jeg ikke
  veed, nogen anden her i Landet har vovet sig til. Saavidt mit Øre
  kan bedømme det gamle Sprog, ere de af fuldendt Ynde. Saadanne Ting
  pleiede han at udgive i sine aarlige Skoleprogrammer, ledsagede af en
  dansk Text, ligesaa kunstret. Et smukt Stykke af den Art er hans Digt
  til Kolding Slotsruin, ledsaget af et Billede.
  
  Som man ofte kan finde det hos tungsindige Mennesker havde han endnu
  en anden Egenskab, en høi Grad af Sands for det Komiske. Det er som
  de mere end det lettere Sind trængte til at ryste Byrden af i en
  forsvarlig Latter; og som al Komik beroer paa en barok Modsætning,
  gribes de, der kun altfor godt kjende Livets svære Modsætninger,
  desto lettere deraf, naar de i ny Belysning stilles saa pudsigt til
  Skue. Selvfølgeligt gribes de ligesaa meget deraf, naar Modsætningen
  møder dem i tragisk Klædebon.
  
  Først 1810 fik han Ansættelse som Adjunkt i Roskilde, hvor den
  gamle Tauber, der havde taget sin Afsked 1808, endnu boede i
  Rectorboligen. Han havde besværlige Forhold der, da Skolen var i
  Uorden, og den brave Rector Schultz havde vanskeligt nok ved at faa
  den gennemgribende Reform af 1810 indført. Han blev der til 1817, da
  han blev kaldet til Overlærer i Nykjøbing. Samme Aar blev ogsaa i en
  anden Henseende en lykkelig Overgang i hans Liv.
  
  ~Jakobine Katrine~, født 8. Januar 1789, var Taubers næstældste
  Datter. Da der var ni Aar mellem hende og den ældste, Christina
  Augusta, havde den inderlige Kjærlighed, der alle Dage omslyngede
  dem, en egen Charakter. Den ældste vedligeholdt altid en moderlig
  Myndighed over den yngre. Denne Afstand i Søstrenes Alder kom til
  ligesom i Tal at udmaale Aarsagen til min Faders lange Strid. Han var
  fire Aar yngre end den ene, og fem ældre end den anden, og medens
  hans Hjærte haabløst hang ved den ældre, betragtede han den yngre som
  et Barn.
  
  Men Barnet sprang tidlig ud og var glimrende begavet, ikke saa smuk
  som Søsteren, men udrettede med sine intelligente Træk, sin raske
  Tunge og sine stærke Øine i en Hast, hvad der i hendes Alder skulde
  udrettes, at vinde Hjærter. Hun opholdt sig meget i Kjøbenhavn i sin
  Søsters gjæstfri og stærkt besøgte Hus, og fik først lige fyldt sine
  19 Aar, da hun havde sig en ret anselig Brudgom, en smuk, hæderlig og
  velstaaende Mand med et fint, høist tiltalende Væsen, Procurator ved
  Hof- og Stadsretten ~Caspar Vilhelm Smith~.
  
  Han var vel omtrent ligesaa meget ældre end hun som P. Møller var
  ældre end hendes Søster, men hun var ikke den, der lod sig nøie med
  faderligt Venskab, hun holdt sin Brudefakkel høit, og nød sin korte
  Lykke af sit fulde flammende Hjærte. Ak, kun to Aar varede hendes
  Ægteskab, hendes første Barn levede fem Uger, næste Aar, i April
  1811, bortrev en hidsig Sygdom hendes Mand, og to Maaneder derefter
  fødte den een og tyveaarige Enke den Søn, som hun gav Faderens Navn,
  og som nu var hendes eneste Trøst.
  
  Hun vendte saa tilbage til Roskilde og sad i Stilhed med sin lille
  Dreng hos de gamle Forældre. Men ogsaa her lod Dødens kolde Haand
  hende ingen Ro. Der var endnu to Døttre hjemme. Den ældste af disse,
  Louise, en blomstrende livfuld Pige, 20 Aar, som stod hende nærmest
  i Alder, blev pludselig bortreven fra hende.
  
  Saa sneg Aarene sig bedrøvelig hen til 1816. Hendes Gjerning var
  at pleie den livstrætte og i sin Skrøbelighed vanskelige Fader,
  og at styrke sin tungsindige Moder. Naar hun fortalte os Børn om
  denne hendes Prøvetid, sagde hun: Moder talte kun lidt, hun sang
  sine Psalmer, og Fader talte kun om Evigheden. Han havde faaet et
  Dødsbudskab. En Aften, da han traadte ind i sit Værelse, havde han
  seet sig selv sidde ved Skrivebordet. Han havde ikke talt om det, men
  da de undrede dem over, at han mod sin Sædvane ikke havde Lyst at
  være i sin Stue, men sad i Dagligstuen, kom det ud af ham.
  
  Hendes yngste Søster, Marie Elisabeth, dengang 16 Aar, var hende ikke
  til Hjælp. Hun var et skrøbeligt Væsen, og hendes Sind blev senere
  omtaaget. Saa sov den gamle Fader hen 26. Januar 1816 og det kjære
  Familiehjem maatte nu opløses.
  
  I denne Smertens Tid var det, at min Fader og Moder fandt hinanden.
  Hvorledes, veed jeg intet nærmere om. Om saadanne Ting talte Moder
  ikke. I det Udvortes var det ligefrem. Han boede i Byen, det Hus,
  hvor han havde havt sit Barndomshjem laa kun faae Skridt fra Skolen;
  og i de faa Timer, han havde tilovers, maa han dér have søgt sit
  Selskab. Det Indvortes fremgaar af deres Liv.
  
  Han trængte til Fred for sit lidende Hjærte og kunde ikke finde den
  uden i Kjærlighed, og hun var den, som kjendte ham saa ganske, at hun
  tilfulde forstod hans Indre. Hun havde baaret sex Aars smertelige
  Byrde, Aar, som vel kunde gjøre hende til et andet Menneske end den
  lykkelige unge Pige havde været. Begge var de erfarne nok til at
  vide, at Livet har andre Opgaver end Ungdommens søde Sværmerier, og
  at dybe Sjæle endnu er istand til at elske redeligt og opoffrende,
  om ogsaa det første Ideal er skrinlagt, og det første høje Mod paa
  Lykken er stækket.
  
  Imidlertid stode de begge i det Forhold til den kjære Søster
  Christine, at det kunde siges, at der var ingen af hendes Tanker og
  Følelser, som ikke ogsaa gik over paa dem. Og deri havde Fader sin
  sværeste Opgave. Havde han end hver Dag i sin Ungdom maatte sige sig
  selv, at Kjærlighed aldrig skulde falde i hans Lod, saa havde han
  nu fast formeget af denne glødende Ingrediens. Den ene Søster tog
  ham med fast Haand, og havde visselig ikke Sind til at slippe nogen
  Del af hans Liv. Den anden vilde dog ikke sættes tilside i den Del
  af hans Kjærlighed, som hun mente at have Hævd paa. Hun kunde ikke
  afsee de Timer, hvori hun »talte til ham med søsterlig Fortrolighed«,
  eller de Breve, »som intet menneskeligt Øie havde seet, og som laa
  forseglede i hendes Gjemme med Udskrift til ham. Hendes Mand havde
  lovet at sende ham dem efter hendes Død«.
  
  Nu skete der noget i deres Forlovelses Dage, i Sommeren 1817, der
  bragte det til Orde, som Læberne ikke havde turdet hviske om,
  Hjærterne næppe vide. Brødrene Tauber havde fra Drengetiden været
  vante til at opholde sig en Del over min Faders Væsen. Rimeligvis
  have de heller ikke været blinde for hans Hjærtes Hemmelighed, han
  var for saa skarpe Øine let at gjennemskue. Om de have yttret noget
  saarende, er ikke let at see; der havde kun været en Uenighed mellem
  dem og Fader angaaende et Vers, der skulde sættes under deres Faders
  Portræt. Nu havde Christine »i sin søsterlige Fortrolighed« talt
  meget med ham om det Forhold, der burde opretholdes imellem dem,
  som og mellem ham og hendes Brødre, og maaske ikke været fri for at
  blande nogen Bitterhed ind ved Tanken om, hvad Fare der var for at
  miste denne Hjærtensskat. Det er ikke tydeligt, hun selv forsikrer,
  at der aldeles intet fornærmeligt er sagt. Han har imidlertid følt
  det saa, og paa sin Hjemreise til Nykjøbing, hvortil han var bleven
  kaldet i Mai Maaned, havde han i Roskilde, hvor han havde taget
  Afsked med sin Forlovede, beklaget sig derover for hende, om end i en
  Tone, hvoraf det fremgik, at han ikke tog sig det nær.
  
  Men hun tog sig det overmaade nær. Oprørt over den bestandige
  Fortrolighed, som Søsteren vilde vedligeholde med hendes Elskede, og
  vred over, at der skulde siges noget paa ham, lod hun, heftig som
  hun var og slagfærdig i sin Tale, Søsteren vide, at hun godt forstod
  begge Sider af Sagen, og endte med, at hun sagtens selv havde digtet
  hele Historien for at sætte ondt mellem ham og hendes Brødre. Dette
  virkede saameget stærkere paa Søsteren, som hun selv maatte føle,
  at hun var gaaet for vidt i sit Venskab, og maatte nu føle, at »han
  havde svigtet den Tillid, hun havde havt til hans Charakter«. I et
  meget bevæget Brev anklagede hun ham strengt, sendte ham den omtalte
  forseglede Pakke tilbage, og forlangte sine Breve igjen, »da en
  Forlovet er lidt letsindig med sligt.« Først efter flere Maaneder
  svarer han:
  
  »Kjæreste Veninde! Jeg modtog en Pakke og et Brev fra Dem, som jeg
  maa tilstaae, jeg aldrig havde ventet.
  
  At jeg ikke med et Ord har talt til Jakobine derom, vil De kunne
  forstaae. Heller ikke behøver jeg at forsikkre Dem, hvor smerteligt
  det er mig at være Aarsag til en Misforstaaelse mellem Dem og hende.
  Men -- hvorledes kan Deres Brev tale til mig i en Tone, som om De
  havde glemt, at De engang var Aarsag til min største Lykke og --
  jeg vil ikke tilføie -- Ulykke, thi denne, jeg forsikkrer Dem det
  helligt, har jeg aldrig tilskrevet Dem, men ene mig selv? Hvorledes
  er det muligt, at De kan troe de Baand sønderrevne, som -- for
  første Gang nødes jeg til at tilstaae Dem det med Ord -- min Ungdoms
  første, inderligste og aldrig ganske udslukkede Kjærlighed knyttede?
  Kun i den faste Tillid til Deres Venskab og Redelighed, at De strax
  tilintetgjør dette Brev, kan jeg tale oprigtig til Dem. Hvor kan
  De have glemt den inderlige lidenskabelige Heftighed, hvormed Jak
  fra Barn af allerede rev os saa at sige til sig, og ikke nu tilgive
  en Misforstaaelse fra hendes Side, som jeg rigtignok er Skyld i,
  men, tro mig som en ærlig Mand paa mit Ord, ganske uskyldigt. Thi
  jeg fortalte hende blot, som man fortæller om løst og fast, naar
  man kommer fra en Reise, hvad De havde fortalt mig, at Deres Brødre
  havde sagt om mig. Men for Alvor kan De da vel ikke tænke, at jeg
  skulde have været saa ondskabsfuld at tilføie, De havde gjort det for
  at sætte Splid mellem Deres Brødre og mig. Det er dog en aabenbar
  Urimelighed; det maa jo tvertimod være Dem magtpaaliggende, at
  jeg som Deres tilkommende Svoger er Deres Brødres Broder, som jeg
  ogsaa er det, og det ret af Hjærtet. En ubetydelig Trætte kan jo
  opstaae mellem de bedste Venner, og jeg vil aldeles ikke fragaae,
  at det Brev, jeg i Anledning af Deres Faders Portrait fik Bloch til
  at skrive til Emanuel, var en dum Streg af mig, som kun en Smule
  Forfængelighed kan undskylde, men fra Hjærtet kom det ikke.
  
  Vær ikke længere vred paa mig og Jak! De veed dog, at De har ikke
  bedre Venner end os to. Aldrig, aldrig forsvinder de Følelser, som
  den første Ungdoms lykkelige salige Dage nedlagde i vor Barm. Jeg
  var eengang lykkelig. Jeg haaber ~forvist~ at blive det igjen. Men
  aldrig, aldrig briste de Baand, med hvilke de helligste i Naturen,
  fælles Opdragelse, Venskab, Fortrolighed og den varmeste Kjærlighed
  forenede os[1]. Jak vil aldrig ophøre at være Deres Søster, og jeg
  aldrig at være Deres trofasteste Ven.
  
   [1] _Sic._ En Feil i Texten eller Brev-Skjødesløshed. Udg.
  
  Uden den strengeste Befaling af Dem tilbagesender jeg ikke det
  dyrebareste Pant paa svundne Dages Glæder.«
  
  Svaret fulgte strax:
  
  »Kjære Fibiger! Med hvor inderlig Følelse jeg modtog og læste
  Deres sidste Brev, kan De ikke forestille Dem, uden De fuldkommen
  har kunnet forstaae, hvor smertelig det har været mig at tvivle,
  undskylde og igjen tvivle om Deres Character i mer end to Maaneder,
  da jeg i mer end tyve Aar har regnet Dem for min bedste Ven, og nu
  end mere ansaae os for forbundne ved Jak. Tak fordi De saa venlig
  oplyste mig. Jeg kan ikke et Øieblik tvivle om Deres Brevs Sandhed.
  Og jeg skammer mig ved, at jeg ikke var mere overbærende med en
  Overilelse af Jak. Jeg maa blot sige til min Undskyldning, at da
  det skete, kom jeg til Roskilde een Dag efter at hun havde fulgt
  Dem paa Reisen. Jeg savnede dem begge der, var bekymret for deres
  Adskillelse, længtes efter en Hilsen fra Dem, og kunde da ikke bære
  et Svar, hvori der laa en saa bitter Bebreidelse, som jeg, tilgiv
  mig, tilskrev Dem. Jeg lovede i min Vrede aldrig at tale om Dem
  til hende eller om hende til Dem. Vi har nu reist sammen, og jeg
  har aldrig nævnt Deres Navn i hendes Nærværelse. Jeg troede, hun
  kunde ikke lide, at jeg holdt af Dem, og hun frygtede, at De skulde
  gjengjælde det mere, end hun vidste. Det var ikke unaturligt, og maa
  være Dem kjært. Jeg vidste ikke, hvor skyldig jeg var, før Deres Brev
  nu siger mig det. -- Hjælp mig at gjøre det godt igjen, og brænd
  dette Brev, som jeg vil gjøre det ved Deres. Det Bedste vil vi bevare
  som en hellig Skat. De har meget, overmaade meget af min Tilfredshed
  i Hænder, min Søsters Ro og det kjæreste Barns Fremtids Lykke. Ham
  kan De beskytte og betrygge endog mod hans Moders og min Daarlighed,
  om det behøves, og i ham kan De engang give os hans uforglemmelige
  Fader igjen. Og paa denne Mands Godhed har jeg maattet tvivle! Vogt
  Dem, De ~synes~ ikke altid saa god, som De er. Kan De forandre noget
  heri, saa gjør det, ikke mere for min Skyld, men De vil derved undgaa
  mange ubehagelige Optrin .... Tak endnu engang Tak for Deres kjære
  sande Brev, og tilgiv mig alt, hvad De har at tilgive mig, og vær min
  Ven i Ord og Gjerning, ligesom jeg vist aldrig skal ophøre at være
  Deres Veninde. Og som saadan beder jeg Dem laane mig mine Breve til
  Dem til Gjennemlæsning. Det er Deres Eiendom, og jeg vil ikke berøve
  Dem dem, men ombytte dem igjen med dem, som er mine. Send mig dem
  snart, og lad os ikke tale mere om Fortiden, men trygt gaae frem paa
  den rene faste Bane, den har lagt for os. Deres C. A. Møller.«
  
  Da min Fader i Mai 1817 drog til Falster, var det hans Bruds første
  Beslutning, allerede i Sommerens Løb at følge ham derhen som hans
  Hustru. Men Søster Christine var af en anden Mening, af hvad Grund er
  ikke klart. Hun udøvede nu eengang en blid Myndighed over dem begge,
  og hendes Mening gik igjennem.
  
  Først næste Sommer samledes saa Familien forat feire deres Bryllup,
  5. August 1818, og det maatte nødvendig staae i Sæby Præstegaard.
  
  Ære være vore gamle Præstegaarde! Upaatvivleligt kan der siges
  meget paa Præster, men meget mindre paa deres Hjem. Der er faa
  af Latinskolens priviligerede Stand, der ikke er i Familie eller
  Gjæstevenskab med Præstefamilier; og de skulle ikke glemme,
  at Beneficiarius med Frue -- nei, Madame hed det -- altid har
  baade Husrum og Hjærterum for dem, til de Tider, de trænge til
  Stikkelsbærbuske, Nøddehække og svale Havestuer. Og Sæby Præstegaard
  var een af dem, der end ikke i Drømme kan tænkes bedre i god gammel
  Stil. Rummelig høi Bindingsværks Bygning, bred Egetræs Trappe ned
  til Gaarden, stor Dagligstue med Vinduer baade til Gaard og Have,
  mægtig Storstue med gamle Familieportræter, Gjæsteværelser bag den
  og forresten i hver mulig Krog i Huset, og stortræet Have, der fører
  lige ud i Herregaardsskoven langs Tiis Søens brede klare Flade. Ikke
  at tale om den store og skjønne Kirke, et Vidnesbyrd om Esbern Snares
  fromme Gavmildhed. I den blev altsaa mine Forældre viede.
  
  Præstekonen var min Moders Moster. Ogsaa Mormoder, Taubers gamle
  fromme Enke, boede nu der hos sin Søster. Præsten Lassen var en
  gammel Nathue, men af den bløde behagelige Slags. Forresten kom han
  ikke til at vie mine Forældre. Der var en Lovbestemmelse, som forbød
  at vie den, der ikke kunde fremvise Koppeattest, og min Fader havde
  haft naturlige Kopper og var meget koparret, havde altsaa intet
  Papir for Vaccine. Men, kongelig Forordning! Man tænke sig! Moders
  næstældste Broder, Jens Worm Tauber, Præst i Nordrup, maatte da
  paatage sig Vovestykket, og udførte det forsvarligt nok, som hans
  lange hjærtelige Tale i Tidens Stil endnu viser mig.
  
  Saa drog Ægteparret til Falster, ikke til nogen glimrende Stilling.
  Kaarene var knappe, en Overlærers Løn var kun 800 Rdl. Jeg havde dog
  i samme Stilling 1600. Men ved Hjælp af min Moders Husholdningstalent
  og nogle Pensionærer, dem de elskede som deres Børn og som elskede
  dem igjen, havde de dog forholdsvis et smukt Hjem.
  
  Heller ikke for min Fader var det nogen let Opgave, der forelaa. En
  overmaade forfalden Skole skulde bringes paa Fode, og han var ikke
  just skabt til at gribe praktisk ind. Hans Ven og Rector i Roskilde,
  Bloch, havde selv været Rector i Nykjøbing til 1815, og i de Breve,
  han skrev til ham, udøser han ret sit Hjærte om det Uføre, han havde
  at kjæmpe med under hans Eftermand.
  
  »Her har man ikke den mindste Anelse om, hvad Filologi er, eller om
  den Ærbødighed, man skylder de Udødeliges Manes. Jeg har aldrig hørt
  Mage til Examination af Latin i øverste Klasse. Men det faaer ikke at
  hjælpe. Siden jeg har faaet den, vil jeg absolut ikke tale et dansk
  Ord i den, hvormeget end min Rector protesterer derimod.«
  
  Rectoratet i Kolding havde han allerede dengang Haab om, da hans
  Svoger, Erik Tauber, som beklædte det, havde havt Tilbud om et
  theologisk Professorat ved Universitetet, hvilket han dog afslog --
  »af ubegribelige Grunde,« siger min Fader.
  
  Mine Forældre vare dog langtfra at beklage, at de endnu i tre Aar
  vare bundne til Falster, da de havde dette Hjem inderlig kjært.
  De havde ogsaa et landligt Tilhold i Sommertiden, som glædede dem
  meget. Min Farbroder Christian Fibiger var den Tid Forpagter paa
  Bramslykke paa Hardenberg Gods, en eiendommelig Mand, som jeg i min
  Studentertid kom til at staae i et meget nært Forhold til. Mellem ham
  og Fader var der et sandt Kjærlighedsbaand, snart mer end broderligt.
  Deres Dannelse og Livsgjerning var saa forskjellig som mulig. Den
  ene havde i al sin Ungdom vugget paa Havet mellem Europa og Asien
  som simpel Matros og sled nu i sit Ansigts Sved med den Jord, som i
  daarlige Tider bar ham Torne og Tidsler; den anden havde kun dyrket
  Phantasiens Have og havde intet havt at bruge sine Arme til, men
  ligefuldt var deres Sind og Hjærtelag saa ens, at deres Længsler fra
  hver sin Side sloge sammen.
  
  Min Moder havde endeløst meget at fortælle om disse Smaareiser til
  den store Forpagtergaard, med Udsigt til de mægtige lollandske
  Herresæder, deres Adelsslægter og Fortid, lige til den mystiske Side
  af forfaldne og forladte Borgbygninger med de Beboere, der ikke
  forlode dem, Gjengangerne. Paa Bramslykke blev den salig Grevinde
  jævnlig seet. Sagtens maatte da Mørknings- og Reise-Æventyrene voxe
  saaledes sammen med min gryende Forestillingsverden, at jeg tilsidst
  troede at have spillet en ganske anden Rolle derved end den at skrige
  paa en Barnepiges Arm.
  
  Imidlertid gik Aarene og Kaarene bedrede sig. Prisen for
  Pensionærerne steg, der kom Tillæg til Embedslønnen og Honorar for
  Skrifter, og samtidig forøgedes Familien. Den ældste Søn, Christian,
  blev født i det skjønne Foraar 1819, 31. Mai. Jeg fulgte efter paa
  en barsk Vinterdag, 27. Januar 1821, og vor eneste, derfor dobbelt
  kjære, Søster Christine d. 4. September 1822. Flere Helsøskene var vi
  ikke. Den fjerde var Moders Søn af første Ægteskab, ham vi allerede
  kjende som den veltalende Caspar. Født 16. Juni 1811 var han altsaa
  allerede nu en lærd Skoledreng.
  
  Tiden kom, at det første Hjem, som de havde faaet saa kjært, maatte
  forlades. I et Brev til sin yngste Broder, Jakob Scavenius Fibiger,
  dengang Lieutenant i Artilleriet og paa en flereaarig Reise i
  Selskab med den senere adlede Peder Scavenius, efter hvis Fader
  han var opkaldt, skriver min Fader, efter at have fortalt om sine
  Fremtidsplaner.
  
  »Jeg vilde dog nødig forlade dette yndige Sted. Fra mit
  Studereværelse seer jeg over mod Lollands tæt med Skov bevoxede Kyst,
  til Færgegaarden med sine Baade og Smaaskibe og Landeveien slyngende
  sig op gjennem Skoven. Falsters Bredder ere ligesaa skovrige, og
  overalt er Øen saa frugtbar og venlig, at den kun er at betragte
  som en stor Have. Forfærdelig Hede har ellers hjemsøgt os i Sommer,
  Torden hver Nat osv. -- -- -- Du seer, hvilken Spidsborger jeg er
  bleven, at jeg snakker om Veir og Vind ligesom Maribo Avis. Men
  sligt er Mærkværdigheder for os, som ikke har vandret over Alper og
  Apenniner og kiget ned i Vesuvs Krater. Medens du har spadseret om
  i Titus' Theater, har jeg kun paa Kathedret beskrevet det for mine
  Disciple, har kun i Kobberstik seet Pantheon, Herculanum og Pompeji,
  og kjender Genfersøen kun af Mathisons Vers.«
  
  Min Morbroders hellige Professorat var altsaa blevet til Vind,
  men det varede dog ikke længer end tre Aar, før han af ligesaa
  »ubegribelige Grunde« modtog en Kaldelse til Direktør for det dengang
  nyoprettede Sorø Akademi; og Fader blev hans Eftermand i Kolding
  (1822).
  
  Da var det, man en Novemberdag paa Gaabense Landevei kunde have det
  Syn, som jeg har begyndt min Beskrivelse med. Og Fortsættelsen deraf
  blev efter Datidens Befordringsmaade et otte Dages Zigeunerliv i et
  barskt Klima. Jeg var i ubevidst Stand, men veed ligefuldt snart
  bedre Besked om Reisen, end jeg vilde have vidst, hvis jeg havde
  gjort den en Snes Aar senere.
  
  Faldende over mine egne Ben paa Gaabense Skibsbro, blev jeg paa
  Faders Arm bragt ud i en Seilsmakke, og da den første Skyllesø
  bragte Passagererne til at skrige, blev jeg forvandlet til noget
  uformeligt ved Hjælp af et Sjal, og ved næste Sø stuvet ned under
  Dækket blandt andre Bylter. Men i Nyborg var jeg efter endnu værre
  Modgang paa store Belt dog ikke mere modfalden, end at jeg kunde
  tage Initiativet, thi der var just Marked i Byen. Det var Fader en
  Umulighed at nægte sine Børn noget, ene med Undtagelse af Hug; dette
  Æventyr maatte altsaa bestaaes, og vi vendte seirrig tilbage med
  Bytte. Den øvrige Vei blæste jeg desaarsag paa Trompet, medens Broder
  Christian rørte Trommen, og Caspar formentlig aad Kager.
  
  Det tog dog en brat Ende. Pludselig blev jeg funden inde paa en vaad
  Mark oven paa Barnepigen, der skraalede end høiere end jeg, fordi
  hun saameget mere end jeg var istand til at gjøre den Betragtning,
  at hendes Liv havde Ende. Vognen var væltet. Man væltede dengang
  hyppigere end nu, men mellem de høie Hækker i de dybe Spor væltede
  man ogsaa mageligere, ingen kom til Skade. Men værst var det for
  Moder, da hun endelig fik Hovedet ud af Vognen, at see Fader staae og
  baxes med den kullerske Hest.
  
  En forbikjørende Vogn hjalp os videre, og endelig kom vi, efter endnu
  engang at have svaiet paa Lillebelts Bølger, men dennegang under
  Færgemanden, Farbroder Karls, egen Varetægt, en mørk Aften skumplende
  opad Kolding Gade.
  
  
  
  
  ANDET KAPITEL.
  
  KOLDING.
  
  
  Man pleier paa Psychologiens Vegne at lægge Mærke til, hvorlangt et
  Barns Minder gaae tilbage.
  
  Jeg troer nu at kunne huske, at da Vognen den mørke Aften holdt paa
  Kolding Torv udenfor Rectorens Bolig, kom de ned ad Stentrappen med
  Lys. Det var dette, at jeg saae Dør, Trappe og Ansigter skinne i
  Lyset, mens der rundt om var Mørke, ikke andet. Den Kjendsgjerning,
  at vi holdt vort Indtog gjennem alle Stuer til festlig Klang af
  Tromme og Trompet, vil jeg derimod ikke indestaae for skriver sig
  fra min egen Erindring. Den hører upaatvivlelig til Børnekamrets
  tidt opfriskede Fortællinger. Men det med Lyset kunde ikke saaledes
  fortælles. Jeg var dengang 1 Aar og 10 Maaneder.
  
  Lad da Indtoget i Kolding være Udgangspunktet for mine Erindringers
  Kjæde. Hvor stærkt denne Omverden af det første Hjem med alle dets
  Rum lige til de mindste Kanter og Kroge har bevæget min Hjærnes Væv,
  og øvet den i at have sine Syner paa denne Scene, derom vidner, at
  endnu 60 Aar efter har jeg næppe nogen natlig Drøm, uden at den
  foregaaer i disse gamle Stuer.
  
  Kolding var dengang en saa mærkelig By, at om man nu kunde tage den
  hel og holden og sætte den i et Musæum, vilde den være en værdifuld
  Oplysning om svundne Tilstande.
  
  Krogede snævre Gader med Bindingsværks Huse, hvis Stokværk paa
  Bjælkehoveder hang det ene ud over det andet; en primitiv Stenbro, i
  hvis Midte løb en Række brede, over alenbrede, men runde utilhugne
  Stene, indrettede til ved Spring fra den ene til den anden at komme
  frem paa det ufremkommelige; en Vandpost med Trug om paa Torvet,
  en Gabestok paa Raadstuehjørnet; bagud brøstfaldne Plankeværker,
  forrevne Hækker, overalt gjennembrudte Smuthuller; og fremfor alt
  den store triste Slotsruin seende fra sin høie Voldbakke ned paa
  denne underlige af Fortidens sære Mennesker beboede Rede, det var
  Yderverdenen, og vort Hjemlige var et værdigt Led deraf.
  
  Vor Bolig var den lange Gaard, som indtog hele Torvets nordlige Side.
  Op til den førte en høi Stentrappe med Jærnrækværk og Bænke paa
  den brede Afsats til at nyde Sommeraften paa i Snak med Naboerne.
  Indenfor en stor fliselagt Forstue, deromkring rummelige Værelser
  med Bjælkeloft, høitsiddende Vinduer med smaa Ruder, overskyggede
  af en Række Lindetræer klippede i Firkanter. Fra et stort brolagt
  Kjøkken med Klinkedør ud til Gaarden førte Trappen op til andet
  Stokværk, bestaaende af et eneste tomt Loftsrum belyst af en
  Vinduesrækkes smaa Blyruder. Først i de sidste Aar havde Formanden,
  Morbroder Erik, ladet afdele et Par ret gode Værelser til Rectoren og
  Skolebibliotheket i den ene Ende af Bygningen. Og alt som Drengene
  voxte til, blev i den anden Ende gjort et Kammer til os og et Værelse
  til Lærerinden. Men endnu blev der et temmelig stort Loftsrum
  tilbage, hvor Tjenestepigerne havde Leie, og over hvis Gulv laa en
  mægtig Tværbjelke, vort første Gymnastikapparat. Saaledes var Skikken
  i Kolding; skjønt omtrent alle Huse havde to Stokværk foruden det
  steile Tag, blev det øverste først taget i Brug, altsom Kulturen steg.
  
  Der var Plads nok, og en underlig Labyrinth af overflødige
  Kroge. Ikke mindre i Udenværkerne. Gaarden skraanede opefter mod
  en Bagbygning til Stald og Lade. Fra den førte en Dør ud til
  Slotsbakken, som høinede sig steilt lige fra Døren, og endnu mere
  fra den til Siden liggende Have, hvor en tre Alen høi Graastensmur
  støttede Bakken. At bestige denne Mur og ved Hjælp af Æbletræernes
  Grene at komme over det høie Plankeværk, der reiste sig ovenpaa den,
  hørte til Storværker for Smaafolk. Men daglig maatte det gjøres. At
  hoppe gjennem Ladedøren var jo ingen Ting, og op paa Slotsbakken
  maatte man jo; ogsaa ind i Ruinen gjennem Kjældergluggerne, eller
  entrende opad Murrevner til Vinduesgabene.
  
  Den Ruin med dens mægtige mørke Kældre, dens nedfaldne Taarntrapper,
  dens Bjerge af Murbrokker, sønderslaaede Ornamenter og sære
  fantastiske Sandstensansigter, dens høie Sale med grøntbegroede
  Murtinder, og den blaa Himmel derover, alle disse Belysninger gjennem
  Porte og Vinduesgab, blev mig saa hjemlig, at jeg, hvergang jeg
  kjedede mig, og Børn kjede sig forfærdelig tidt, maatte op og afsøge
  den. Heller ikke i Skumringen lod jeg mig afskrække, den Gru, den da
  vakte, var uimodstaaelig.
  
  Naar saa i Morgenstunden alt var saa høitidsfuldt, Allikerne
  kaglede deroppe omkring Kjæmpetaarnet, som det kaldtes efter de to
  Sandstenskolosser, som endnu stod paa Hjørnerne af det paa langs
  spaltede Taarn, og Taagen lettede over Egnen -- hvor var da Udsigten
  henrivende; udover Byens Tage med stille, rygende Skorstene, Aadalen
  med sine høie kuplede Bakker, den blanke Slotssø og Skovene langs
  Fjorden lige til Fyen i det Fjerne.
  
  Kun elleve Aar, og naar man trækker de første tre--fire altfor
  barnlige fra, saameget færre, tilbragte jeg i disse Omgivelser; men
  det var nok til at gjøre mig til omtrent alt, hvad jeg siden er
  bleven til, om end de Kildespring, som dengang blev aabnede, skulde
  siden blive bedre ordnede. Selvfølgelig begyndte det med Dæmring
  og endte med klarere Syner, men disse Stadier lader sig nu ikke
  udskille. Jeg tager derfor de forskjellige Sider af min Udvikling
  under eet, hvad Tiden angaar, og lader dem kun følge i Række for
  bedre at kunne betragte dem hver for sig.
  
  Mine Forældre var begge aldeles afgjort Aandens Folk; det faldt dem
  vistnok aldrig ind, at deres Børn muligvis ogsaa kunde være blevet
  til noget i praktiske Stillinger. At lære, hvad et Menneske paa
  Aandsdannelsens høieste Trin har fornødent, lige fra den klassiske
  Fortids Storværker til det nyeste Vers, fra de ypperste Kunstværker
  til Bøgernes smaa Billeder, og gjennem Naturens daglige Fænomener til
  dens evige Aand, det og intet mindre var Opgaven. Der maatte intet
  slaas af derpaa, og havde de end kun smaa Midler, de havde store i
  deres egen Aand; og hvad Bekostning angaaer, tog de hellere fra sig
  selv, for at bringe deres Børn frem paa den ideelle Bane. Heller
  ikke kan jeg mindes, at jeg selv i noget Øieblik, end ikke i det
  mismodigste, har havt ringeste Tvivl om, at dette var min Vei for
  Livet.
  
  Saa gik alt med Liv og Lyst, som det var os i Kjødet baaret. Der
  blev aldrig anvendt Straffe, næppe nok Tvang. Kun naar vi Drenge var
  altfor uartige, kunde Moder øse os over med en skarp Formaningstale,
  en sjelden Gang ogsaa gjøre et ikke videre skrapt Forsøg paa at slaa
  løs paa os. Vi havde derom den Historie, at min Broder Christian paa
  sin troskyldige Maade havde i al Alvor Sagt: Moder skulde rigtig
  tage en Kjep saa tyk som en Arm og hugge os Unger. For han var det
  flittige og samvittighedsfulde Element, jeg det letsindige og dovne.
  Og sloges vi, var det ufeilbarlig min Skyld.
  
  Faders Strenghed gik ikke engang saa vidt. Det var ham umuligt at
  see vore Unoder fra anden end den naturlige og morsomme Side. Naar
  jeg intet gad bestille af det, jeg skulde, og havde de vildeste
  Streger for, satte han sig til med stor Udførlighed at beskrive, hvad
  Følgen vilde blive. Begyndte med, at Gaardskarlen skulde sendes ud
  i Skoven at skjære en forsvarlig Kjep; men Gaardskarlen, den store
  Iver, som var min Ven, fremstod under den drastiske Skildring i en
  meget gemytlig Skikkelse for min Phantasi, og idet Veien og Skoven
  blev klarlig betegnet, fordybede jeg mig i den velbekjendte Skov,
  hvor ingen bedre end jeg vidste, hvor de bedste Kjeppe sad, og inden
  vi engang kom til at høre om Kjeppens Brug, end sige at føle den,
  var ogsaa Fader bleven saa greben af sin egen pudsige Fantasi og
  ikke mindre pudsige Udtryksmaade, at han fik sig en Latter, mens han
  ragede mig i Haaret.
  
  Langt mere Virkning havde det, naar hans bekymrede Fremtidssyner tog
  en anden Retning, og han beskrev, hvorledes den Dreng, der ikke vilde
  læse, maatte sættes til et Haandværk. Nu blev Skomageren fremdragen,
  ham der var gift med Kokkepigen Ane og boede opad den høie Trappe i
  Søndergade, og hvis Værksted med alle dets stramt lugtende Apparater,
  belyst af den æventyrlige Glaskugle, netop var et af mine Drømmeriers
  vanlige Tilholdssteder. Der blev i Forbigaaende talt om, at der
  var noget, der hed en Spandrem -- jo, jeg kjendte den og vidste,
  hvorledes den blev spændt over Støvlesaalen paa Skomagerens Knæ --
  men naar den kom over Enden paa en Dreng, var det ingen Spøg. Jeg gad
  blot vidst, om Fader selv kjendte den saa godt; jeg har en Mistanke
  om, at han snarere tænkte paa Lukians Skomager. Vist var det, at han
  dreiede af, og Forestillingen endte med et grangiveligt Syn paa en
  Skomagerdreng, der kom fløitende og dandsende henad de brede Stene
  opad Østergade med den ene af Rectorens Støvler under Armen og en
  Tøffel til Stuepigen i hver Haand. Dette blev mig det sværeste.
  Østergade saae vi paa langs nedad fra vore Vinduer, og dens Eslinie
  udmaalte jeg altid Perspectivet af, naar jeg laa i Dagligstuevinduet
  og kjedede mig. Nu at se mig selv som en snavset Skoledreng komme
  fløitende længst ude fra, til Spøgelset mere og mere nærmede sig --
  jeg kunde ikke faae det ud af mine Tanker igjen, og Virkningen var en
  usigelig Angst for at synke ned i slig plebeiisk Stand.
  
  Jeg var ligesaa stor en Aandsaristokrat som Fader, og havde det været
  beregnet, hvad der kun var hans Lune, kunde han ikke have valgt noget
  kraftigere Middel. Ligefuldt slog Midlet feil. Ogsaa deri lignede jeg
  ham, at det blev ved Fantasien, og vendende og dreiende paa den fik
  jeg dog ikke fat paa det Arbeide, den med sin truende Svøbe skulde
  drive mig til.
  
  Ganske vist lærte jeg tidlig nok at læse, takket være Moders Energi;
  men for mig selv var det vigtigste derved, at jeg kunde prale for
  Tjenestepigerne med, at jeg kunde læse ligesaa godt som de. Min
  Fremgang var som et Føls, der er bundet bagved en Vogn. Den beroede
  paa, at jeg maatte følge med min Broder, der var syv Fjerdingaar
  ældre. Ethvert Skridt blev taget et Par Aar for tidlig, og blev
  ikke taget helt ud, Benene var for korte. Formelt kunde jeg læse og
  skrive, da jeg var fire Aar, i Virkeligheden lærte jeg ikke disse
  ædle Kunster, før jeg var en fem, sex Gange saa gammel.
  
  Min Fader underviste os ikke, hans Umage med vor Opdragelse var af
  den Natur, jeg har talt om. Han beboede et Par afsondrede Stuer
  ovenpaa, en fjern og høitidelig Helligdom, og kom kun ned, naar han
  søgte Hvile og Opmuntring. Men Moder var ofte oppe hos ham, og tog
  hun os med, var det en festlig Gang. Hans Liv var delt mellem det
  stille Arbeide i hans Bibliothek og hans Gang paa Skolen.
  
  Men Moder var ogsaa nok istand til at gjøre Fyldest for begge
  Forældre og for mere end det. Foruden at bære Byrden af vor
  Opdragelse og primitive Undervisning, var hun rastløs i at fuldbringe
  de mærkværdigste huslige Bedrifter.
  
  Om Foraaret og Sommeren igjennem syslede hun med Haveurter og
  Blomster, og hun havde to Haver under sin Varetægt, en ved vor Bolig,
  og en større ved Skolen. Det var det Arbeide, jeg var mest oplagt til
  at hjælpe hende med. Om Efteraaret blev der slagtet i det Store til
  Aarets Forsyning, og Hovedsagen var Grisen, vor fælles Ven, som vi i
  dens korte Liv daglig besøgte i et Familietog med Fader i Spidsen.
  
  Saa blev der lavet Kartoffelmel, en meget vidtløftig Proces, som jeg
  ved anstrengt Betragtning af de mange Rivejærn, de store Vandkar,
  som Hakkerne arbeidede Bundfaldet op af, og alle de blændende Kager,
  der slikkede Solskin paa Sengelad i Gaarden, endnu har bevaret saa
  tydelig i min Erindring, at jeg troer, jeg selv var istand til at øve
  den Kunst. Produktet er skjønt nok at see til, men jeg vilde ogsaa
  dengang nødig andet, og er mangen Gang bleven skraalende sat ud i
  Kjøkkenet for der at spise mine Melboller op.
  
  Saa blev der kjøbt Hør og Uld, og i det store Loftsrum sad Koner og
  Piger paa Rad og lod Hørren gaae gjennem Heglens Tænder, skrabede
  frem og tilbage med Karterne, og lagde de smukke Uldtøirer tilside
  paa Kurven, mens vi Børn stode med Hænderne paa Ryggen og gloede og
  hørte paa Snakken. Hørren spandt Moder selv Vintren igjennem, et
  Arbeide, hun særdeles yndede, fordi det ikke hindrede hende, hverken
  i at høre os læse eller selv at lade Munden løbe med Fortællinger.
  Naar Væveren saa fik det Spundne slaaet op, skulde vi hen at betragte
  hans skjønne Kunst, og naar Blegen var spændt ud, skulde vi ned til
  Aaen og see, hvor deilig de lange Lærreder skinnede paa Græsset.
  
  Saa blev der støbt Lys, og mig synes, jeg kan endnu lugte den
  smeltede Talg, og see det runde Bord langsomt bevæge sig om sin Axe,
  medens de fra dets Rand nedhængende Væger en for en blev dyppet i
  det dampende Talgkar. Derved blev det ikke glemt at støbe trearmede
  Helligtrekongerslys, med et Kræmmerhus Krudt ved Grunden af Grenene.
  Naar de blev tændte paa den hellige Aften, maatte altid Fader være
  med at staae og stirre paa dem i spændt Forventning, til Lyset naaede
  Krudtet og Explosionen foregik.
  
  Det var tarvelige Tider. Familien sad om sit ene hjemmestøbte
  Talglys, kun naar der kom Fremmede, tændtes de fine Christiansfelder
  Lys, ogsaa af Talg, men formede; begge Slags dog i Messingplader.
  
  Under alt dette fik dog Moder Tid nok til det, der egentlig var
  Sagen. Da de elementære Kunster vare overstaaede, kom vi til de rette
  Aandens Skatte. Alskens Litteratur blev indøvet. Først naturligvis
  Børnebøgerne, Campes og Salzmanns, og Billedbøgerne. Dem var der
  mange af, skjønt langt fra saa glimrende som nu. Hvor de kom fra,
  vidste vi ikke, men jeg troer, de mest skyldtes vor elskværdige
  Tante Christines uudtømmelige Velgjørenhed. Vi havde aldrig seet
  hende, men hun stod i en mystisk Baggrund som en Juleaftens- og
  Fødseldags-Engel, og naar Ageposten kom, kom den fra hende. Mine
  Yndlingsbøger var dog ikke de moralske Børnevenner, ikke engang
  Robinson; nei, den naturhistoriske Billedbog i 3 tykke Bind, den var
  mit Rige. Billederne var stive og ukarakteristiske, men i Mængde
  meget fuldstændige, og at gjennemgaae atter og atter og indprente sig
  Dyrenes mangfoldige Arter, gav mig den første Forsmag paa, hvad man
  kunde kalde et Studium, og i et saadant har jeg altid været flittig.
  
  I Dagligstuen var det Poesi, der blev læst, den ene Digter efter den
  anden. Først var det Moder, der læste, siden i Almindelighed Broder
  Christian, der var den skjønne Aand i den lille Kreds; naar vi da
  ikke var saa lykkelige at faa Broder Caspar med, for han foredrog som
  en hel Kunstner, og gav ovenikjøbet Scenen dramatisk. Hovedsagen var
  dog Moders Forklaring, der stadig løb med som den æsthetiske Theori.
  
  Vi kom meget tidlig til det Tydske, og naar Christian kom ind fra
  Børnekammeret med Bogen, og sagde: »Moder, skal vi saa have en
  Mundfuld Schiller,« og jeg i Hælene paa ham, fornam jeg, at nu gik
  Tæppet op. Endelig blev der ogsaa ageret.
  
  Som til andre Provindsbyer kom der ogsaa til Kolding jævnlig
  omreisende Skuespillertrupper, og da den var en Grændseby mod
  »Holsten«, og Nabobyen allerede var fuldstændig tydsk, kunde det
  ogsaa skee, at disse spilte tydsk. Den Leilighed til Uddannelse
  blev aldrig forsømt; og jeg seer endnu for mine Øine Fjællebodens
  tarvelige Decorationer og de drabeligt gesticulerende Herrer og
  Damer, medens til Sufflørens hvæsende Accompagnement Kotzebues
  rørende Stykker gik over Scenen.
  
  Sligt maatte ikke falde til Jorden, det maatte eftergjøres hjemme.
  Maaneder igjennem blev der lavet Dragter og Papdekorationer, og
  indøvet Roller, indtil »Fridolins Gang nach dem Eisenhammer«, dog
  paa Dansk, endelig hædret med alle Familiens Venners Besøg og med
  Fader paa Hæderspladsen kom til festlig Opførelse. Broder Christian
  gav Titelrollen med Bravur, Overlærer Plougs Datter Gerhardine med
  de lyse Krøller var Elskerinde, og hun vedblev at være det, saalænge
  vi var i Kolding; men jeg, hvem kun en Jærnstøberkarls Rolle blev
  betroet, kom kun maadeligt fra det. Den Kunst har altid ligget mig
  for høit. Kun eengang, det var i Roskilde Skole, har jeg siden været
  paa Brædderne, og da nydeligt pyntet ud som Pernille, men ligefuldt
  gjorde jeg fuldkommen Fiasco.
  
  Min Moder havde en overordentlig vidtstrakt Kundskab til dansk og
  tydsk Litteratur, andre Sprog læste hun ikke. Til engelske Forfattere
  benyttede hun Oversættelser, og de franske yndede hun ikke. Hun læste
  med hele sin Sjæl, hun levede i det Fremstillede, hun elskede de
  Personligheder, hun gjennem Levnetsbeskrivelser gjorde Bekjendtskab
  med, og talte om dem, som om sine Venner. Hun var saa hengiven til
  Læsning, at naar hun fik en Bog for sig, og Haanden under Kinden,
  rejste hun sig ikke let, førend Bogen var ude; imens kunde vi støie
  saameget vi vilde. Hvorledes hun fik Tid dertil, forstaar jeg ikke,
  thi foruden de større huslige Arbeider syede og strikkede hun de
  fleste af vore Klæder saavelsom sine egne, og spandt selv Tøiet
  dertil. Men alt gik hurtig for hende.
  
  Imidlertid var hun meget langt fra at tiltroe sig selv at kunne
  meddele os den Dannelse, hun vilde vi skulde opnaae. Hun havde efter
  den Tids Skik aldrig havt nogen ordentlig Undervisning. Vi fik
  tidlig andre Lærere. Efterat en og anden Seminarist havde øvet os i
  Skrivning og Regning, blev der antaget Hus-Lærerinde.
  
  Den første var min Faders Cousine, Gotfredine Lindam. Om hende husker
  jeg intet andet, end at jeg skraalede, naar hun klædte mig paa,
  for hun kneb mig, naar jeg ikke vilde staae roligt. Den anden var
  en Veninde af Moder, som efter et halvt Aar blev gift med Emanuel
  Taubers Stedsøn. Hvad hun lærte mig, veed jeg ikke, men det var min
  Fornøielse at læse i Haven, hvor hun havde saaet sin Kjærestes Navn
  med Karse. Men den tredie blev vort Huses Stjerne, hendes Billede
  indprægede sig uforglemmelig i min Erindring.
  
  Hun var af den hernhutiske Menighed i Christiansfeld, hendes Moder
  boede i dens Enkehus, og hendes Søster var udsendt som Lærerinde
  til Neuwied. Men selv havde hun brudt med Brødremenigheden af
  Misfornøielse med dens formelle Væsen, og havde aldeles intet
  pietistisk Præg. Hun var overordentlig smuk med regelmæssige
  imponerende Træk, store bestemte blaa Øine, prægtig Farve, stærkt
  lyst Haar, og en baade blød og fast Figur. Hun satte alt Byens
  Mandkjøn i Flamme, men vedligeholdt selv en kjølig Ro overfor
  saadanne Anfegtelser. Da hun efter nogle Aar giftede sig, var det
  med en usædvanlig lidt kjøn og lidt charakterfast, men fra Hjærtets
  Side elskværdig og meget musikalsk Capellan, og hun blev den svage,
  tilsidst hjælpeløse Mands Livs Støtte, kraftig, overlegen og trofast,
  som hun var i alle Livets Forhold.
  
  Hun var ret Moders kjære Veninde, og hvad hun ikke var for Moder,
  var hun for os smaa, vi tilbad hende. Jeg omtaler hende noget
  udførligere, fordi hun var den første Anledning til at mine barnlige
  Øine blev aabnede for legemlig Skjønhed. Hendes Charakter har jeg
  først senere lært at forstaae, men at hænge om hendes Hals og see
  hende ind i de mærkværdige Øine og nævne hende med de kjærligste
  Navne, var den sex, otte Aars Drengs Henrykkelse.
  
  Ikke at det just fremmede Værket; jeg mindes ikke, hvad jeg lærte af
  hende, det skulde da være at forstaae tydsk Tale; men dette lærtes
  bedst, mens vi hang over hende ved Kakkelovnsbelysning i Mørkningen.
  Fik jeg derimod oppe i Læsestuen en Tavle eller Skrivebog at passe,
  gled jeg gjerne ned under Bordet, og saameget hun end trak i mig
  og skjændte paa Tydsk, satte jeg dog et Æsels passive Modstand mod
  hendes velmente Anstrengelser.
  
  Til Undervisning hørte ogsaa Musik, og da Moder elskede den, og Fader
  var en Kjender af første Rang, blev vi saa tidlig jeg kan mindes,
  holdt til Klaveret. Men det lykkedes ikke. Musikalsk Begavelse er
  vistnok arvelig, men Arveligheden er som bekjendt et lunefuldt Væsen,
  ingen af os Børn arvede vore Forældres Evner i dette Stykke.
  
  Min Fader musicerede ikke meget selv. Han havde, hvad der dengang var
  ret almindeligt, fra sin Ungdom spillet Fløite, og undertiden hørtes
  dens vemodige Toner oppe fra hans Værelse, men det var dog kun i min
  tidligste Barndom. Han har sagtens mere benyttet Instrumentet for
  at opfriske en Stemning eller Erindring end for egentlig at drive
  Kunsten. Derimod samlede han om sig, hvad der i den lille By kunde
  findes af musikalske Kræfter, hvortil den omtalte Capellan var ham
  den bedste Støtte, og min uheldige Lærer, en Skolelærer, tilligemed
  den gamle Organist gode Hjælpere. Han fik et ret anstændigt lille
  Orchester bragt istand, som ogsaa benyttedes ved de Skolefester,
  hvortil han altid selv skrev Cantaten. Ved saadanne Leiligheder har
  jeg vel ogsaa sunget med i Choret, men det var meget svært at faae
  mig gjort antagelig, og jeg har aldrig havt Stemme, saa meget jeg end
  har anstrengt mig for at faae den frem.
  
  Om Musiken samledes ogsaa større Selskab, og vort Hus var meget søgt.
  Min Fader gjorde et høist elskværdigt Indtryk paa enhver, der kom ham
  nær, endog Almuesfolket, saa lidt det end saae ham, talte om ham med
  hjærtelig Veneration; det hørte vi Drenge en Del til, thi vi omgikkes
  jævnlig den Slags Naboer. Han var imidlertid lidt vanskelig at komme
  nær. Han tog ikke Del i Byens Selskabsliv, spillede ikke Kort, og
  passede daarlig i Provindsembedsmænds kun lidet dannede Kreds. Kun
  naar vi havde de omtalte Soireer, var han med Glæde Midtpunktet, ved
  andre Besøg blev han paa sit Værelse.
  
  Det var derfor Moder, der blandt saamange andre Hverv, ogsaa
  overkom det at samle Husvenner. Og hun havde mange. Hvem der satte
  Pris paa en Samtale ført med det Liv, den Kundskabsfylde og den
  Verdenserfaring, ingen som hun i den Kreds kunde byde, kom jævnlig,
  og især Eftermiddagstimerne, som paa Grund af den tidlige Spisetid
  var Besøgstiden, gik hen dermed.
  
  Imidlertid nærmede sig den Tid, da vi trods Hjemmets betydelige
  Dannelsesmidler dog ikke vare tjente med at savne streng Methode; vi
  to Drenge maatte i Latinskolen, og vi forberedte os dertil. Broder
  Caspar, der var ti Aar ældre end jeg, afgik vel allerede i mit
  ottende Aar til Universitetet, men han havde dog faaet Tid til at
  føre os ind i Latinens Begyndelsesgrunde. Vi kunde paa en Høitidsdag
  overraske Fader med de vanlige Remser af Grammatiken. Og mange andre
  Herligheder havde den kjære Broder med sin Fantasi, sin klare Tanke
  og sikkre Smag opladt for os.
  
  Han var fuldelig sin Moders Søn, kun mindre satirisk. Medens hun
  meget klart saae enhver Feil hos sine Venner, og ikke var fri for
  skarpt at udtale dem, uden dog derfor at elske dem mindre, var det
  hos ham, som han ikke saae det; han tildækkede det med den venligste
  Dom. Ligefuldt havde han en mægtig Sands for det Komiske, Holberg var
  hans Yndlingsforfatter, og han kunde fremstille hans Figurer som en
  Skuespiller; men han opfattede ikke levende Mennesker saaledes. Med
  sine voldsomme Fagter og sin rungende Latter var han heller ikke fri
  for til Tider selv at være lidt af en komisk Figur, men ligefuldt var
  han en streng Charakter, af dyb Alvor og Samvittighedsfuldhed, ingen
  fik ham fra, hvad han vidste var Ret.
  
  Hans stærke Stemninger kunde gaa over til Nervøsitet, og da han i den
  Tid, han blev voxen, havde et svagt Helbred, kunde han i sygelige
  Øieblikke have Hallucinationer, og fik i det sidste Aar, han var i
  Skolen, epileptiske Anfald, som han i nogle Aar af sin Studentertid
  vedblev at lide af. Ved sin overordentlig livfulde Opfattelse saavel
  af Naturen som af Videnskab og Poesi har han hele Livet igjennem
  havt stor Indflydelse paa mig, og den begyndte saa tidlig jeg kan
  mindes. Jeg lærte gjennem ham at skjønne paa, hvad man i stort som
  i smaat kalder det Romantiske. Naar vi gik ude, og han kunde staae
  stille og betragte en sommerfrodig Eng, en rislende Bæk eller en
  seilende Sky, i Skoven lytte til Træernes Susen og Fuglenes Liv, og i
  Vinterskumringen fordybe sig i de faldende Sneflokke og Drivt mod den
  mørke Skovkant, saa var det mig, som Naturens Aand først berørte mig,
  naar jeg fornam, hvad han følte derved. Endnu mere, naar han med sin
  dybt bevægede Stemme og stærke Mimik foredrog et rørende Digt for os,
  altid var det min Betragtning, hvad Caspar følte derved. Ifølge min
  betragtende Natur kunde det vel ogsaa være, at jeg over ham glemte,
  hvad jeg selv skulde have følt derved.
  
  Vi kom altsaa i Skole, det vil sige, da Broder Christian skulde i
  Skole, maatte jeg følge med, som ved al Ting et Par Aar for tidlig.
  Jeg sad ogsaa altid nederst i Klassen. Vistnok kunde der i Flokken
  findes Drenge, der var endnu mere efterladende end jeg, skjønt der
  hørte noget til; i alt Fald var der dem, der havde meget tungere ved
  at lære; men det var min Faders Grundsætning, at hans Sønner ikke
  maatte see ned paa de andre, og jeg mindst, jeg sad altsaa nedenfor
  min Broder. Det var først efter min Faders Død, da den nye Rector
  havde indført Omflytning efter Characterer, at jeg ved den sidste
  Examen, jeg var til i Kolding, til min store Forbauselse blev den
  øverste i Klassen, og dermed i hele Skolen, da jeg -- ogsaa for
  tidlig -- var kommen op i den øverste Klasse, som var treaarig. Jeg
  var da 13 Aar.
  
  Det faldt mig dog ikke ind, at jeg virkelig fortjente den Plads,
  saameget mindre som jeg følte Misforholdet derved, da jeg som den
  yngste ogsaa var den mindste, og var vant til at see op til de
  store Kammerater. Jeg vidste, at jeg i den Vinter ikke havde været
  synderlig flittigere eller ordentligere end jeg pleiede. Det vidste
  min Fader ogsaa, saalænge han levede.
  
  Engang ved en Examenshøitidelighed, da han for Forsamlingen af
  Byens Honoratiores oplæste Examens Udfald, og hver Discipel, naar
  han blev nævnt, maatte træde frem og modtage sin Charakterbog i
  Følge med nogle opmuntrende eller formanende Ord, sagde Fader, da
  Raden endelig kom til mig, ikke andet end: Jo større Gris, desto
  bedre Lykke. Forsamlingen lo, og jeg listede skamfuld af uden nogen
  Glæde over mine udmærkede Godter. Jeg vidste, Fader havde Ret. Jeg
  havde som sædvanlig rapset nogle flygtige Kundskaber sammen i det
  sidste Øieblik, var mødt med den Fripostighed, hvormed jeg altid
  har forstaaet at give halv Underretning Skin af fuld Vished, og
  havde havt en ren Lotteri-Lykke. At jeg ligefuldt gjorde mig til
  for Kammeraterne, og at min flittige Broder gjorde sig nogen tunge
  Betragtninger over Skjebnens Uretfærdighed, følger af sig selv.
  
  Jeg selv gjorde mig ogsaa Betragtninger. Jeg var mig ret godt
  bevidst, hvormeget jeg stod tilbage i solide Egenskaber. Jeg havde
  en ustyrlig Hang til at unddrage mig enhver Pligt, der kom i Lovens
  Form. Jeg maatte forsømme Tid og Time, jeg maatte fare omkring paa
  Steder, hvor jeg ikke maatte komme, jeg maatte udøve Bedrifter, som
  kunde drage Straf eller Ulykker efter sig, jeg maatte som en Følge
  deraf finde paa Udflugter og Løgn, naar jeg blev dragen til Ansvar.
  Jeg vidste det meget godt, og fandt det derfor i sin Orden, hvad jeg
  ogsaa tidtnok af min bekymrede Moder fik at høre, at jeg baade i
  Kundskaber og god Opførsel stod tilbage for den Broder, jeg gik Side
  om Side med.
  
  Om Eftermiddagen og mod Aften var der altid lystigt Samkvem med
  Naboernes Drenge, alt efter Aarstiden, Boltspil, Skøiteløb, Røverlege
  og alt hvad vilde Streger vi i Have, Gaard, Ladebygninger, i Ruinen
  eller ved Søen kunde finde paa. Der kunde mellem disse plebejiske
  Kammerater være nok, der var større og stærkere end jeg, og naar
  en saadan Flokkens Fører -- som Dreierens Anders, der gjerne var i
  Spidsen -- med brutal Myndighed anviste mig min Plads i Slagordenen,
  som i Reglen var den ringeste, føler jeg endnu den Stemning, hvormed
  jeg indtog den. Den var ganske vist Ærgrelse over den bestandige
  Tilsidesættelse, men der var ikke deri synderlig Tvivl om, at det
  maatte være saa, jeg kunde ikke bruges til andet.
  
  Hvad jeg derimod ikke saa tydelig vidste, men som ganske vist
  ogsaa, og rimeligvis i ethvert Øieblik jeg levede, var tilstede,
  var en urokkelig Selvfølelse, som holdt mig oppe under enhver
  Tilsidesættelse. Det er denne bevidste eller ubevidste Fornemmelse af
  Personlighedens høie Værd, som bærer baade Barnets Sorger og Mandens
  Kors. Og det, der bærer, er ikke blot Haabet om, at det kan blive
  bedre, det er ogsaa Troen paa, at det er bedre, end det seer ud til.
  De andre kan nu gjerne sætte Foden paa min Nakke, om de magte det,
  ligefuldt er jeg noget andet end alle de andre, og muligvis er jeg
  noget bedre.
  
  Det var en aabenbar Sag, at de raa Drenge, der kunde over mig i
  en Leg eller ved et vildt Æventyr, ikke kunde maale sig med mig i
  Begavelse og Livets indre Rigdom, og at heller ikke de, der i Skolen
  sad over mig, derfor er kommet videre i Livet, har Tiden viist,
  men jeg havde endnu ikke faaet Tid til at gjøre mig den Ting klar.
  Ligefuldt var Selvfølelsen der, og den sagde mig, om ikke andet, saa
  dog det, at naar jeg gik min Vei, var jeg mig selv.
  
  Og jeg gik meget min Vei. Jeg udførte paa egen Haand, hvad der
  ikke gaves mig Plads til i Flokken. Saa var jeg selv Fører og tog
  rigelig for mig med ubunden Lidenskab baade af forbudne Frugter og
  mere uskyldige Krumspring, af vilde og sære Fantasier, af hungrig
  ustillet og uklaret Længsel, men da ogsaa, i uafladelig og anstrengt
  Betragtning, af alt hvad der faldt for i Naturen, mellem Mennesker og
  i Bøger, samlende og stablende op og rodende i Skatte, som jeg endnu
  lever af. Ak, hvor har jeg ikke maattet føre disse i Barnet spirende
  Følelser baade af Ydmyghed og Stolthed med mig Livet igjennem, og
  hvor maa jeg ikke takke Gud for den Støtte i mit Inderste, hvormed
  han har holdt mig oppe. Hvorledes den blev til mit Livs guddommelige
  Klenodie og hellige Naadegave, komme vi paa sit Sted til.
  
         *       *       *       *       *
  
  Kolding Skole var lille, men ikke daarligere end andre Skoler. En
  Rødstensbygning med tre Stuer ved Jorden til de tre Klasser, og en
  Kvistleilighed ovenpaa til Brug for Inspectøren, var hele Apparatet,
  men ogsaa tilstrækkeligt, da den kun besøgtes af nogle og tredive
  Disciple. Den laa paa samme Sted som den nuværende Bygning, og
  ligesom i Roskilde var Kirkepladsen vor Legeplads. Umiddelbart op til
  Bagsiden af Skolehuset stødte en god Frugthave, hvad der gav en meget
  venlig Udsigt fra Vinduerne. Man kunde altsaa befinde sig vel der, og
  det gjorde vi forsaavidt ogsaa, som de ydre Betingelser var der.
  
  Sten Blicher har i sin »Juleferie« skildret et Collegium af Lærere
  saa latterligt, at man fristes til at ansee det for Overdrivelse.
  Det er det dog ikke, især naar man betænker, at det snart er et
  Aarhundrede siden disse Typer gik igjennem vore Skoler. Kolding
  Skoles Lærere kunde med deres Rector i Spidsen gjerne vises frem som
  en lignende Samling af Originaler, naar man i en glad Ferie havde
  Humør til at tage dem fra deres komiske Side. Dette skal heller ikke
  være sagt til deres Forringelse. Tvertimod.
  
  Enhver aandelig Stand, som lever sit egentlige Liv udenfor Verden,
  vil efter sit Væsen være prydet med mærkværdige Personligheder.
  Præste- og Degnestanden er bekjendt derfor, men ogsaa Videnskab og
  Kunst fremavler snurrige Skikkelser, og gjør det desto mere, jo
  alvorligere, jo mere fordybet i sin Dont den er. Det er Livet i den
  bevægede Verden, der afsliber og afrunder og giver selv fremragende
  Mennesker mere Snittet af Dusinmennesker efter Tidens Skik og Mode.
  Skolemænd have dertil endnu en anden Egenskab behov. Er de, hvad
  de helst maa være, og hvad de ypperste af dem altid have været,
  Børnevenner, der forstaae og tage Del i de Smaaes ubundne Naturliv,
  vil de selv faae noget af dets Præg. Børnevenner blive barnlige
  Sjæle, og lade sig lettelig kjøre om og udlee af det kløgtige
  Verdensfolk.
  
  Min Fader har jeg beskrevet, og man vil forstaae, at han ikke kunde
  frikjendes for at være et Stykke af en Original, endog født og baaren
  dertil. Min Broder Caspar, som ogsaa blev Skolemand, var det ikke
  mindre, og vilde rimeligvis være bleven det endnu mere, om han var
  bleven ved Skolen.
  
  Overlæreren ved Kolding Skole, Carl Plougs Fader, var det ogsaa i
  nogen Maade, skjønt ikke i en saa fremtrædende Grad. En spinkel,
  glatkæmmet, graahaaret Mand, der mest gik i lysegraa Klæder, med
  det reneste og fineste Linned og de blankeste Støvler, hvis Knirken
  forkyndte os hans Komme, var han af en ældre Skole end min Fader
  og mindede om den bedste Side af de gamle Høreres Væsen. En høist
  agtværdig Mand, strengt pligtopfyldende, et Mønster paa Orden, var
  det upaatvivlelig i høi Grad til Skolens Bedste, at han boede paa
  Skolen og var dens Inspectør. Men hans Undervisning var os mindre
  til Behag. Hans Methode var stiv og gammeldags, og han var streng
  mod vore Udskeielser. Men vor Grammatik lærte vi, og det vanlige
  Skolegriseri blev vi vænte af med.
  
  En over al Maade mærkelig Fremtoning var den ældste Adjunkt Borgen,
  en gammel sværtbygget duvnakket Knub med sort Kalot dybt ned over de
  buskede Øienbryn, med voldsomme Bevægelser og et Ansigt som en Dværg,
  der kommer ud af en Sten. Men i hans Bryst sad et blødt barnligt
  Hjærte, og han var i høi Grad en Børneven, mere sine Disciples
  Kammerat end Lærer. Han botaniserede med os, han kigede Stjerner med
  os, han tog os hjem til sig, og i en Bolig, hvor han levede i det
  skrækkeligste Roderi med en Hustru underlig som han selv, viste han
  os alle sine Snurrepiberier, for han var en Samler af hvadsomhelst.
  Han havde mærkelige Maader at gjøre os Videnskaben anskuelig paa,
  dem han vel ikke altid anvendte, men naar vi bade ham derom, var
  han altid villig dertil til vor store Morskab. Saa lærte han os
  Grammatik med Fingrene; de blev da skubbede ind eller trukne frem for
  at betegne Casus. Og lærte os Geometri med Paavisning; han taug da
  bomstille, viste mimisk Figurerne og sluttede Beviser ved theathralsk
  at slaae ud med Armene, saa vi havde meget ondt ved at skjule vor
  Latter. Men vor bedste Fornøielse var at formaae ham til at give
  os, hvad der kaldtes en Forklaringstime. Da maatte vi spørge ham om,
  hvad det skulde være, og vi satte selvfølgelig vor Vittighed i med
  stor Alvor at friste ham til at variere latterlige Themaer. Om han
  i sin Godmodighed fandt sig i, hvad han ansaae for gavnlig Frihed,
  eller han i sin egen Rørelse ikke mærkede vore Narrestreger, er ikke
  let at sige. Jeg skulde næsten troe det sidste; som naar vi fik en
  Kat listet paa Armen af ham og han holdt et rørende Foredrag over
  den kjære Mis, da løb aabenbart hans Følelse af med ham; thi han var
  i høi Grad en Dyreven. Imidlertid lærte han os ikke saa lidt, baade
  fordi vi elskede ham og fordi han virkelig havde en tjenlig Methode,
  saa mærkelig den end var. Af ham lærte jeg mit første Hebraisk, og
  Grundlaget for Botaniken, som siden har skaffet mig megen Glæde. Da
  han i min Studentertid blev fjernet fra Skolen paa en ublid Maade,
  sendte vi ham til Opreisning og Trøst en Hilsen fra hans taknemlige
  Disciple i Skikkelse af det bekjendte skjønne og rørende Digt af Carl
  Ploug.
  
  En ogsaa paa sin Maade meget paafaldende, men ret fremragende Mand
  var Adjunct og siden Overlærer Brøndum. Med energisk, begeistret,
  overvældende Veltalenhed ledsaget af theatralske, men ham naturlige
  Gesticulationer, foredrog han os Verdenshistorie og Geografi, og
  med en forfærdende Bestemthed, ikke sjelden med en ligesaa kraftig
  Kjep -- jeg kan dog ikke klage over det -- indpræntede han os de
  dengang overmaade udførlige Lærebøger ledsagede af endnu udførligere
  glimrende Skildringer, til en saadan Fuldkommenhed, at jeg siden,
  da jeg kom i en anden Skole, ikke mere behøvede at uleilige mig med
  disse Fag. Da jeg ved Examen artium afleverede min Skolelærdom for
  gamle Werlauff, hørte han uden selv at sige synderligt, en halv Times
  Tid paa min Ordstrøm og skrev mig saa to Præceteriser. Min Broder
  gjorde samme Lykke, men der var intet særdeles derved. Brøndums
  Disciple fik saa godt som altid Udmærkelse i hans Fag; det mærkelige
  var kun, at hans Kunst endnu kunde staae sin Prøve efterat vi tre Aar
  havde været ude af hans Varetægt. Han var ogsaa vor Gymnastik- og
  Svømmelærer, og hans stærke Legeme havde derved Anledning til at vise
  ligesaa smukke som voldsomme Bevægelser.
  
  Han hørte, især førend han blev gift, til min Moders Husvenner, saa
  jeg kjendte ham ligesaa godt fra Dagligstuen som fra Skolen. Saavidt
  jeg veed, var der noget vanskeligt ved hans Kjærlighedshistorie, som
  Moder hjalp ham med at faae i Orden. I min Fortælling »Mine Søstre«
  har jeg benyttet ham som Model for den Figur, jeg har kaldet Sthør.
  Dog kun hvad hans Udvortes og hans Optræden i Skolen angaaer, thi
  de Udskeielser, jeg har lagt ind i denne Charakter, vedkomme ikke i
  mindste Maade min kjære og hæderlige Lærer, om hvem jeg ikke veed
  andet end godt.
  
  Disse vare de mærkeligste af Skolens Mænd. Min Faders Undervisning,
  der af de ældre Disciple betragtedes som Skolens Glandspunkt, kom jeg
  og min Broder desværre ikke til at nyde godt af. Han læste i Reglen
  kun i den øverste Klasse, og det var først efter hans Død, at vi blev
  flyttede op i den.
  
  Skjønt altsaa Skolelivet ikke savnede Opmuntring, gik det mig dog,
  som det vel er gaaet mangen anden i disse Aaringer, ikke bedre end at
  jeg stadig led af Utilfredsstillelse og Kjedsomhed, derfor og af alle
  de Unoder, som denne Fandens Hovedpude fremavler.
  
  De værste af disse var Uartighed hjemme, Udplyndring af Haven,
  skjønt jeg ogsaa trolig hjalp Moder med Arbeidet i den, Kravlen
  omkring paa farlige Steder, Slagsmaal og Gadedrengestreger. Sæderne
  vare primitive, vi betragtede ogsaa Gaderne, især Torvet som god
  Legeplads. De mere uskyldige var at streife omkring uden Maal og Med
  som et nysgjerrigt Dyr.
  
  Saalangt som man paa en halv Dags Tid kunde naae, var der intet Sted,
  veisomt eller uveisomt, der ikke blev afsøgt. Hvert Krat og Kløft,
  hver Sump, hvert Træ og Sten, hver stor Udsigt eller skjult Krog
  kjendte jeg ligesaa godt som Stuerne hjemme. Hvad der ikke kunde
  naaes tillands, maatte der soppes eller svømmes til, og hvad der end
  ikke saaledes var til at række, blev ved Vintertid opsøgt paa Isen.
  Selvfølgelig spillede den mægtige mystiske Ruin herved den største
  Rolle, jeg har jo alt talt derom. Hvergang jeg hører Alliken skrige
  og snakke om gamle Taarne, mindes jeg de uhyre Flokke af disse Fugle,
  som den husede. Og naar jeg paa min Landsbykirke undertiden har seet
  en halv Snes Storke samles til Afreise, tænker jeg paa, hvorledes de
  gamle Mures hele store Kreds hver Afskedsdag i Høst blev tæt besat
  med disse underlige knepprende Stylteben.
  
  At undersøge Naturen i det Smaa som i det Store, at betragte dens
  vide Syner som dens mindste Spil, i alskens Belysning, ved alt Slags
  Veirlig, i Sommerens Rigdom som i Vinterens Øde, har altid været min
  Lidenskab, den jeg endnu ikke har faaet stillet. Livet i Kolding har
  lagt den første Grund til disse Idrætter; det tøilesløse Drengevæsen
  hjalp til at gjøre rigere Erfaring end nogensinde siden.
  
  Ogsaa derfor har jeg at takke Gud. Det førte videre, end jeg dengang
  kunde gøre mig klart. Saa fattigt end Livet kan være, kan det dog
  fantastisk opfattet oplyse og oplade Kunstens Tryllerige.
  
  At være med i en Efteraarsdags Skumring at drive Kvæget hjem fra den
  fælles Bymark, og i Flok med plumpe Karle og snavsede Drenge, væbnet
  med en lang Knaldepidsk at komme farende under Hujen og Trængsel opad
  den lange bakkede Læsbygade med de dampende Dyr foran sig, var vel
  egnet til at hensætte en fantastisk Dreng i en Walter Scott'sk Scene.
  
  At sidde, naar vi legede Røvere i Slotsruinen, i den store
  Fængselskjelder dybest under Kjæmpetaarnet, hvor der var bælgmørkt,
  naar man fra Dagslyset kom derned, men hvor man tydelig nok saae
  enhver Krog, naar man havde været der et Kvarters Tid, og i sin
  Ensomhed at lure paa, at den søgende Vagt kom, og saa med et Spring
  at kaste sig over den forat hugge sig igjennem, mens den endnu var
  blind, gav en Fornemmelse af Ingemannsk Gru.
  
  At ligge i stadig Feide med Plebeiernes Parti, som vi Latinere altid
  gjorde paa Grund af, at vor Skole laa paa den ene Side af Kirken,
  Borgerskolen paa den anden, gav Erfaringer om, hvad krigersk Mod vil
  sige. Og naar det ikke var let at komme vel hjem fra Skolen, da man
  paa ethvert Gadehjørne kunde blive nødt til at hugge sig gjennem
  Fjendens lurende Patrouiller, gav et lille Begreb om de Montaguers og
  Capuleters Kaardeklirren i Veronas Gyder.
  
  Saa igjen i geografisk Begeistring at tage sig for at forfølge en
  Bæks Løb langt ude fra Skovkløften, gjennem stridigt Krat og vaade
  Sumpe, klattrende langs Trærødder og hoppende over Stene, til man
  efterat have fældet Dragen i en stakkels Snogs Skikkelse, og have
  næret sig af bittre Bær, endelig at naae til Vandmøllens sorte
  drippende Hjul, og faae Culturgrund under sig -- var det end ikke et
  Stykke af Coopers Skovliv, var der dog intet i Veien for, at en Dreng
  kunde gjøre det dertil.
  
  Mine Forældres Hus var ikke noget christeligt Hjem, og vi Børn fik
  ikke nogen christelig Opdragelse. De var ikke irreligiøse, men deres
  Religion var Humanismens, hvortil hørte, at man ikke maa tale for
  tidlig til Børn om, hvad de ikke kunne forstaae.
  
  Den første Spire til Gudsfrygt blev lagt i min Sjæl af en stor,
  rødmusset Bondepige, som var vor Kokkepige.
  
  En Dag, det maa have været ved Begyndelsen af min Skoletid, stod jeg
  i Kjøkkenet og betragtede, forat forslaae Tiden, hendes Gjerning
  ved Skorstenen, mens jeg smaasnakkede med hende. Hun maa i sin
  Troskyldighed have sagt noget om Guds Hjælp og Bønnen, og jeg i min
  Vigtighed yttret mig skeptisk derom. Det husker jeg ikke. Men vel,
  at hun vendte sig om fra Ilden, og sagde med et alvorligt, noget
  forfærdet Ansigt: Be'er du da ikke din Bøn? -- Nei. -- Kan du da ikke
  dit Fadervor? -- Jo, det kunde jeg. -- Saa skulde du rigtig skamme
  dig og læse det. -- Jeg havde intet at svare, men glemte ikke hendes
  Anvisning. For det første skammede jeg mig, for det andet tog jeg
  mig for at afhjælpe den Mangel, og vænte mig fra den Dag til at sige
  mit Fadervor hver Aften, naar jeg kom i Seng. Jeg holdt min Skik, og
  hvorvel jeg endnu i mange Aar ikke kom væsentlig videre end overfor
  Gud at skamme mig over min Synd, men overfor Verden at glemme det
  igjen, skal jeg dog altid være den enfoldige Pige taknemlig, for hun
  i min Fattigdom gav mig den bedste Skjærv, hun eiede.
  
  Ogsaa med Jødedommen kom jeg i Forbindelse, om det ogsaa kun var,
  ligesom med Christendommen, en udvortes Forbindelse. Vor Husvært var
  en jødisk Kjøbmand, en lille hjulbenet Mand med sin Nations Træk
  stærkt udprægede, som da han ved sit Talent var kommen til Velstand,
  havde den Drøm at ville gjøre en chevallerisk Figur, holdt en smuk
  Hest, og var Underofficer i det borgerlige ridende Korps. Sine
  elegante Rideture benyttede han som klog Forretningsmand ogsaa til at
  eftersee sine hemmelige Forretningsveie. Han drev nemlig, som alle
  der ved Toldgrændsen, en betydelig Smughandel, men udenfor denne
  efter Stedets og Tidens Moral undskyldelige Plet var han en hæderlig
  Mand og en Typus for en jødisk Handelsmand, i Forretninger et fint
  Øie for Fordelen, mod Slægt og Venner et varmt opoffrende og trofast
  Hjærte. Dertil fast i sin Tro og streng i Overholdelse af sin hellige
  Lovs Bud.
  
  I hans Hus kunde man lære jødisk Skik at kjende. Der var ingen
  jødisk Slagter i Byen, Husbonden slagtede selv. At være tilstede
  derved var vel ikke tilladt, men at see de blanke tveæggede Knive,
  stukne i smukke Læderskeder, gik an i et fortroligt Øieblik, og det
  var mystisk nok, det var Oldtidens Offerknive. Og saa at udspørge
  om de smaa Pergamentslæg, der var sømmede til Dørkarmen, og høre,
  at lignende blev baarne om Armen; at see Manden om Sabbathen sidde
  inde bag sin Butiks Glasdøre med sin Kaskjet paa og læse i sin store
  hebraiske Bog; og at lytte til Familiens ustandselige Tale, naar de
  kom hjem fra Synagogen i Fredericia med Hjærterne strømmende over af
  Henrykkelse over den hellige Fest, alt dette var jo vistnok kun at
  staa i Hedningernes Forgaard, men det gav Lyst til at vide mere.
  
  Kager og anden Festmad blev altid bragt ind til os og fortæredes med
  Glæde, men vi blev ikke budne ind, dertil var Husets Skik for streng.
  Den tydeligste Forestilling om Religionens Kraft gav os Fasten. Der
  var en Butiksdreng, en yderst godmodig Fyr, som var vor Ven, og ved
  hvis Disk jeg har tilbragt mangen ledig Time. Naar Fastedagen kom,
  gik han ude i Gaarden med os og havde et forknyt Udseende, han led
  af Sult. Naar han da saae op mod Himlen og fortalte, at blot en
  eneste Stjerne blev synlig, saa begyndte Sabbathen og han kom til det
  herlige Bord, da var dette Tegn mere end noget prosaisk Klokkeslet
  egnet til at berøre os som et himmelsk Mysterium.
  
  Om jeg som andre kaade Drenge har været med til at spotte over
  Jøderne, veed jeg ikke og troer ikke, men i Omgang med dem har jeg
  altid viist Ærbødighed for deres Helligdom, og havt let ved det,
  da jeg følte den. Intet Under, da her var en Alvor overfor det
  Guddommelige, som vi ikke kjendte. Vor egen Helligdom gjorde ingen
  Fordringer til os, den var knap nok tilstede. Dette Samliv med
  en elskværdig israelitisk Familie troer jeg har bidraget til den
  Forkjærlighed for Abrahams Folk, jeg alt mit Liv har næret.
  
  Medens jeg taler om Religionen, skulde jeg ikke glemme dens Skygge,
  Overtroen. Kolding var en gammeldags By og ret en Rede for Troens
  skumle Misfostre. I vort Hjem levede vi i Oplysningens Glorie, som
  jog Djævlene ud med et altafgjørende Vaaben, den Paastand: de er
  ikke til. Hvilket dog ikke kunde forhindre, at de udenom Kredsen
  opførte en vild Hexedands. Af Tjenestefolk og Kammerater modtoge vi
  ligesaa daglige Efterretninger fra Mørkets Rige, som man nu faaer
  Avisefterretninger, kun med den Forskjel, at Avisen var ikke til at
  stole paa, men dette kunde man tage paa med Hænderne.
  
  Kom vi ind i den store Kjøbmandsgaard yderst i Læsbygade, hvor der
  stod en Pæl paa Gaardspladsen, vel til at binde Dyrene ved, fortalte
  Gaardskarlen os, at naar han rørte ved den Pæl, hørte han det nede
  fra Jorden raabe: Ryk op! For den var rammet ned gjennem Kjøbmandens
  Moder, han havde selv kjendt hende og vidste godt, det var ikke
  rigtig fat med hende.
  
  Kjørte vi hjem fra Christiansfeld sent paa Aftenen, holdt Kudsken os
  vaagne ved at vise os det Sted paa Veien, hvor hans Heste den og den
  Nat havde mødt det han ikke kunde see, men Hestene desbedre, for lige
  til den Omdreining, nu kom vi strax til den, havde de arme Dyr gaaet
  og aset som i Mudder til op paa Livet, skjønt Veien var ligesaa jævn
  som nu, og da de endelig var slupne, var de saa hvide af Skum og saa
  forhivede, som havde de løbet løbsk.
  
  Hvert Sted havde sin Gjenganger, vor Gaard havde ogsaa sin, han hed
  Bahnsen, men er mig forresten ubekjendt. Varsler blev bestandig sete
  og hørte, var der en Ildebrand, havde den og den seet Forbrand.
  Vidner var der nok af, skulde Sagen mod Overtro være ført paa den
  Basis, vilde den øjeblikkelig være tabt.
  
  En Dag løb der en Nyhed gjennem Byen, som slog alle med Rædsel,
  man samledes paa Gadehjørnerne forat faae Vished om de nærmere
  Omstændigheder. En Præst paa Landet var blevet taget af Djævelen,
  Beviset forelaa, man havde fundet hans ene Ben i Blaakjær Skov.
  Ingen undrede sig derover, man havde længe ventet det, for han var
  bleven seet sidde midt paa sit Gulv med Cyprianus for sig og med en
  Kridtstreg skrevet rundt om sig, medens den Onde foer om udenfor
  Kredsen med en Rive for at hale Troldebogen fra ham. Sagen var,
  at han havde den hos en Landsbypræst sjeldne Egenskab at være en
  rig Mand, og at blive beskyldt for at drive Aager med sit Mammon,
  rimeligvis dog med ingen bedre Grund, end at han nu blev beskyldt
  forat have faaet et saa bedrøveligt Endeligt, for han levede i
  Velgaaende endnu en Del Aar derefter.
  
  Selv min Moder, det mest afgjort Oplysningsmenneske, jeg har kjendt,
  var ikke fri for at have sine Erfaringer. Det er i det Hele en Feil
  at troe, at Oplysningstiden var fri for at hjemsøges af Angreb fra
  Mørkets Rige, medens den heller intet vilde vide af dem fra Lysets.
  De faldt ligesaa rigeligt dengang som nu.
  
  Den Nat, hendes Moder døde i Sæby, havde hun i Nykjøbing hørt Vuggen
  gaae ved sin Side, og hun havde seet en hvid Skikkelse ved den. I
  Vuggen laa hendes første Barn med min Fader. Og min Broder Caspar
  havde en Dag, han gik forbi Slotstaarnet, seet en uhyre Klo hæve sig
  ud af Nedgangen til dets Fængselskjelder. Dette forfærdede os mest,
  fordi det var nyt, og hans Sanddruhed var hævet over al Tvivl. Vi
  vidste ikke dengang, at han led af Hallucinationer.
  
  Med Undtagelse af Moders Syn og maaske Kudskens Heste, have disse
  Ting ingen Betydning; men jeg nævner dem, fordi de har virket deres
  til at sætte mit fantastiske Sind i en sygelig Bevægelse for lange
  Tider. I den sørgelige Periode, da mit Helbred var aldeles nedbrudt
  af Nervesvaghed, led jeg i de mange søvnløse Nætter overordentlig
  meget af saadanne Fantasier, og den største Del af mit Liv har jeg
  havt Tider, hvor det har ængstet mig indtil Svækkelse at være alene
  i en Bolig, skjønt det samtidig har været min faste Overbevisning,
  at der intet kunde møde mig. Thi jeg er intet Søndagsbarn, og har
  aldrig mærket ringeste Spor af noget overnaturligt, saameget jeg end
  kunde ønske at modtage et saadant Vidnesbyrd om en usynlig Verdens
  Tilstedeværelse. Først paa mine gamle Dage har jeg ved at gjøre et
  Studium af den mystiske Litteratur, forunderlig nok netop ved at
  forvisse mig om dens Fænomeners Rigtighed ganske faaet Magt med min
  Ængstelse. Forsaavidt hjælper Oplysning, men rigtignok i en modsat
  Retning af den, som sædvanlig søges.
  
  Efter Religionen skulde jeg efter god gammel Skik komme til Kongen.
  
  Det var en meget stærk Fornemmelse af hvad Regimente vi levede under,
  vi fik, naar Kongen kom til Byen, og som bekjendt lod Frederik
  den sjette ikke let noget Aar gaae forbi uden at besøge sit Riges
  Provindser. For den samvittighedsfulde Regent var det et strengt
  Pligtarbeide, men for ungdommelige Tilskuere var det et rent Æventyr.
  
  Saa kom Dagen. Alle Gader og alle Vinduer stoppede med Mennesker,
  Tagstenene revne af, Hovederne stukne ud mellem Lægterne fra
  Morgenstunden af Forventning. Naar da under Klokkernes Klang og
  Trompetskrald først Landsener-Regimentet, saa det borgerlige ridende
  Korps, saa lange Colonner af Bønder til Hest kom i vild Galop opad
  Gaden, og endelig Kongens Vogn trukken af sex forpustede Bønderheste,
  og derefter den lange Række Vogne med Følge af Embedsmænd, alle i
  stormende Hast for at være tilstede, naar Kongen steg af, gjorde det
  virkelig et helt østerlandsk Indtryk.
  
  Det var i det Aar, jeg var i den nederste Klasse i Skolen. Vi vare
  i spændt Forventning paa vore Pladser i den festlig smykkede Skole,
  og det varede meget kort, saa kom Kongen. Med smaa hurtige Skridt
  kom han ind og hilste venlig til alle Sider. Rectoren sagde en kort
  Hilsen til Majestæten, og vinkede til Orchestret. Organisten svang
  sin Bue, og Cantaten begyndte. Det var den Dag den smukke Ode af min
  Fader: »Atter i denne stille Athenes Bo --« som sædvanlig ledsaget af
  græsk Text, og med høi Begeistring sang jeg mine falske Toner med.
  
  Saa opgav Kongen, hvad han vilde høre. Veed de Smaafyre noget
  om Skjoldungerne? sagde han i vor Klasse. Brøndum henkastede et
  Spørgsmaal, og i uafbrudt Remse gik Lectien fra den ene til den
  anden. Kongen nikkede venlig og klappede en og anden af os paa
  Hovedet, gik saa ind i den næste Klasse og sagde: »Lad mig høre
  noget Latin, for min Græsk har jeg for længe siden glemt.« Og Faders
  Disciple gjorde ligesaa god Besked som vi. Saa lo han ad nogle
  Volter paa Gymnastikpladsen og forsvandt igjen, efterladende det
  uforglemmelige Indtryk, at Kongesagaen var en Sandhed, vi havde selv
  seet Begivenhedernes Helt.
  
  Saa besaae den ufortrødne Mand i samme Fart Kirke, Raadhus, Hospital
  og hvad der ellers kunde være, og lod Sprøiterne prøve paa Torvet,
  hvorved han endog fik en Straale over sig, og rystede sig med høi
  Latter. Spiste saa sin Mad og foer videre i samme Carriere.
  
  Alt gik hurtigt nok, den eneste det gik for langsomt for, var en
  smal opløben ung Herre, som i den gule Hestgardeuniform, med altfor
  tydelig Kjedsomhed i hele sin Holdning som i sine velformede, men
  slappe Træk stod og lænede sig til Skolens Dørstolpe. Det var den
  syvende Frederik. Ham har jeg seet paa et lignende Besøg i Haderslev
  Skole, mens jeg var Lærer der, men han gjorde langtfra et saa stærkt
  Indtryk af en virkelig Konge, skjønt han dengang allerede stod i sin
  bedste mythiske Glorie.
  
  Endnu har jeg fra mit jydske Barndomsliv at mindes, hvad der maa
  kaldes Hovedbegivenheden, Familiens Kjøbenhavnsreise. Kun een saadan
  faldt i vort Lod. Reiser var i den Tid noget ganske andet end nu, og
  mine Forældres Kaar var ikke saa gode, at de mer end eengang kunde
  gjøre en saa betydelig Udgift.
  
  Det var i mit første Skoleaar, i mit Livs tiende, i Sommeren 1830,
  at den længe nærede Beslutning at gjensee fjerne Slægt og Venner kom
  til Udførelse. Vi beredte os dertil, som større Folk til en større
  Udenlandsreise.
  
  Efter et kort Besøg i Roskilde naaede vi endelig trætte og
  forskumplede paa den dengang forfærdelig opkjørte Roskilde Landevei
  en silde Aften til Frederiksberg. Dér havde Onkel Møller med Tante
  Christine deres Sommerbolig i en Gaard i Alleegaden, og jeg lærte da
  første Gang at kjende det Hus, der senere blev mit andet Hjem.
  
  Jeg har talt om min Tantes Ungdomshistorie og hendes kjærlige Væsen,
  og jeg troer, at næst efter mine Forældre har heller ingen lige til
  hendes Død, i en Alder af 88 Aar, omfattet mig med større Kjærlighed.
  Hendes inderlige Vens og hendes kjæreste Søsters Børn var hende altid
  som hendes egne. Selv var hun barnløs. Hendes Mand var af de stille
  Folk, som ikke syntes at trænge til nogens Fortrolighed.
  
  Det var ikke let at finde et bedre Tilholdssted end deres Hus. Min
  Tante samlede alle den talrige Families Medlemmer, gamle og unge, og
  Vennerne med, havde altid, hver Dag, Plads ved sit Bord for hvem der
  vilde komme, og aabent Hjærte for deres Sorger og Glæder, og naar
  hendes Mand sad for Enden af det lange Bord, saae man at han fandt
  sig vel derved.
  
  Selvfølgelig blev nu alle Kjøbenhavns Herligheder planmæssig
  gjennemsøgte og foreviste med fuld Forklaring. Hvad jeg dengang saae,
  kan jeg vistnok ikke i Erindringen skille fra mine senere Erfaringer,
  men at Billedet af Hovedstaden var efter min Alder rigeligt og klart
  nok, slutter jeg af, at da jeg siden vendte tilbage til den, veed jeg
  ikke, at noget synderligt var mig nyt.
  
  Paa Hjemreisen nød vi ogsaa rigelig det sjællandske Land, besøgte
  Vollerslev hyggelige Præstegaard ved Gisegaard, hvor min anden
  Morbroder Jens Worm boede, og Sæby Præstegaard, som jeg allerede har
  beskrevet, og søgte saa tilbage til vor jydske Skole. Men de Aar, vi
  endnu havde tilbage i Kolding, formørkedes af en tung Sky, der mer og
  mer sænkede sig over vort Hjem, dog mere følelig for Moder end for os
  ubekymrede Børn.
  
  Allerede paa Reisen havde det undret Familien at see, at min
  Fader, som før havde havt en smal Figur, var bleven meget svær og
  ubehjælpelig i sine Bevægelser; og da han kom hjem, viste det sig
  mere og mere, at denne Fedme ikke var sund, han blev en svagere Mand,
  gik mindre ud og blev mere tungsindig. Saaledes holdt han sig endnu
  oppe i to Aar, mens han som sædvanlig arbeidede flittig ved sin
  Pult og altid til sent paa Natten. I den Tid oversatte han de sex
  første Sange af Iliaden, men skulde ikke naae videre. I Efteraaret
  1832 viste der sig en Svulst i Underlivet, som brød op med en
  forfærdelig Blodopkastning. Vinteren sad han syg og uvirksom hen, der
  samledes Vand i hans Legeme, og mod Foraaret steg Vattersoten til en
  overvættes Grad.
  
  Aldrig har vistnok min Moders Kraft og Udholdenhed viist sig saaledes
  som i denne tunge Tid. Hun antog vel en ung Pige til at hjælpe med
  Husholdningen, men med en Følelse af, at vi snart kunde komme til at
  blive faderløse, forøgede hun om mulig sin Iver for at uddanne os ved
  Læsning og Samtale, og sin Omhu for at vi skulde være med ved alt
  hvad der kunde sees og opleves; og dertil pleiede hun den Syge ved
  Dag og ved Nat.
  
  Da Høsten kom, var den Syges Kræfter udtømte. Det var en Formiddag,
  den 8. August 1833, at min Moder tog os ind, at vi sidste Gang skulde
  see vor Fader. Forfærdede som vi var, vi kjendte jo ikke til Døden,
  var det sværeste at høre den Døendes Rallen. Jeg husker, at jeg
  først ikke vidste, hvad det var, men da jeg opdagede, at denne Lyd
  kom fra Fader, der laa ubevægelig og ubevidst, var det ikke til at
  udholde. Dog kunde jeg ikke saaledes bevæges af Sorgen som de, der
  kjende den bedre.
  
  Da vi igjen blev førte ud, foer jeg ud i Gaarden og strøg fortvivlet
  frem og tilbage, forunderligt, mest fortvivlet over at jeg ikke kunde
  sørge saameget som jeg burde over at Fader gik bort. Du skal sørge,
  du skal ikke være en saadan hjærteløs Knegt som du pleier, sagde jeg
  til mig selv, men jeg kunde ikke græde som Moder og de andre. Jeg
  listede ind igjen og stod i min Angst og lyttede og lyttede til den
  forfærdelige Lyd derinde i Sovekamret. Endelig efter nogle Timer tav
  den, jeg hørte Moder hulke, og nu kom hun ind i Dagligstuen, segnede
  om paa en Stol, tog os alle tre i Favn, og sagde: Nu har I ingen
  Fader mere.
  
  Under alt dette var i min Sjæl altid Forfærdelsen stærkere end
  Sorgen. Jeg kunde ikke magte det Ubekjendte. Om Natten hørte jeg
  min Faders Skridt og saae ham i forvirrede Drømme, og om Dagen
  listede jeg om og stirrede med uhyggelig Angst paa de sørgelige
  Forberedelser. Ved Begravelsen iagttog jeg saa spændt alt, hvad der
  foregik, at da jeg 40 Aar efter gik efter min Broders Kiste ned ad
  samme Gade og hørte de samme Klokker ringe, og stedede ham til Jorden
  paa samme Kirkegaard, var det mig, som ingen Tid var gaaet, som om
  disse Klokker havde ringet alle de Aar. Men blød kunde jeg ikke
  blive, kun see og tænke.
  
  Der gik ikke mange Dage efter Begravelsen, og i dem har jeg
  sagtens drevet Tiden hen som jeg pleiede, drivende omkring som et
  speidende Dyr. Saa faldt jeg hen i en svær Nervefeber, og vidste i
  en Maanedstid af intet. Kræfterne groede vel til igjen, kun blev
  mit Helbred ikke mere, hvad det havde været. I flere Aar følte jeg
  mig afkræftet, hvergang samme Aarstid vendte tilbage, og med denne
  Sygdom, maa jeg antage, har den Nervesvaghed, som jeg Livet igjennem
  har lidt af, første Gang viist sig.
  
  Vintren gik sin Gang, og vi kom meget ud. De nærmeste Venner stredes
  om at have Moder hos sig om Aftenen, og jeg troer i Grunden hele
  Byen følte Trang til at gjøre hende noget godt. Caspar kom hjem
  for at hjælpe med at ordne Faders Efterladenskaber, og medens han
  forfattede Katalogen, var jeg ivrig med at hente ham Bøgerne ned af
  Bibliothekets Hyller.
  
  Moder førte en lang Brevvexling med sine Søskende, om hvorledes hun
  skulde indrette sig som Enke, og hvor hun skulde tage Bolig. Flere
  Steder blev bragt i Forslag, især ville Erik Tauber gjerne have
  hende til Frederiksborg. Men ogsaa hendes andre Brødre vare meget
  opoffrende med at tilbyde hende Hjælp, saa hun var i Tvivl om, hvad
  hun skulde vælge. Tilsidst havde hendes Barndomshjem dog saa megen
  Magt over hende, at hun besluttede at nedsætte sig i Roskilde.
  Saameget mere som hun havde mest Tillid til den Skole, der stod
  under Faders Vens, Rector Blochs Bestyrelse, og hendes Brødre ogsaa
  saaledes var villige til at yde hende aarlig Pengehjælp.
  
  Saaledes blev det besluttet, at ved Foraarets Komme skulde vi afgaa
  til Sjælland. Det maatte skee til Søs, thi saa lidt end Moder turde
  beholde af sit store Huses Indbo, var der dog altid saameget Gods,
  at der ikke kunde tænkes paa at føre det over Land. Der blev altsaa
  gjort Aftale med en Jagtskipper, det var Befordringen dengang. I
  Reglen gjorde enhver, der ikke havde rigeligere Raad, Reisen mellem
  vore Lande paa disse Smaaskibe. De gjorde samme Tjeneste hos os, som
  Trækskøiterne i Holland. Enhver veed det, men der er faa nulevende
  som have prøvet det. Især Studenterne var henviste dertil. Vilde de
  hjem i Ferien, kom de ofte til at ligge 8 til 14 Dage at brydes med
  Modvind og Sø.
  
  Det var ved Midten af April 1834, at den svære godmodige Skipper
  Halmø var seilklar, agtende som en faderlig Ven at tage den lille
  faderløse Familie under sin Varetægt. Det var deiligt Foraarsveir,
  al Sorg og Sygdom var forsvunden -- af mig at sige -- Humøret var
  udmærket. Situationen mageløs interessant, den store vide Verden laa
  jo aaben.
  
  Jagten laa langt ude paa Fjorden, og mens Aftenrøden sidste Gang
  forgyldte den graa Ruin, den gamle By og hele den kjære hjemlige Egn,
  gled vi paa den lange Fiskerbaad med sindige Aaretag, vi kjendte saa
  godt Befordringen, ud gjennem Aaens Rørskove, hilste endnu engang
  alle de uforglemmelige Bakkeskrænter og Skovvige, og fik saa Fod paa
  den lille Seilers fuldtstuvede Dæk.
  
  
  
  
  TREDIE KAPITEL.
  
  ROSKILDE.
  
  
  Førend vi naaede vort tilkommende Hjem, opholdt vi os nogle Uger i
  Kjøbenhavn, selvfølgelig i Tante Christines smukke Hus. Hendes Hjærte
  var ganske opfyldt af hendes egen og hendes Søsters Sorg, og der var
  meget at faae lagt tilrette.
  
  Conferentsraad P. Møller, som min Onkel nu kaldtes, boede dengang paa
  Gammeltorv eller Nytorv, ligeoverfor Raadhuset. Jeg drev en Del Tid
  hen med at hænge i Vinduet, og det første der mødte mit Øie var den
  alvorsfulde Bygning derovre.
  
  Hver Eftermiddag samledes alle Byens Vægtere der, for at faae deres
  Ordrer for Natten. Det vrimlede saaledes af Vægtere, at de ikke
  blot fyldte den svære Porticus, men som en Bisværm svævede langt
  ud over Torvet. Et burlesk Skue at see det samlede Korps i dets
  middelalderlige Ornat: en Læderkabuds som en omvendt Potte, en
  lang plump Kofte med et gult Læderbælte om, og paa Nakken det fæle
  Morderredskab med det skjønne Navn Morgenstjerne. Vi fik os en Latter
  af dem, de gamle nu glemte Vægtere har altid været en Skive for
  Vittigheden, mest for deres, som havde mest at takke dem for.
  
  Jeg laa i Vinduet og havde mellem mig og Raadhuset den tætte Vrimmel
  af fede Slagtere, fidtede Dragere, pluderhosede Amagere, rødkoftede
  og knæskindbuxede Sjællændere, formummede Sælgekjællinger, søvnige
  Droshker, og den endeløse Række af Vogne læssede med al den Proviant,
  kommende og gaaende Kunder og jeg selv med skulde leve af. Et
  evindeligt Marked, men ingenlunde til at have de Løier af som de
  festlige Markedsdage i Kolding. Kun trist at see henover den store
  Verdens rastløse Travlhed.
  
  Imidlertid skulde de ideelle Formaal fremmes, vi skulde nyde godt af
  det store Folkedannelsesmiddel og maatte nu opleve det epochegjørende
  førstegang at være i det kongelige Theater. Dertil blev, som
  sædvanlig, Elverhøi valgt. Jeg kjendte Stykket af Bogen, havde ogsaa
  seet ret godt udstyrede Skuespil i Kolding; men nu havde Moder
  forberedt os paa det ypperste af alt, Dramaet paa sin Høide, udført
  af de Talenter, al Verden beundrede. Ligefuldt blev jeg skuffet;
  det gik mig som det gaaer mig endnu. Min Natur er nu nøieseende
  tiltrods for at Følelsen kan være høit stemt. Jeg kunde ikke finde
  mig i de theatralske Fagter, det ikke naturlige Talesæt, de slæbende
  effectfulde Skridt i de sirlige Ridderstøvler, al den Mangel paa
  frisk Liv og virkelig Høihed, og saa de legetøisagtige Decorationer.
  
  Nu, Fru Heiberg har jo holdt lange skjønne Taler over den skjønne
  Plastik i theatralske Stillinger, og sand Kunst i Bournonvilles
  Arrangementer; jeg har altid ønsket, at de Mennesker vilde lade alt
  det Væsen fare, tage Tingen mere ligefrem, spille saa lidt som
  muligt, men være som naturlige Mennesker er og tale af fuld Følelse
  som man taler, naar saadanne Ting skeer, og endelig indskrænke sig
  til at betegne Scenen med et skjønt Bagtæppe. Som Hellenerne gjorde,
  det er jo det disse høie Muser lære, naar Tæppet gaaer op. »Det
  kommer af, at De for sjælden besøger Theatret. Man lever sig ind
  deri --« bemærkede engang Hartmann, da jeg beklagede mig for ham
  over disse Ting. Han kan have Ret, men jeg ønsker ikke at leve mig
  ind deri. Dengang havde jeg ganske vist ikke tænkt saaledes over alt
  dette, ligefuldt stødte dog det samme mig.
  
  Saa var det den 10. Mai 1834, at et høit Flyttelæs agede ud af
  Vesterport med Broder Christian, mig og en skikkelig Tjenestepige
  siddende foran paa en Sæk. Pigen var vor Veninde, hun havde af
  Kjærlighed til Moder fulgt os fra Kolding. Moder havde altid Lykke
  med saadan Kjærlighed. Hun fik ogsaa nogle Aar efter Pigen godt gift
  med en flittig og trofast Skræder, og lønnede hende dermed for hendes
  Hengivenhed.
  
  Vi kjørte den lange Sommerdag, til vi ved Solbjergstid fik at see den
  røde Aftenhimmel bag Domkirkens Taarne, og den vide Udsigt over den
  blanke Fjord og dens skovklædte Næsser.
  
  Da vi holdt udenfor det røde Hus paa Hjørnet af Graabrødrestræde og
  vi stormede ind gjennem de smaa Stuer og ud i den ikke saa lille
  Have, og saae alle Træer saa hvide og rosenrøde af Frugtblomster som
  en eneste duftende Blomsterbuket, var alle Dagens Besværligheder
  glemte. Det nye Hjem var et Paradis, og vi sov trygt paa de
  Madradser, den gode Pige bredte ud for os paa Gulvet. Næste Dag
  skulde Moder og Søster følge efter med Dagvognen.
  
  Den Nat brændte Frederiksborg, det vil sige Byen Hillerød, thi
  Slottets Brand indtraf 25 Aar efter -- og at Morbroders Hidsighed ved
  denne Leilighed kostede ham hans Embede som Skolens Rector, blev for
  vor Familie den sørgelige Følge deraf. Det var saa nærved, at det var
  blevet dertil og ikke til Roskilde vi var komne den Aften, at der
  allerede var udseet en Bolig til os, og den brændte.
  
  Det var upaatvivlelig i alle Maader rigtigt, at det ikke var
  denne Broder, hun var tyet til. En anden Broder havde hun derimod
  megen Støtte af i denne Periode. Det var Frederik Tauber, som var
  Stiftspræst ved Vallø Kloster. Hos ham tilbragte vi i de Aar vi var
  i Roskilde vore Sommerferier, og da han var Enkemand og i høi Grad
  elskede Moder, havde hun frit Raaderum i hans Hus. For os Drenge var
  dette skjønne og eiendommelige Sted med sit imponerende Slot, sine
  rige Haver og sine herlige Skove en stor Ting.
  
  Men tilbage til Roskilde, min Slægts minderige Hjem.
  
  Strax opgik Byens Herligheder ikke for mig. Jeg var altfor opfyldt af
  jydsk Naturskjønhed, Roskilde syntes mig i alle Maader mere kjedelig,
  det vil sige, mindre stemmende med mine romantiske Griller, end
  Kolding.
  
  I Skolen blev jeg og min Broder henviste til næstøverste Klasse, og
  det lykkedes mig virkelig uden stor Uleilighed siden at holde min
  Plads som den tredie i dette Hold.
  
  Den første var den altid i sit Arbeide som i sit Væsen fuldfærdige
  Carl Liebe, den anden min Broder, og jeg havde saameget lettere ved
  at være den tredie, da de øvrige var nogen Stympere. Jeg var tilfreds
  og gjorde ikke Fordring paa mere, jeg havde altid beklædt samme jævne
  Stilling. En anden Sag er, at jeg ligefuldt ifølge det Forbehold,
  hvorved min Selvfølelse altid i det Usynlige gjorde en ganske anden
  Person af mig, end jeg var i det Aabenbare, intet Øieblik tvivlede
  om, at mit indre Menneske stod høit over enhver Formands, hvorlidt
  jeg end vidste, hvori dette indre Menneskes Værd egentlig bestod.
  
  I Kolding var der en af Kammeraderne, med hvem jeg havde indgaaet
  et af det Slags Drengevenskaber som kan nærme sig til det Sværmeri,
  hvormed unge Piger tidt elske hinanden. Carl Liebe blev nu den anden,
  hvem jeg kom i et saadant Forhold til. Da nu Alderen var skreden
  noget frem, hvorvel man endnu var i Trøien, bestod vor Fortrolighed
  i det, hans Hu mest stod til, at vi betroede hinanden, hvilke Damer
  vi sværmede for. Jeg havde ganske vist intet virkeligt at betroe, men
  han bar paa et flammende Hjærte, og jeg maatte for ikke rent at staae
  tilbage, see til, hvad jeg kunde opdrive.
  
  Min anden Ven, men ingenlunde saaledes »erklæret«, kun i et ligefrem
  naturligt kammeradligt Forhold, var min nuværende kjære Svoger, Søren
  Thrige, i alle Maader en Modsætning til Carl Liebe. I Skolen var han
  et Aar forud for mig. Men i Hjemmet kom han til at staae mig desto
  nærmere.
  
  Allerede efter et halvt Aar blev vi flyttede op i den øverste Klasse,
  der ligesom i Kolding var treaarig. Jeg kom derved til at gaae i
  Klasse ogsaa med dem, der var to Aar forud for mig. Blandt dem var
  der adskillige, der vandt mit Hjærte og som jeg følte mig æret ved at
  kunne knytte mig til.
  
  Der var Emil Mynster, en Neveu af Biskoppen. Han fik siden en saa
  afgjørende Indflydelse paa min Charakter, at jeg noksom kommer
  tilbage til ham.
  
  Der var Christoffer Hage, siden Chef for et Handelshus i Nakskov, og
  Fader til den Politiker af samme Navn, som nu er et saa fremragende
  Medlem af Folkethinget. Han udmærkede sig ikke i Skolen, men hans
  venlige og trofaste Væsen gjorde mig ham overmaade kjær.
  
  Der var endelig Rudolf Puggaard, hans Fætter, hvis praktiske Evner,
  maaskee ogsaa Rigdom, sikkrede ham en Del Overlegenhed over os andre.
  Han havde en smuk Baad paa Fjorden, og jeg blev hans Seilkammerad,
  en Idræt der ganske passede for mit Sind. Jeg erhvervede mig nogen
  Sømandsdygtighed og blev hjemme mellem de forblæste Skrænter og
  yndige Skovvige, Fjorden er saa rig paa, fyldte min Sjæl med alskens
  frisk Veir, og var stolt af at kunne tage det op med Fiskerne i at
  bestemme Kursen efter enhver Landkjending.
  
  I Skoletimerne havde min Lærer ingen Glæde af mig. Min Efterladenhed
  og urolige Natur var og blev i al min Skoletid uforbederlig. Jeg
  forberedte mig meget lidt paa mine Lectier, vidste knap hvad vi havde
  for; fandt derfor ogsaa paa alle de Kneb og Optøier, som den Slags
  Drenge faae Timen til at gaae med. Dog gjorde jeg god Fremgang,
  da jeg arbeidede desto flittigere paa, hvad jeg havde Lyst til;
  læste enhver Bog der faldt mig i Hænderne, dannede mig adskillige
  selvstændige Studier, og fremfor alt selvstændige Meninger, som jeg
  ikke forsømte at forfægte som videnskabelige Resultater. Der var
  ganske vist ingen Grundighed deri, men nok af Iver og Begeistring, og
  ved Examen kom det mig tilgode. Jeg vidste ufuldkomment nok, hvad der
  skulde vides, men vidste paa den anden Side noget mere. Jeg forstod
  fortræffelig at benytte Øieblikkets Indskydelser, og kjendte ikke til
  Ængstelse.
  
  Denne Drift til at vide mere tiltalte adskillige af mine Lærere. En
  Adjunkt Hansen, som skulde lære os Christendom og Mathematik, var
  ikke synderlig heldig i nogen af Delene, men han var en god Mand
  og havde flere Interesser. Han lærte mig Botanik, der saa lidt som
  nogen anden Naturvidenskab hørte til Skolens Fag. Sommereftermiddagen
  at strøife Egnen rundt med ham, og i hans Hjem at granske i Flora
  Danica, var efter mit Sind. Endnu mere alene med sin Blikkasse paa
  Ryggen at blive borte i Moser og Grøfter, følge Bækken gjennem tykt
  og tyndt og glemme Tiden for at finde hvad der skulde voxe netop i
  den Skov, og blive liggende ude paa Skrænterne med de vide Udsigter.
  Saa blev der ingen Tid til at tænke paa Lectier og Stile for den
  der altid kom for sildig hjem. Skolearbeidet maatte gjøres i
  Mellemtimerne, som det kaldtes, de Tider der tilbragtes med at vente
  paa Lærerne, der ogsaa kom for sildig.
  
  En anden Adjunkt, Agerup, en høist elskværdig og aandfuld Mand, der
  døde i sin beskedne Stilling, tog sig ogsaa af mig. Om Vinteraftener
  tog han mig hjem til sig, og vi sad da til efter Midnat og studerede
  Hebraisk. Davids Psalmer og Profeternes Taler begyndte at høine sig
  over mine andre Idealer; baade Sprog og Indhold var mig for svært,
  men netop at jeg ikke kunde magte det, gjorde at jeg ikke kunde
  modstaae det. Ved saadanne Ting husker jeg ikke, at min Broder
  var med; vistnok fordi han var tilstrækkelig beskjæftiget med sit
  Skolearbeide, som han besørgede ganske anderledes samvittighedsfuldt
  end jeg.
  
  Mit Forhold til ham har altid bedrøvet mig, gjør det ogsaa nu, da
  han er i Evigheden, endog langt mere end før. Jeg har ikke været ham
  saa god en Broder, som jeg burde, og som han fortjente. Hvergang
  jeg tænkte paa ham, elskede jeg ham, men jeg tænkte for lidt paa
  ham. Jeg var altfor optagen af mine egne Lyster, til at kunne lægge
  Mærke til, at han trængte til et fortroligere Forhold. Bedre gik det
  heller ikke, da vi kom fra hinanden; Moder maatte stadig minde mig
  om, at jeg skulde skrive til ham. Naar jeg saa gjorde det, vaagnede
  Kjærligheden, og jeg skrev i min kjærligste Tone.
  
  Han følte sig tilsidesat, og da han havde god Gave til at see sig
  selv i mørk Belysning, blev de stærke og tidt pudsige Udtryk, som han
  brugte derom, til noget mere end Spøg. Han var den af os, der mest
  lignede vor Fader baade i Sind og Udseende.
  
  Moder skiftede altid Vind og Sol fuldkommen ligelig mellem sine Børn.
  Hvad hun i sit Hjærte tænkte om mig, er jeg ikke istand til at sige,
  end ikke i den Tid, da vi kom i et ganske anderledes fortroligt
  Forhold til hinanden. Jeg skulde troe, at hun endog i min Manddoms
  Dage har næret en Del Ængstelse for mine farlige Veie, sagtens da
  endnu mere dengang. Hun gjorde da, hvad der var rigtigt, hun nedsatte
  mig i sine Ord, fordi jeg selv satte mig saa høit. Christian trængte
  derimod til at støttes, og naar han sad med sit krøllede Hoved paa
  hendes Skulder, og sagde: »Jeg vil være hos Moder, for hun holder
  mest af mig,« var det ikke uden Grund, at hun kaldte ham sin bedste
  Søn. Vi andre gjorde det ogsaa, og mens vi gjorde vor Ret gjældende
  til ogsaa at have vor Del i ham, blev det vor familiære Talemaade at
  kalde ham »vor fælles.«
  
  Veninder havde vi ogsaa, men jeg havde ikke den Fornemmelse, at jeg
  havde nogen Fremgang hos dem. Jeg var paa Kothurnen, og fandt ikke de
  unge Piger værdige til at beundre dette Fodsmykke. Saa veltalende jeg
  var i den lærde Kreds, saa kjedsommelig var jeg i en Selskabsleg. Kun
  een af dem var jeg en virkelig Beundrer af, og nærmede mig til hende
  kun med Ærbødighed. Hun fortjente det ogsaa, det er Margrete Thrige,
  Søster til min Svoger Søren.
  
  De hørte hjemme i Rectorboligen, og den var dengang et velsignet
  Hjem. Den hvidhaarede, men endnu fuldkommen kraftige Fader var god
  at komme til og hans Hustru var ret en Typus paa den Art Mødre, hvis
  kjærlige Omhu og forstandige Raad enhver veed, man frit kan tage til
  saameget man behøver.
  
  Den ældste Datter -- ikke dog hendes, thi Bloch var anden Gang gift
  -- var Sørens og Margretes Moder, Enken Margrete Thrige, et fint og
  elskeligt Væsen. Det var hende vi med ærbødig Forundring hørte om,
  at hun havde været den »Blonde Rene,« som Poul Møller besang for
  »sit smalle Liv og sin Jomfrugang,« og som vi nu saae som den, »der
  dulgte et Lig af sit yndige Bryst bag en sort Modest.« Men hun dulgte
  visselig ikke sit af mild Kjærlighed spillende Ansigt, det var i høi
  Grad værdt at see.
  
  I hendes Bolig i Rectorgaardens øverste Etage med den store Udsigt
  over Fjordens Skove og Bugter og den uendelige Solnedgangshimmel,
  havde vi vore gladeste Sammenkomster. Indtil hun, til vor Sorg, anden
  Gang giftede sig med den høist eiendommelige og i vor slesvigske
  Politik saa hæderlig bekjendte Christian Paulsen, og fulgte ham til
  Kiel, hvor han var Professor.
  
  I Skolen var Bloch en mærkelig Patriarch. Hans Sind var saa mildt, at
  han ikke mellem alle sine uarticulerede Mellemlyde kunde faae nogen
  af de skruppende Ord frem, som vi saa godt kunde trænge til; kun i
  en Vindueskrog kunde han hviske en faderlig Formaning til en Synder.
  Han havde intet af min Faders Vid, dog kan jeg ikke sige andet end
  at hans ubehjælpsomme Ord gjorde lige saa stor Virkning paa mig som
  Faders morsomme. Vi nænnede ikke at bedrøve ham, men benyttede os
  dog af hans Distraction, naar han henrykt gik op og ned i Klassen
  og foredrog Horats, som han kunde udenad, eller naar han glemte os
  over Beundring for Ciceros Rhetorik. Stor Lærdom havde han, men at
  han egnede sig til at give sine Disciple Kjærlighed til den skjønne
  Oldtid, synes mig ikke. Jeg kunde ikke godt andet end at finde, at
  en Mand der alle sine Dage havde fortolket Verdens aandfuldeste og
  mest veltalende Skrifter, gjerne deraf selv kunde have faaet noget
  mere Aand, og være bleven idetmindste saa veltalende, at han kunde
  udtrykke sig ordentlig. Men det lykkedes i Reglen ikke for den Slags
  Filologer, dertil stode de det bevægede Liv og naturlig Tale for
  fjernt. Hvilket ogsaa viste sig i, at de langt mere sværmede for
  latinske Snirkler end for Homer og Herodot.
  
  En ganske modsat Mand var Overlæreren Johannes Hage. Jeg saae
  ham i en ulykkelig Periode, da han sønderknust ved Tabet af en
  høitelsket og efter Sigende yndig Hustru ikke var sig selv mere.
  Som et Kummerens Billede saae vi den rødhaarede, magre Mand i den
  tarvelige graa Dragt hverdag liste hen paa Kirkegaarden og staae
  og vride sine Hænder ved hendes Grav. Og paa Skolen kom han, sent
  nok, slentrende som det fæleste Billede paa Vranteri, jeg nogensinde
  har seet; skjældte os ud for snavsede og ækle Drenge, vi var, hug
  os Stilebøgerne i Hovedet, og satte sig med Haanden under Kinden,
  stønnende at han ikke kunde udholde at tale til saadanne Lømler.
  
  Men naar han tilstrækkelig havde faaet os indskjærpet den for os
  ganske morsomme Sandhed, at han vilde være fri for at høre os, hvad
  vi havde at sige, var Vaas, saa tog han dog sig selv til at tale.
  I Begyndelsen søvnig og snærrende, men alt som han glemte os over
  sit Æmne, steg Foredraget til saa glimrende Skildringer, at jeg
  ingen Lærer har lyttet til med mere Velbehag eller lært mere af. Han
  var en ny Tids Mand, og enhver Ting han berørte, faldt alt gammel
  Skoleskimmel af.
  
  Domkirken -- ak ja! Forhaabentlig gjemme dens Hvælvinger ikke blot
  Mindet om døde Konger, men ogsaa om levende Christendom, men det
  sidste var den Tid rigtignok kun et Minde, og snart lige saa dødt som
  Kongerne. Dens to Præster var ligesom Præsten ved Fruekirke af den
  sørgelige Race, som unegtelig gjorde sig fortjent til at affærdiges
  med det fæle Udtryk: Døden paa Prædkestolen. Det eneste, jeg veed
  at sige til deres Undskyldning, er, at saaledes og ikke anderledes
  var Præster dengang. Mynster roser sine første Prædkener, dog er jeg
  bange for, at den Tid han læste dem op, er det ikke lykkedes hans
  Tilhørere at opdage deres Værd.
  
  I Roskilde blev der harpet Fjerdingprædkener af, og snøvlende sunget
  vandede Psalmer som andre Steder, medens en enkelt agtbar Smaamand
  eller gammel døv Kone saaes i Krogen af de tomme Stole. Kun den
  øverste Stol var fuld af en af Skolens Klasser, som morede sig med at
  skjære deres Navne i Pultbrættet, eller tankeløst at gloe paa de sære
  Epitafier og Prædkestolens malede Uglebilleder.
  
  Jeg maa kunne forskaffe en Attest paa, at jeg i April 1835 -- for
  at følge min Broder, altsaa atter for tidlig -- har paa Kirkens
  kolde Gulv givet min Haand paa den gamle Trosbekjendelse, men huske
  det kan jeg ikke. Det eneste jeg mindes af alt hvad der angik min
  Confirmation, er foruden at min Tante forærede mig en Brystnaal i
  Form af en Nøgle, at der bag Domprovstens Sofa hjemme i hans Stue,
  hvor han særskilt læste med os latinske Drenge, hang et Europas
  Kort med en mørk fidtet Stribe henover Middelhavet, frembragt af
  hans Nakke; og at han til den høitidelige Dag forud havde sagt os,
  hvad Stykke vi skulde høres i paa Kirkegulvet, og den Lectie blev
  upaaklagelig læst.
  
  Hvad Kirken angaaer, saa var det først Architekturen der slog mig.
  Den gjorde et stærkt Indtryk, skjønt jeg allerede dengang undrede mig
  over, hvor skjæve og uregelmæssige Hvælvingerne ere. Dernæst var det
  Musiken. Ikke Menighedssangen, den var der intet af, men Choret og
  Orgelet.
  
  Det første blev ledet af, eller rettere var skabt af Cantor Hartmann,
  en egen gammel Bjørn, hvis Elefanttrin dundrede i alle Hvælvinger og
  som indgjød Angst blot man saae ham; men han forstod, hvad kun faae
  gjør, at faae det skrigende bort af Drengestemmer, og bringe de klare
  Soprantoner frem med den uskyldige Klang, som gjør et saadant Chor
  saa henrivende. Skade, at den Slags Chorsang er bleven afskaffet i
  Kjøbenhavns Kirker, den hørtes dog endnu, da jeg var Præst der.
  
  Og Orgelet, det fik at føle, hvem der slog det, det mærkeligste af
  alle Mennesker, Mathison Hansen. Han var dengang ung, og Kjendere
  mente, at ikke al hans Musik var god; men vidunderligt var det
  dog for os at høre, naar han hele Timer igjennem fortabte sig i
  Fantasier, mangen Gang vilde, endog burleske nok, men dog igjen saa
  usigelig henrykte, og saa majestætiske, at det lød som gav selve
  Kirkens Sjæl sig Luft i dem. Noget af den havde han i sig, dog ikke
  meget, men som Kunstner en Divination af hvad den maa være. Han kom
  en Del hjem til os, baade for Selskabs Skyld, og fordi han skulde
  lære min Søster og mig Musik. Hun lærte adskilligt, men med mig gik
  det som i Kolding. Musiken slap mig altid af Hænde som en Aand, jeg
  dog helst af alt vilde fange.
  
  Weyse kom i den Tid meget til Roskilde, han havde en Ven i Hertz,
  Præsten for Frue Kirke af Bjerget, som var musikalsk begavet, havde
  en rummelig Præstegaard ved Domkirkepladsen, stor skyggefuld Have,
  god Velstand og et godt Bord, Ting Kunstnere ikke pleie at forsmaa.
  Det var en Fest at sidde i en Krog af Kirken og lytte til den store
  Kunstners Orgeltoner, naar han paa Sommer-Eftermiddage havde ensomt
  trukket sig tilbage til Kirken. Det var for mig, hvad Musik altid
  har været, den fuldkommen rene ophøiede aandelige Skjønhed, som
  hensætter mig i en anden Verden. Om den i ethvert Tilfælde virkelig
  er det, kan jeg ikke bedømme, der gives jo ogsaa ringere Musik, men
  er dens Indhold kun af ideal Natur, er den altid for mig et himmelsk
  Trylleri. Jeg forstaaer det som Orpheu's Tilhørere, Træerne og
  Stenene.
  
  Jeg havde Domkirkepladsen og den store Udsigt mod Nordvest daglig
  for Øie. Vi var fra Hjørnet af Graabrødrestræde flyttet til det
  gamle Bindingsværkshus som støttet til den lille gothiske Bygning,
  der dengang var Gymnastikhus, nu er Bibliothek, gaaer hen mod
  Provstegaarden. Der beboede vi først den ene, siden den anden af
  Leilighederne ovenpaa, venlige smaa Værelser med de herligste
  Solnedgange.
  
  Der foregik meget der, baade indre og ydre Liv, og endnu mere af hvad
  jeg kommer til i næste Afsnit. Saa tarveligt end Moders Hus var,
  blev det dog ikke saa lidt søgt, baade af Ældre og Yngre. I en lille
  By, hvor man mere frit kan følge sin egen Lyst, er i Almindelighed
  Mennesker mindre skaaren over een Kam end i Hovedstæder, og om
  Roskilde end deri maatte staae tilbage for det gamle Kolding, var
  der dog nok af mærkelige Skikkelser, som mine Tanker møde, naar de
  søge tilbage til det gamle Hjem, men de har havt for lidt Indflydelse
  paa mit Liv til at det kan lønne sig at omtale dem.
  
  Aarene gik, og om jeg end ikke blev ordentligere i Skolen, blev jeg
  dog mere arbeidsom hjemme. I Mangel af bedre Oplysninger er jeg
  nødt til at betragte det som et Vidnesbyrd om at Skolelærdommen og
  dens Frugt ikke havde interesseret mig saameget som den burde, at
  jeg ikke er istand til at huske noget af hvad der vedrører Afgangen
  fra Skolen og Adgangsexamen ved Universitetet. Havde jeg ikke havt
  endnu opbevaret det selvfølgelig i den skjønneste Latin affattede
  Testimonium, som Bloch medgav mig, og af dettes Datum, 27. September
  1837, kunnet see, naar Skolelivet fik Ende, og af Datidens Skik
  kunnet slutte, at jeg maa have taget Examen artium i de første
  Dage af October; og endelig af den Charakterliste, som heldigvis
  ogsaa findes, kunnet overbevise mig om, at jeg dog udmærkede mig i
  adskillige Fag, endog i Latin, og kun i latinsk Stil stod tilbage,
  vilde jeg ikke engang have kunnet gjøre saameget Regnskab for denne
  Overgang i mit Liv.
  
  Medens altsaa de lærde Præstationer for største Delen er slupne
  bort gjennem et Hul i min Hukommelse, mindes jeg bedre Kjørslen til
  Kjøbenhavn i Selskab med de fire Commilitones, thi vi »optimæ spei
  adolescentes« var kun fem i Flok. Afskeden fra Hjemmet var let, vi
  kunde jo saa snart vende tilbage; Veien gik naturligvis saa lystig
  som muligt, den visiterende Toldbetjent ved Vesterport blev hilst med
  et »omnia mea mecum porto«, og et Latterchor; vi gjorde det bekjendte
  snevre Sving gjennem Gaasegaden, og holdt udenfor den anselige
  Gaard paa Vandkunstens Solside, hvor Tante Christine Møller med sin
  sædvanlige moderlige Forsorg havde det Kvistværelse istand til os,
  som blev min Broders og min første Bolig i Kjøbenhavn.
  
  
  
  
  ANDEN BOG.
  
  UNGDOM.
  
  
  
  
  FØRSTE KAPITEL.
  
  THEOLOGI OG ÆSTHETIK.
  
  
  En ny Periode er i Almindelighed ikke strax en ny Periode. Mennesket
  forandrer sig ikke saa let som Tid og Sted. Om man er Student eller
  Skoledreng seer jo vel ikke blot i de unge Pigers Øine, men ogsaa
  i Ens egne ud som var det en mægtig Forskjellighed, dog maa man
  tage sig iagt for begge Slags Øine. De er meget ungdommelige. Jeg
  troer virkelig, at jeg gjorde det saameget som man med Billighed kan
  forlange af en ung Fyr, der havde staaet sig godt til sin Examen.
  
  Heller ikke var jeg endnu færdig med det Præliminære, paa Dansk,
  Videnskabens Forgaard. Der skulde den Gang i det første Aar endnu
  tages to Examiner, en filologisk om Vinteren, hvortil ogsaa hørte
  Historie, Hebraisk og noget høiere Mathematik, og en filosofisk
  næste Sommer, hvortil hørte noget Fysik og Astronomi. Kunde man til
  Filologien saa byde en Tilgift af noget, man havde studeret paa egen
  Haand, kunde det føre til Udmærkelse.
  
  Jeg tænkte intet andet derved, end at dette var en fornyet Skolegang,
  som man ikke turde forsømme, at da det var morsomt at komme sammen
  med saamange nye Ansigter fra alle Landets Egne, passede jeg mine
  Timer paa Universitetet meget ordentligt, og da Lærdommen dog havde
  faaet Charakteren af et friere Studium, behagede den mig mere.
  I Filologien fulgte jeg min Faders Spor, og studerede i Stilhed
  Persius's Satirer og Sofokles's Antigone. Og da Filosofiens Tid kom,
  fordybede jeg mig i Sibberns ligesaa grundige som mangengang pudsige
  Bøger, og lyttede med Begeistring til Martensens livfulde Foredrag --
  en aldeles overjordisk Visdom, som rigtignok tiltrods for de bugnende
  Anelser trykkede mig flad. Endogsaa bogstavelig, da Auditoriet blev
  saa overfyldt baade af ældre Studenter og ikke Studenter, at vi, som
  var de mindste, blev presset ind mod Væggen eller maatte krybe op i
  Vinduerne. Alt dette tiltalte, og jeg kom fra begge Examinerne med
  Udmærkelse i alle Hovedfagene og meget-godt i de mathematiske Fag.
  
  Det sidste Efterslæt af Skolelærdommen var altsaa bragt i Lade, og
  jeg stod overfor Livets store Spørgsmaal: Hvad skal du blive til?
  
  Nu maatte min Sjæls indre Trang engang komme til Orde. Det skulde
  vise sig, om der var nogen Sandhed i den Røst, der altid havde
  hvisket: Hvad er vel det Arbeide, der saadan foreskrives, du vil dog
  noget selv! Hvad vilde jeg da?
  
  Ungdomsdrømme er Anelser om et høit Maal, men hvilken Skikkelse
  Maalet har, hvilke Veie der føre til det, og hvor Foden skal sættes
  Skridt for Skridt, forstaaes først naar Maalet forlængst er valgt.
  Det hedder for en ung Student, hvilket Studium vil du vælge? Hvor
  ligge dine Evner? Hvad vil du være og blive til?
  
  Hvad mig angaaer, kan jeg ikke sige andet derom, end at jeg selv
  vidste ingen Ting. Mine Idealer havde været Drømme, der nu svandt for
  Dagslyset. Kun Gud vidste det, og han vilde det, jeg skulde blive
  Kirkens Mand.
  
  Men hvorledes bliver en saadan afgjørende Sag kundbar for et famlende
  Menneske? Jeg tænker, ligesom andre Livets store Sager. De komme som
  spæde Spirer frem af ubegribelig Jordbund. Der kan i Familier ligesom
  i Folket komme noget til Orde uden at man seer Grunden dertil, dog
  kan det have vidtrækkende Følger. Nu fortalte min Moder, at Fader, da
  han saae den Dreng, hun havde født ham, udbrød: Han har et Par gode
  Næver, de seer ud som de skulde bruges til at slaae i en Prædikestol.
  Tilfældige Ord faae ingen Magt, uden der i Sjælen er Sangbund for
  dem. Dette maa der have været hos mig, thi skjønt jeg ikke kan
  indestaae for, at dette Ord just var Grunden til, at jeg fik den
  Forestilling, at jeg skulde være Præst, saa var den dog, tiltrods for
  Mangel paa Christendom, allerede fæstnet hos mig i min Skoletid.
  
  Min Moder havde ogsaa den Tanke, og kan have yttret den eller
  forudsat den i sine Yttringer, naar Leilighed var, men egentlig
  paavirket mig har hun ikke. Det er mig selv, der har gaaet i
  Styrelsens Ledebaand uden at fatte det, og uden endnu at vide andet
  derom end at, da Tiden kom, ansaae jeg den Sag for afgjort. Ja, endnu
  mere underligt, uden at jeg den Dag idag er istand til at sige, om
  dette var det rette Kald for mig; kun at jeg er usigelig taknemlig
  for at jeg, tiltrods for at det i saa mange Maader ikke er for mig,
  dog har faaet det.
  
  Ligefuldt kom der Betænkeligheder, da Afgjørelsen skulde træffes. Man
  har kun eet Liv, og i den Alder troer man sig fri i Valget og har Sky
  for Skjebnen, siden bliver man fortrolig med den. Betænkelighederne
  bestod ikke just i Ængstelse for det hellige Kald, det forstod jeg
  mig altfor lidt paa, snarere i, at der dog kunde være saa meget
  andet, jeg havde Lyst til. Det var i November (1838), skummelt Veir
  ude og ikke mindre i mit Sind. Yderst nedtrykt sad jeg og læste i min
  hebraiske Bibel, den Side af Theologien kjendte jeg idetmindste, men
  jeg vidste ikke, om jeg turde gaae videre, vilde gjerne have Raad.
  
  Da skete det, som mest af alt viste, hvor jeg famlede i det. Den jeg
  søgte Raad hos, var en Jøde uden Religion, og en Mand, som andre
  mindst vilde have søgt til. Men han havde vundet mit Hjærte, jeg
  troede paa ham.
  
  Der var i Studenterverdenen en i flere Slægtled velkjendt Litterat,
  Israel Levin, en lille sværtbygget, langarmet, platfodet Person
  med et stort Hoved og intelligente Træk, en Typus paa sin forkuede
  Race. Som bestandige Studenter ofte gjør, søgte han gjerne de
  Yngstes Selskab, og var med sin utrættelige Veltalenhed og sin kun
  altfor ofte ikke just fine, til Tider endog cyniske Livserfaring,
  underholdende nok. Han havde udkaaret mig til sin særdeles Ven og
  pleiede at gjøre lange Vandringer med mig til sent ud paa Aftenen, og
  den Samtale, han gav et sokratisk Sving, var virkelig belærende.
  
  Da jeg saa ved hans Undersøgelse af mit Væsen let kom til at yttre,
  hvad der trykkede mig, gik han strax ind derpaa med stor Grundighed,
  talte med dyb Alvor og meget rigtig om, hvad en Præst maa være, hvad
  Trosliv, Prædikant og Sjælesørger vil sige. Endelig kom Raadet. Jeg
  kunde gaae en af flere Veie. Enten kunde jeg skrive en Novelle, hvori
  saadan Sjælekamp blev gjennemført, det vilde klare mine Tanker, og
  som hos Goethe lette Byrden. Jeg sagde det ikke, men jeg følte strax,
  at dette var et udenoms Sving. Meningen var kun at lade mig vide, at
  denne aandrige Udvei laa ham selv nærmest. Saa fulgte da ogsaa det
  andet: jeg kunde betroe mig til en Mand, jeg havde fuld Tillid til.
  Hvem kunde det være? For Ex. Sibbern, og nu fordybede han sig i en
  virkelig smuk Skildring af den gode Filosof, den Slags Undersøgelser
  forstod han.
  
  Det Raad syntes mig ikke daarligt. Jeg skrev virkelig Dagen efter
  et langt Brev til Sibbern, som jeg tænkte selv at bringe ham. Men
  da jeg havde faaet mig udtalt for mig selv, stod det klarere for
  mig, at ingen dog kan tage sin Skjebne i sin egen Haand, og Valg og
  Grunde vil ikke meget sige, der var intet andet for end at give sig
  Gud i Vold. Jeg begyndte altsaa uden stort Mod, dog ganske ordentlig
  paa Studiet, og fyldte min Dag med Forelæsningstimer. Heller ikke
  fik jeg Grund til at fortryde det. Jeg var kun i en tvivlsom Grad
  en Christen, men det forlangtes ikke heller. For det første var jeg
  kun Theolog, og Theologien var netop dengang anseet for en ligesaa
  hæderlig som naadig Frue at tjene, nok istand til at blænde. Jeg kom
  da ogsaa snart høit op i fuld Flugt paa hendes fantastiske Vinger,
  farlige nok.
  
  Det laa saa i Tiden. Man maa have levet i den Tid for at kunne
  gjøre sig en Forestilling om dens underlige Væsen, ja, for blot at
  kunne troe paa Muligheden deraf. Under den tyske Filosofis Enevælde
  ivrede alle Tanker for at bygge paa Fantasteriets Babelstaarn; hvad
  vi hørte omkring os var intet mindre, end at enhver Stortaler satte
  sin nærmeste Livsopgave i at bygge et endnu høiere. Universet med
  alle dets store og smaa Lønkamre var afsøgt og klaret i Begrebet,
  alle Gaader var løste, Hegel og hans berlinske Discipelskare havde
  fuldbragt Værket. Men derved var ogsaa Kunstgrebet afsløret, og
  Kampprisen fremlagt. Det maatte kunne eftergjøres og bringes endnu
  videre, man skulde kun bygge sit eget System og gaae ud over Hegel,
  og selv blive Aandeverdenens Stormand. Vi indaandede snart ingen
  anden Luft, det eneste vi ved Universitetet hørte, der klang som en
  Fremtidsrøst, var Martensens glimrende Tale, og der var ikke saa lidt
  i den af luftige Stene til den Slags Bygning.
  
  Theologien er nu den Gudinde, der byder Evighedens Forstaaelse frem
  som den Ærens Krands, enhver af dens Adepter skal kunne vikle om sin
  Pande, Panden være nu høi eller lav, blot han er den himmelske Frues
  tro Svend, og hun havde dengang sin Glands-Periode. Alle Aander svor
  til Theologien, den var Aandrighedens Helligaand, og havde vundet
  sig en ny Skikkelse. Var hverken Skriftlærdom eller Kirkens Troslære
  eller en Præsteskole, sligt var aflagte Stadier, den var speculativ.
  Dette mystiske Ord, der optraadte med det »Absolutes« Klang, glimted
  gjennem enhver af vor Mesters Kraftsætninger som Solens Blink i et
  Vandspring. Hvorfra det kom vidste vi ikke, det foer forbi som et
  Trylleri. Men da det kom til nogen bedre Forstaaelse, viste det sig
  at være den Kunst med et eklektisk Aggregat af tydske Systemer at
  kunne bringe Christendommens Mysterier ind under Begrebets Dagslys,
  saa sikkert som havde man en Engel sat i Spiritus stillet frem til
  Analysering.
  
  Credo, ut intelligam, var Formlen, hvorefter den skulde analyseres.
  Troen »poneres«, Englen sættes frem. Derefter begynder Intelligensen
  at lade sine Straaler falde gjennem alle dens Hjærteslag, Nerver og
  Muskler. Alt blev gjort fuldkommen klart, paa speculativ Maade; kun
  var det ikke ganske klart, hvorledes det vilde gaae, hvis den bly
  Genius, ubehageligt berørt af Intelligensens kolde Instrumenter,
  skulde give sig til at forsvinde.
  
  Credo, ut intelligam -- vi kom meget let hen over Credo,
  Intelligensens glimrende Rustning var os Hovedsagen, og vi
  høittalende Vaabensvende forsømte ikke at lade den blinke vidt
  henover den aandløse Verden -- aandløs var den jo allerede dømt
  at være fra Æsthetikens Dage af. Vi var en ny Tids Børn, og Folk
  som Sibbern og Mynster, Clausen og Grundtvig maatte see at dække
  sig, hvis Blinket skar dem i Øinene. Ak ja, Forfængeligheders
  Forfængelighed! Heldigvis groede der dog ogsaa mere ægte Vin omkring
  mig. Men der skulde gaae adskillige Aar inden jeg modnedes til at
  faae Smag paa den, og den var der saameget at fylde i, at jeg maa
  tage mig et længere Afsnit til at fortælle derom, inden jeg kan igjen
  vende tilbage til Christendommen.
  
  Fra October 1839 boede jeg paa Regentsen. For at faae Plads der, maa
  jeg have gjort min Opvartning hos de lærde Foresatte, men derom har
  jeg aldeles ingen Erindring. Kun at jeg den første Vinter beboede et
  trist Rum nederst i sjette Gang ud til Kannikestræde, men om Foraaret
  flyttede over i et solbeskinnet til Gaarden paa første Gang Nr. 4,
  under alle Regentianernes Ven, den gode grønne Lind.
  
  Min Moder var ikke istand til at understøtte sine Sønner med andet
  end at tage imod os paa vore hyppige Besøg i Roskilde. Det var paa
  Tide, at jeg selv skulde fortjene noget at leve af, men dette har
  altid været min svage Side. Jeg var saa fattig som vel muligt, og
  havde mere Lyst til at undvære end til at anstrenge mig.
  
  Jeg var saa heldig at kunne faae min Middagsmad hos den kjære Tante
  Christine Møllers altid aabne Bord, men forresten hjalp jeg mig med
  mit knappe Communitetsstipendium. Min Føde hjemme bestod af Rugbrød
  med Smør paa til 1 Mark Pundet, og en Kop Kjøbenhavnsk Melk eller
  »Regentsthe« til. Stipendiet var 5 Rdl. om Maaneden, og hvorvel jeg
  ikke brugte stort mere end det halve deraf til Mad, og bekymret lagde
  det øvrige hen til Klæder, var det dog ikke muligt at komme igjennem
  dermed. Dog gik det, ubegribeligt nok. Jeg kunde ganske vist have
  bedet en og anden af mine Slægtninge om at hjælpe mig med en Skræder-
  eller Skomagerregning, og det var ikke blevet mig afslaaet. Men
  jeg har aldrig gjort det, saalidt som jeg nogensinde har laant af
  Kammerader. Hellere var jeg tarvelig til det yderste. Min Moders Aand
  var i mig. I den værste Nød kom der saa en og anden Hjælp af slet
  betalte Undervisningstimer.
  
  Endnu følgende mine Drengevaner gik jeg meget i Naturen, men
  ogsaa naar jeg forlængede mine Vandringer til Dyrehaven og de
  andre Kjøbenhavnske Skovegne, vovede jeg mig dog ikke ind paa
  Beværtningssteder, men havde hellere mit Smørrebrød med i min
  Botaniserkasse.
  
  Paa disse Vandringer vænte jeg mig til at læse gaaende. Dosseringerne
  ere bekvemme dertil, og Veiret agtede jeg lidet paa, blot det ikke
  regnede. Jeg har paa de Veie læst mange Ting, ikke just lettere,
  helst det strenge og vidtløftige, som Hegels Forelæsninger,
  Æsthetiken, Religionsfilosofien, Historiens Filosofi, og Goethes
  Skrifter, Romanerne, hans Levned og hans videnskabelige Sager,
  hvoraf især Farvelæren beskjæftigede mig meget. I en senere Tid har
  jeg ogsaa indtaget en stor Del af Søren Kierkegaards Skrifter paa
  gaaende Fod. Det har altid syntes mig at forhøie Indtrykket, naar jeg
  læser ude. Omgivelserne danne en skjøn Ramme, og de Drømme der under
  Betragtning af Naturen komme af sig selv, faae et eget Liv, naar de
  gjennemtrækkes af de store Forfatteres Tanker, man ved Læsningen er
  opfyldt af.
  
  Goethe gjorde jeg altsaa nu et grundigt Bekjendtskab med. Den første
  der laante mig nogle Bind af ham, var Israel Levin, men jeg vilde
  selv eie hans samlede Skrifter. For at opnaae dette tog jeg Mod
  til mig og bad Reitzel om at maatte afbetale dem efterhaanden. Den
  godmodige Mand tilstod mig det smilende, i Erindring om min Fader.
  Han kunde ogsaa være ganske rolig, til ikke at betale en Gjæld havde
  jeg altfor lidt Erfaring.
  
  Men min kjære Moder kunde ikke være saa ganske rolig. Saameget
  hun end havde læst med os, havde hun altid holdt Goethe udenfor
  Huset. Hun lagde ham hen til samme Side som den hende ligesaa
  lidt tiltalende franske Litteratur. Imidlertid var hendes og alle
  Moralisters Frygt dog ikke saa begrundet, som den med Bøgerne paa
  Bordet lettelig kan bevises at være.
  
  Vi var hidsige, og vi forfegtede til sidste Ord en Digters Ret til
  at give sit Billede helt, og vi væbnede os med filosofiske Fraser.
  Men Moder kunde ligefuldt med fuld Føie svare: I mener det ikke. Hun
  tænkte paa Digterens Frivolitet, hvorom vi ganske rigtig intet mente;
  men vi kunde ikke blive enig med hende, fordi hun havde sin gode
  Grund til ikke at ville høre noget om Kunstens Herlighed. Imidlertid
  var Moders Ord ikke uden Magt over mig, det har de aldrig været.
  
  Shakespeare dukkede paa samme Tid eller vel lidt senere op over min
  hjemlige Horizont, thi for Moder havde ogsaa han været for stærk. Men
  jeg havde min Ven Lunddahl at dele min Fryd med, og hos ham gik jeg
  ikke feil. Han kunde Replikerne af Foersoms Oversættelse udenad, og
  var istand til at give Falstaff paa staaende Fod. Ikke mindre at tage
  til sin klangfulde Bas i Stumper af Macbeth, Othello og Kong Lear,
  heller ikke mindre i det mindste i Aanden at sætte sit Liv til for
  Desdemona og Imogen.
  
  Med vore hjemlige Digtere gik det mig ikke særdeles godt.
  Oehlenschlæger har aldrig ret været min Mand. Jeg savnede hos ham,
  hvad der er en Digters rette Rustkammer, Charakterens Styrke og
  Lidenskabernes Kogekjedel.
  
  Af vore Lyrikere satte jeg ubetinget Poul Møller høist, saa lidt
  han end har skrevet. Det var atter Charakteren, der tiltalte. Med
  Christian Winther, som var Datidens udkaarne, næsten eneherskende
  Sanger, gik det mig omtrent som med Goethe. Samme Tankegang, som
  jeg anvendte paa de største Digtere, fulgte jeg i det Hele ved alt,
  hvad jeg læste af skjøn Litteratur, og i den Tid læste jeg overmaade
  meget i den Retning. Siden har jeg læst meget lidt udenfor mine
  videnskabelige Studier; kun til Tider igjen vovet mig ud paa Kunstens
  bevægelige Hav, men ellers mest maattet tære paa Indtrykkene fra
  Ungdommens Dage. Selv at forsøge mig som Digter, var der i den Tid
  af mit Liv ingen Tanke om, ikke engang en Forudfølelse af, at det
  nogensinde kunde skee.
  
  Universitetsstudiet blev derved en Del splittet og forsinket.
  Imidlertid kom det mig tilgode, at jeg, siden jeg fik den
  forunderlige drømmende Lediggang, som jeg led saameget af i min
  Skoletid, aflagt, har været overordentlig flittig i al boglig Kunst.
  Trods alt hvad jeg fik Tid til, holdt jeg mig dog ligesaa stadig til
  mine theologiske Lectier som nogen anden flittig Student. Jeg saae
  mig ogsaa i dette Fag ganske vist videre om, end hvad der forlangtes
  i Collegiehefterne og i den Anvisning til at gjøre sig færdig paa
  tre Aar, som Professor Clausen overrakte os. Jeg sled i den hegelske
  Filosofi, saa mit Hoved knagede, men jeg forsømte heller ikke de
  skjønne speculative Værker, hvori hans Disciple af christelig Retning
  søgte med hans Tryllestav at tugte gammel Theologi til at flyde i
  klarede Strømme gjennem Nutidens Hjærner. Stort troede jeg ikke paa
  nogen af Delene, men jeg havde endnu intet andet at holde mig til,
  og jeg gjorde min Pligt med at lære Kunststykket. I Følelsen af, at
  det var, hvad det idetmindste for mig ogsaa i Virkeligheden var en
  Skolelectie, indrettede jeg mig ogsaa ganske ordentlig derefter, i
  Haab om dog om muligt at kunne gjøre Clausens Anvisning Fyldest. Et
  ganske forgjæves Haab, Gud vilde det anderledes.
  
  
  
  
  ANDET KAPITEL.
  
  FAMILIE OG VENNER.
  
  
  Ungdommen er Venskabets Tid, i det øvrige Liv maa man hovedsagelig
  leve af den Beholdning, man har reddet af Venner fra de gode Dage.
  Falde saa ogsaa de fra, er man ene. Lykkelig da den, der i Tide kan
  skaffe sig en god Beholdning. Skolekammerader vil ikke meget sige,
  de maa først undergaae en Omformning, før de blive brugelige for
  Livet, og de fleste smelte bort under den. Først er man henvist til
  Familien og dens Venner, der er Arven, man faaer for intet.
  
  I den første Studentersommer gjorde Broder Christian og jeg en
  Opdagelsesreise i Retning af at samle Familievenner. Vi kjørte med
  Dagvogn til Præstø, og drog videre paa vor Fod til Kallehave, færgede
  over Ulfsund, og kom som et Par unge Lemmer, der gjerne vilde fæstnes
  til en gammel Stamme, til Provstegaarden i Stege. Visselig blev vi
  ogsaa varmt nok fæstnede, der var Arme nok, som kappedes om at faae
  det Arbeide gjort i en Hast. Alt gik i en Hast i det Hus.
  
  Faderen, Daniel Smith, en Broder til min Moders første Mand og
  min Faders Collega i Roskilde, lod sin Tunge løbe med ubegribelig
  Hast, i Latter, i alskens ungdommelige Historier og i rørende Tale.
  Sønnerne var alle hjemme i Ferietiden, og gjorde hver deres Talenter
  saa høirøstet gjældende, at man kunde blive bange for, de ovre paa
  den sjællandske Kyst skulde troe, der i det stille Stege avledes
  Revolution i de hede Sommerdage. Saameget mere som der endnu var
  stærkere Ferment.
  
  Døttrene havde samme Tungegaver, og selvfølgelig varmere Hænder at
  gesticulere med og varmere Blikke til at brænde Foredraget ind med.
  Broder Caspar var ikke gaaet helt fri nogle Aar i Forveien, og det
  havde vistnok været bedst for ham, om han havde pleiet den Følelse
  for den ældste, han dengang fik. Jeg troer heller ikke, at hun
  nogensinde glemte ham, men naar jeg sagde til ham: Hvorfor tog du dog
  ikke Mine? Svarede han sørgmodig: Det var Synd, hun skulde vente paa
  mig. Imidlertid blev hun aldrig gift.
  
  Efter en fjorten Dags Tid drog vi videre til Lolland paa nye
  Opdagelser. Jeg har allerede omtalt min Farbroder Christians Hus, nu
  var det flyttet, han havde allerede i mange Aar havt Berritsgaard paa
  Guldborgland i Forpagtning, og den Sommer vi besøgte ham, var hans
  sextende Barn kommen til Verden.
  
  Min Farbroder var en begavet og forholdsvis dannet Mand, djærv og
  morsom. Efter sit varme Hjærte og den Kjærlighed han havde havt til
  vor Fader, tog han mod os med Favntag, Kys og Taarer. Hans Hustru
  indlemmede os uden videre i sin Flok, satte sin bedste Mad for os, og
  saae moderlig vor meget mangelfulde Garderobe efter i Sømmene. Vore
  Fættere vare praktiske Folk, og vore Kusiner havde jo vel Hjærter,
  men os Herrer i Aandernes Rige syntes de dog at smage lidt formeget
  af Melkestuen, hvorvel denne var yderst proper. Det var et fuldkommen
  Driverliv, som jeg imidlertid havde det Udbytte af for første Gang at
  see den landlige Bedrift, som nu er mig saa hjemlig.
  
  Denne Reise gjorde jeg fire Aar i Træk omtrent i samme Form, men
  siden somoftest i Selskab med min anden Farbroder Adolfs Børn. Denne
  Gren af Familien, som i een Henseende var dens Glands og Stolthed,
  var i en anden det tragiske Element i den.
  
  Johan Adolf Fibiger havde tidlig udmærket sig ved sit litterære
  Talent, men ogsaa ved sin ikke vel sete Frisindethed. Han havde fra
  en ung Alder været Lærer ved Landkadetakademiet, og da den militære
  Høiskole blev oprettet 1830, blev han kaaret til den første Bestyrer.
  Han var militær Forfatter, redigerede Armeens Tidsskrift, og med
  sin klare Tænkning, sit hurtige Hoved og sin Trang til Fremskridt
  arbeidede han flittig paa Planer til Landets Forsvar. Han stiftede
  en militær Læseforening med tilhørende selskabelig Sammenkomst,
  og skaffede ogsaa Underofficeerer Adgang dertil. Man tænke sig,
  Underofficeerer i deres Overordnedes Klub, og dette i Frederik den
  sjettes Tid! Endog endnu vilde det være forfærdeligt.
  
  I Fremskridtsaaret 1830 gjorde han sin Lykke, men kunde ikke
  bevare den længe. Bestyrelsen af Høiskolen var delt mellem ham og
  Abrahamson som Undervisningschef. Abrahamson gjorde sin Myndighed
  gjældende paa en Maade min Onkel ikke mente at kunne finde sig i,
  de var begge regjerende Aander, og stødte saa voldsomt sammen, at
  Kongen maatte skille dem ad. Jeg veed ikke nøiere, om hvilke Punkter
  det dreiede sig; at min Onkel ikke havde ganske Uret, synes mig at
  fremgaae deraf, at Kongens mægtige Yndling fik samme Straf som han.
  De blev begge fjernede fra deres Stilling, han blev Udskrivningschef
  i Jylland, og Abrahamson i Fyen. Denne Katastrofe havde en
  gjennemgribende Virkning paa hans Skjebne, han naaede ikke mere en
  Stilling svarende til hans Evner, hans Ærgjerrighed var knækket, hans
  litterære Virksomhed sank sammen, og samtidig blev hans Familieliv
  ødelagt.
  
  Hans Hustru var et saa eget Væsen, at man ikke skulde troe sligt
  kunde findes. Hun og hendes Søster, Forpagterkonen paa Lolland, var
  Døttre af en Underofficeer og Kasernemarketender, begge Skjønheder,
  fine, elegante i sydlandsk Stil, skjønt deres Navn, Aasen, synes
  norsk. Farbroder Adolf var i sin Ungdom en smuk Skikkelse, vittig,
  dristig og fordomsfri. At han fandt sin Brud i Marketenderiet er let
  forstaaeligt, og hans beskedne, troskyldige, men langtfra smukke
  Broder, Sømanden, er formodentlig derved bleven hjulpen til sin. Den
  første, Margrete, var i den sentimentale blufærdige Retning, den
  anden, Marie, i den lattermild sandselige.
  
  Da jeg lærte Tante Grete at kjende, nærmede hun sig allerede til de
  halvhundrede Aar og var Moder til elleve Børn, hvoraf den yngste
  var ti Aar, men var endnu en Skjønhed, slank og fint bygget, med
  regelmæssige smalle Træk, høi klar Pande, ravnesorte Haar og et Par
  mørke, overvældende store Øine, som naar de sværmerisk opsloges, saae
  ud som en Helgens. Hun bevægede sig stille og afmaalt, talte med en
  fin smægtende Stemme, og da hun yndede at gaae i hvidt, kan jeg ikke
  ligne hende ved andet end »den hvide Dame«. Hun var svag og nervøs,
  og blev i den Retning noget fordringsfuld. Hun kunde ikke taale at
  see visse Farver og visse Ansigter. Sin Svogers, Artilleristens Børn,
  der var lyshaarede, yndede hun ikke at see, deres Haar var saa grønt,
  sagde hun; og en af hendes egne Døttre, der var lidt forvoxen, holdt
  hun fjernet fra sig. Da hun kom til Berritsgaard, sagde hun medens
  hendes Svoger hjalp hende af Vognen: »Det maa du love mig, Christian,
  at du aldrig vil sige mig imod, mens jeg er her, for det kan jeg ikke
  taale.« Han forsøgte selvfølgelig med Vittigheder, hvad der ikke
  kunde gaae med Modsigelse. Sine Børn forgudede hun -- »kom og lad
  mig see min deilige Datter!« Saa fortabte hun sig i Beskuelsen, og
  det kan ikke nægtes, at naar Datteren omslyngede hende og saae op i
  hendes Aandeøine, tog det sig ud.
  
  Iøvrigt var hun forstandig, havde megen Skjønhedssands og førte et
  smukt og smagfuldt Hus. Naar man havde overvundet sin Forbauselse,
  fandt man hende elskværdig, og hun var meget kjærlig mod den »der
  ikke var hende imod,« hvilket jeg nød godt af. Jeg holdt overmaade
  meget af hende, og kunde tilbringe Timer i fortrolig Samtale med
  hende.
  
  Den ældste Søn, Adolf, var Familiens Afgud. Han var ogsaa, jeg kunde
  gjerne sige, det mest begavede Menneske, jeg har kjendt; men det
  forstaaer sig, Talenter staae først deres Prøve i Livets Arbeide,
  og han blev for tidlig bortrykket til at det kunde skee. Voldsom
  lidenskabelig, spillende bevægelig i Aand og Hjærte som i sit fine
  elastiske Legeme, var han saa flyvende veltalende, saa aandfuld,
  vittig, billedrig og smagfuld i sin Tale, at man timevis kunde lytte
  til den som til Musik. Han kunde gjøre en Flok Børn forrykte af
  Glæde, naar han med sin uudtømmelige Opfindsomhed tog sig for at
  føre Legen an. Han skrev med stor Lethed smukke følelsesfulde eller
  komiske Vers, spillede Komedie som en Skuespiller, gav en Pierrot som
  ingen anden, og var i alle Maader et pragtfuldt Foster af den glade
  Vaudeville-Tid.
  
  Saa var han saa følelsesfuld, at naar han med sine livfulde
  Bevægelser lagde Haanden paa Ens Skulder for at sige et hjærteligt
  Ord, stod Taarerne ham i Øinene, og man fik en Fornemmelse af, at
  han kunde sætte Livet til for sine Venner. For en stor Sag var der
  ingen Tvivl om, at han kunde det, han satte i det mindste een Gang
  sin Stilling til for Frihedens Sag, og vidste godt, hvad han vovede.
  Han holdt i et politisk Selskab en Tale »for den demokratiske Aand i
  Folket«, hvorfor han blev forviist til Holsten. »Skal Hæren føres mod
  Folket, skyder jeg mig en Kugle for Panden,« sagde han, »jeg kan ikke
  svigte min Faneed, og jeg kan ikke kjæmpe mod mit Folk.« Og jeg troer
  ham til, at han havde holdt sit Ord.
  
  Saa var han saa arbeidsom og nøiagtig i sine Studier, at han
  udmærkede sig ved enhver Prøve, og blev en af dem, der bidrog til at
  kaste Glands over den nye Høiskole. Denne havde i det Hele i sine
  første Aar glimrende Elever, som hans Kammerad Verner Læssøe, der
  i den Tid ikke saa lidt lignede ham, Oswald Marstrand, Andræ osv.
  Allerede i en Alder af 27 Aar var han Captain i Ingeniørcorpset,
  tiltrods for at han var en af de hidsigste i den liberale Kreds, en
  nøie Ven af Orla Lehmann; men han blev kun 28 Aar.
  
  Hans hele Temperament havde ført til adskillige Udskeielser i
  erotisk Retning, en Kjærlighedshistorie med en ikke jævnbyrdig Pige
  forfulgte ham i hans holstenske Forviisning, og Fortvivlelse derover
  i Forening med den voldsomme Bevægelse, Frihedsforhaabningerne i
  1839 satte ham i, gjorde, at en Forkjølelse, han havde paadraget sig
  ved Ingeniørarbeide i den haarde Vestenhavs Storm, udviklede sig
  til Lungetæring. I Haab om Bedring gik han med Fregatten Bellona i
  Sommeren 1840 til Madeira, men vendte næste Foraar døende tilbage.
  Han har ikke efterladt sig andre Skrifter end den smukke lille Bog:
  Fortællinger af Danmarks Historie, skrevne til Folkeoplysning.
  Stykker af den har ogsaa fundet Vei til Læsebøgerne. Hans Ven
  Vilhelm Marstrand har gjort en fortrinlig Blyantstegning af ham;
  selv var han ogsaa en dygtig Tegner. Den anden Søn, Axel, var i
  alle Maader mere jævn. Han blev en brav Kavallerist, gjorde som
  Eskadronschef god Tjeneste i den første slesvigske Krig, og lever
  endnu med sin Familie i Kjøbenhavn[2].
  
   [2] Er død efter at dette blev skrevet. Udg.
  
  De to yngste lignede mere Adolf. De havde begge samme velconstruerede
  Hjærne, der kunde lære alt, hvad det skulde være, og saa hurtig det
  skulde være, undtagen Musik, det havde ingen af den Gren af Familien
  Sands for, men ogsaa saa stærke Lidenskaber, at det kastede en Skygge
  over deres Liv. Otto døde som Rector i Horsens, temmelig nedbrudt paa
  Sjæl og Legeme, Vilhelm fandt allerede som theologisk Kandidat, men
  uden Christendom, fortvivlet over en ulykkelig Kjærlighed, sin Død af
  Brystsyge i Neapel.
  
  Døttrene var ligesaa mærkelige. Ilia, som var tre Aar ældre end jeg,
  bar allerede, da jeg lærte hende at kjende, paa det Hjærtesaar, hun
  aldrig forvandt, som vel endog blev sværere med Tiden, og maaskee
  var det stærkeste Motiv til hendes verdensforsagende Liv. Hun var
  kun 16 Aar, da hun forelskede sig i den i sin Ungdom overordentlig
  smukke Oswald Marstrand, hendes Broders Ven. Hendes Lidenskab var
  saa voldsom, at hun kunde gaae fra sig selv, endog engang besvimede
  blot ved at see ham i Afstand. Han gjengjældte aldrig hendes Følelse,
  skjønt Adolf, som ikke havde Betænkelighed ved noget dristigt Skridt,
  friede for hende. Men hun var en overordentlig Charakter, hun bar
  sin Smerte saa godt, at man intet kunde mærke, naar man ikke kjendte
  Grunden til de tungsindige Trækninger, der uden Anledning kunde gaae
  over hendes Aasyn. Hun var sædvanlig i høi Grad livfuld, hurtig
  i sin Tale, aandfuld, vittig, noget satirisk, yndede Paradoxer,
  hvorfor vi altid disputerede, men hun havde ikke den skjønt udformede
  Veltalenhed som Broderen. Let og slank som Moderen var hun lysere og
  havde intet af det smægtende Væsen, men mere af Faderens Træk. Hun
  var smuk, men havde et eget paafaldende Væsen, og intet af andre unge
  Pigers Lyster, jeg har for Ex. aldrig seet hende dandse.
  
  Mathilde, der ogsaa er bleven bekjendt som dristig Forfatterinde,
  var dengang et Barn, som endnu stod i Skygge for den Søster, der
  var nærmest foran hende i Alder, Anna, en yndig lille Pige, altid
  dandsende med flagrende Lokker, farende i Armene paa enhver, hun
  blev henrykt over, seende ud som et Vidunderbarn med sine spillende
  Træk og sin begeistrede Tale. Hun lignede mest sin ældste Broder,
  men hun udviklede sig ikke ganske saaledes som vi havde ventet. Da
  hun blev voxen, beholdt hun sit barnlige Væsen og sit gode Hjærte,
  ogsaa de heftige Bevægelser, men hendes Interesser indskrænkede sig
  væsentlig til det Familiære. Hun blev Moder til Karl Gjellerup. Af de
  to mellemste Søstre udmærkede den ene sig ved blomstrende Skjønhed og
  hjærtelig Følsomhed som Moderen, den anden, den noget forvoxne, som
  lignede Ilia, ved en stærk, men af Skjebnen forknyttet Charakter.
  
  Det var et forunderligt Sæt Børn, jeg har i ingen anden Familie
  seet noget saa overraskende. Maatte altid tænke, formeget baade af
  skarp Forstand og farlig Følelse. Men ikke vel organiseret. Selv
  de stærkest begavede af dem havde dog ikke den Genialitet, som
  frembringer af det Bedste i sin Retning. Deres Overlegenhed viste sig
  mere i en Charakterstyrke, som intet skyer. Det var dem som i Kjødet
  baaren, enten være den, jeg er, eller knuses, eller er Forholdene
  for slappe til at knuse, saa forfalde. Deres Moder, tilsyneladende
  det mest forsagende og sarteste Væsen, havde samme Urokkelighed. Hun
  holdt sig til, at det var hende umuligt, physisk umuligt at være og
  at gjøre andet end hun gjorde. Det blev Familiens Ulykke.
  
  Medens de levede paa Høiskolen var det deres glimrende Tid. Vi var
  nær ved at betragte det som en Æventyrverden, naar vi kom der. Den
  vidtløftige Bygning -- den laa paa det nuværende Theaters Plads
  med en Kanal bag sig -- med sin store Forhal, brede Korridorer,
  Samlinger, Bibliothek, Laboratorium, Læsesale osv., som man maatte
  forbi, inden man naaede Chefens Bolig, bidrog til at imponere, og
  Familiens Talent til at sætte de mest burleske Festiviteter i Scene,
  fuldendte Indtrykket. Det var vel i Vinteren 1835-36, da vi, indkomne
  fra Roskilde, var med til Opførelsen af Barselstuen og derefter
  Kostumebal. Oswald Marstrand var den smukke Barselkone, som hans
  Broder har malet paa sit bekjendte Billede, Caspar gav mesterlig
  Doctoren og Adolf ikke mindre Barberen. Ilia var som skabt til den
  fornemme Frue, og jeg fik Lov til som Page at bære hendes Slæb, en
  Rolle jeg da alle Dage har maattet spille med hende.
  
  Men Lykken vendte sig altfor snart. Der viste sig mere og mere et
  daarligt Forhold mellem Forældrene, og da jeg blev Student, levede
  de allerede adskilte. Grunden til saadant er altid vanskelig at see.
  Min Farbroder var som sine Brødre egnet til at være en god Fader og
  Ægtemand, men økonomisk Ruin, som let nok kommer for en knap lønnet
  Militær med en stor Familie og i en Stilling, hvor der maa gjøres
  Hus, gjorde ham fortvivlet og han var hidsig. Han søgte at bøde paa
  sine Kaar ved at sende sin Familie bort om Sommeren, hvorved det
  gjæstfrie Forpagterhus paa Lolland var ham paa det hjærteligste
  behjælpelig, men denne Adskillelse kunde ikke gjøre Forholdet bedre.
  Da han i 1836 blev forflyttet til Jylland, blev det baade sværere og
  bittrere. De levede ikke længe sammen i Veile, saa forlod hans Hustru
  ham og flyttede til Kjøbenhavn med alle Børnene, paa den Datter nær,
  som hun ikke kunde taale at see.
  
  Der ymtedes om Utroskab fra hans Side, og saa vidt jeg veed, har hans
  Hustru ved Skilsmissen gjort dette gjældende. Min anden Farbroders,
  Scavenius Fibigers Hustru, som var mest indviet i Sagen, troede ikke
  derpaa. Dog pleiede hun at sige: Grete kan have sine Feil, men hun
  har ogsaa lidt meget, for Adolf er haard. Dog holdt hun meget af sin
  Svoger; og Stiftsprovst Tryde, der som mæglende Præst havde Sagen
  under Behandling, yttrede paa den anden Side, at saaofte han end
  havde seet det ufordrageligste, havde han dog aldrig truffet haardere
  Mennesker end denne Frue og hendes Datter. Thi det var det sørgelige,
  at Ilia stod ved Moderens Side under disse Scener.
  
  Skilsmissen blev fuldført i mit første Studenteraar, medens jeg endnu
  ikke var kommen dem saa nær som senere. Selvfølgelig blev det paa
  begge Sider deres Ulykke, og Børnene kom til at bøde for Forældrenes
  Brøde. Han blev en ringere Mand, og hun hentæredes. Men dette kommer
  jeg tilbage til.
  
  For at fuldføre Familiekrøniken tager jeg her den yngste Gren af min
  Fædreneslægt med.
  
  Jakob Scavenius Fibiger var en lille, høiskuldret Knub, som hans
  Brødre kaldte Kanonproppen fordi han var Artillerist, og paa Grund
  af hans tilbageholdende og noget ubehjælpsomme Væsen, fra først af
  ikke holdt høit i Ære. Men han var langtfra at fortjene det. I hans
  store og smukke Hoved boede der lige saa store og smukke Tanker, og
  med sin overordentlige Grundighed, Samvittighedsfuldhed og rolige
  Flid arbeidede han sig efterhaanden frem til at blive sin Tids
  ypperste Mathematiker og Artillerist her i Landet. Han talte ikke
  meget, men havde dog en Del Vid, og den hjærtelige Latter tilfælles
  med min Fader; var ligesaa rødmusset, lys og glad, som Fader var
  bleg, sorthaaret og tung af Sind. Saa kjærlig og trofast en Sjæl som
  man vel kunde see; ligesaa trykket af Næringssorg som Broderen --
  hvor kunde i Frederik den sjettes Tid en Officer, der havde giftet
  sig som Lieutenant og havde otte Børn, vel være andet? Men ligefuldt
  den lyksaligste Ægtemand, alle Dage en henrykt Brudgom med sin lille
  ligesaa elskværdige Hustru; og med sine Døttre, for den Sags Skyld
  ogsaa andres Døttre, hængende om sin Hals. For alle unge Piger var
  det en afgjort Sag, at han var sød. Han sad helst i Dagligstuen, og
  regnede sine Formler med den ene Haand, mens den anden legede med
  Pigebørnene. Naar han saa pustede efter et uendeligt Algebrastykke,
  bredte han Armene vidt ud efter dem, og sang med travesteret Rørelse
  en mozartisk Elskovsarie, og han kunde dem alle, han var ligesaa
  musikalsk som min Fader. Et andet Talent havde han udviklet paa sine
  Reiser; han var bleven en dygtig Kunstkjender og havde bragt smukke
  Ting med hjem.
  
  Hans Hus blev mig efterhaanden et andet Hjem, de kjære Gamle, og
  Børneflokken, der havde arvet deres Hjærtelag, var det en ublandet
  Nydelse at sidde hos. Der var ikke det Aandens Fyrværkeri som hos den
  ulykkelige Broder, men der var solid Grund under. Man stredes ikke om
  Brokkerne af de Vises Sten, men man lo, spillede og dandsede af sit
  fulde glade Hjærte. Naar vi Unge kom paa det dengang yndede Thema,
  hvad et Geni kunde tillade sig, saae Onkel op fra sit Arbeide, sled
  sig med begge Hænder i Haaret og raabte: »Et Geni, det vil da sige et
  Bagbæst!« Brast saa ud i høi Latter over sin Paradox.
  
  Medens disse Familier var mine kjæreste, fandt jeg ogsaa i Møllers
  Hus, hvor jeg boede i de to første Aar, en Del Ungdom af min
  Mødreneslægt, men ingen af disse lønner det sig at omtale. Det
  smukke Hjem, min Tantes moderlige Forsorg, hendes Bogskab, fyldt med
  engelske Romaner, mest i tydsk Oversættelse -- hvorvel jeg i den Tid
  ogsaa lærte Engelsk af min Ven Lægen Jens Blicher -- og Landstedet
  om Sommeren, først paa Frederiksberg, siden paa Nygaard udenfor
  Østerfælled, og mine stadige Vandringer ved Nat og ved Dag derud i
  det Frie, var mit vigtigste Udbytte deraf.
  
  Ungdommen er Venskabets Tid, og andre Venner fandt jeg paa
  Universitetet. Vi havde, som litterære Ungersvende sædvanlig
  have, en lille Forening, hvori vi skrev Afhandlinger, foredrog
  og gjennemdiscuterede dem. Der var intet sandseligt derved,
  Studenterkommers, Drik og sligt var i det Hele kommen saa stærkt
  i Dekadence i denne ideelle Periode, at der paa Regentsen kun
  fandtes Thekopper, ingen Glas. Vi kom sammen i Auditoriet paa Borchs
  Collegium ganske nøgtern, men desmere berusede af Kastale og dens
  moderne Afløbsrender. Nogle leverede abstract Filosofi, som ingen
  af os forstod, andre sproglig Lærdom, som kjedede mig, jeg var
  ubegribelig heldig med engang at finde, hvad der laa for mig. Jeg
  skrev en lang saare dybsindig Afhandling, en Sammenligning mellem
  Homer og Ossian, og saameget andet der end er forsvundet for mig,
  har jeg tilfældigvis Concepten endnu. Naar jeg seer i den, kan jeg
  ikke finde andet end at den, paa nogle Ungdommeligheder nær, er
  omtrent ligesaa god, som jeg kunde skrive den endnu. Jeg forstaaer
  ikke, hvor jeg har faaet alle de Tanker fra, de stemmer ikke med,
  hvad jeg ellers mindes fra en Tid, da jeg ikke havde stort andet end
  Skolelærdommen at tage til. Jeg burde mere have dyrket den Kunst, men
  har ikke gjort det.
  
  De andre forstod mig bedre, og jeg troer, at hvad der af dette Slags
  kunde flyde ind i min ivrige Tale, har erhvervet mig mine bedste
  Venner. I Foreningen vare vi atter en mindre Kreds, som forelskede
  sig i hinanden. Ringere Udtryk kan der aldeles ikke bruges, naar man
  vil holde sig til historisk Virkelighed og ikke være fornem. Det var
  navnlig tre foruden min Uværdighed. Hvorfor jeg siger saa, kommer vi
  siden til.
  
  Der var Ludvig Mynster, Biskoppens Søn, et Særsyn af et Menneske.
  Spinkel med en spæd Stemme, følelsesfuld indtil Kvindelighed, henrykt
  over alt, hvad der havde poetisk Klædebon, selv om Lemmerne derunder,
  som han ikke saae, var prosaiske nok, en Stueplante, der ikke kjendte
  til djærvere Natur, men et rivende Hoved, der gik gjennem enhver
  Examen med Udmærkelse, og en Hukommelse, som jeg ikke har kjendt
  Mage til. Naar han hurtigst muligt havde slugt en Digtsamling, kunde
  han recitere hele Sider af den udenad. Men naar han besang den bly
  Martsviol, og vi drillende spurgte ham, om han havde seet den i Marts
  og fundet den bly, kom han i Forlegenhed, han kjendte den kun fra
  Digterne. Foruden Theologie studerede han Mennesker, og morede os med
  de Træk, han havde observeret, der var omtrent af samme Natur, som om
  han var gaaet paa Opdagelse i en Skov, og ikke lært de forskjellige
  Træsorter at kjende, men fundet, at de svaiede med Grenene til en
  eller anden Side, uden at have bemærket, at det var Vindens Retning,
  der gjorde det. Skuespillerinder sværmede han stærkt for, ogsaa
  Skuespillere, men forestilte sig dem som rene poetiske Metaforer.
  Imidlertid var der nogen, om hvem Ordet elskværdig, kunde bruges
  bogstavelig, var det ham, vi elskede ham som en Kvinde; men koket var
  han langtfra; snarere sky. Man tilgive mig dette Udtryk, ogsaa mellem
  Mandfolk kan der drives en Del Koketteri.
  
  Siden blev han en gammel sygelig Pebersvend, tungt at sige, hans
  Liv har været ulykkeligt. Hans svage Legeme hæmmede hans Aand, han
  led meget. Men hans Character forandrede sig ikke, uden forsaavidt
  Eiendommeligheder med Alderen antage et mere stivnet Præg. Han
  studerede stedse Litteratur med Lidenskab, studerede ogsaa Mennesker,
  helst litterære, og forstod dem paa sin Maade. Et lille Skrift mod S.
  Kierkegaard viser, at han ikke har forstaaet ham.
  
  Han beboede i sin Faders Tid et Kvistværelse i Bispegaarden, og
  det var med en høitidelig Fornemmelse, at jeg sneg mig op ad den
  store hieroglyf-besatte Trappe for at kaste mig i hans Arme som ved
  et Stevnemøde. Da var det en Egenskab hos ham, at naar han hørte
  nogen udenfor, gjemte han hurtig sit Arbeide som en ung Pige, der
  overraskes ved noget ganske uskyldigt, men som hun dog rødmer over.
  Men strax var han inde i en høitsvævende Samtale, og jeg gik aldrig
  fra ham uden at have lært noget af Poesiens Mysterier, og hvad der
  for mig var meget mere, uden at have nydt fuld lykkelig Kjærlighed.
  
  I hans Familie kom jeg ikke. Saa fortræffelige Mennesker det end var,
  havde de dog deres aristokratiske Anstrøg, som Ludvig ganske var
  fri for. Enkelte Gange er jeg bleven bedt ned til Aftensbordet, og
  Biskoppen converserede som altid behagelig og passende, men fjern.
  Eengang ogsaa bedt til Bal, men der var jeg mindst hjemme. Jeg
  dandsede vel saa godt som de andre, men havde Følelsen af -- hvad
  skal jeg kalde det? -- ikke at være godt nok klædt. Den Bevidsthed at
  være fattig har længe forfulgt mig.
  
  En Ven i en anden Stil havde jeg i hans Fætter, Emil Mynster. Han
  var min Skolekammerad, og skjønt han ogsaa var »rigere« end jeg,
  det vil sige, jeg saae op til ham i Henseende til Stilling, gjorde
  dog det gamle Skoleforhold strax en Forskjel. Vort Forhold var
  ligesaa inderligt, men han var mere overlegen, han var min Mentor.
  I Overlegenhed havde han ligesaa store Evner som den gamle Biskop,
  hvem han ogsaa legemlig lignede saameget, at jeg kan tænke mig, at
  han vilde være kommen til at see ud ganske som det Portræt, der
  staaer foran i Mynsters Levnet -- Ordenerne ikke at forglemme --
  hvis han havde opnaaet den Alder. Han var tre Aar ældre end jeg, og
  to Aar ældre Student, var desuden tidlig udviklet, og havde en ældre
  Mands Væsen. Med sit fuldklare Hoved, sin overordentlige Flid og
  Regelmæssighed var det ham en let Sag at blive theologisk Candidat
  tidligere end andre, men det hjalp ham ikke. Han forstod bedre
  Filosofiens Væsen end vi andre, og havde fuldkommen gjort sig Rede
  for, at den ikke førte til nogen Christendom. Dog kunde han ikke
  opgive dens imponerende Bygning, og var kommen til det Resultat, som
  hedder: Lykkelig den, der kunde blive en Troende. Dette var hans
  korte Livs Motto. Med sine kjærlige, men forstandige Følelser værnede
  han om os andre som Planter, det vilde være hans Livs Lykke at kunne
  vende mod det hellige Sollys, om han end selv med et Suk maatte
  staae i Skyggen. Han havde dannet sig en sokratisk Forestilling
  om, hvad han i Guds Navn -- Nei! »hvem der dog kunde tro paa en
  levende Gud!« -- i ~Evighedens~ Navn (det hed jo det Absolute) maatte
  gjøre for hver Sjæl, der kom ham nær. Og han udførte det med en
  urokkelig Samvittighedsfuldhed, med ligesaa fin Forstand som rørende
  Kjærlighed, kun talende det Nødvendige, rolig i Væsen, men i Dybden
  med en Helgens Sværmeri. Naar han var bevæget, kunde hans Ansigt
  faae et helt forklaret Udtryk. Jeg veed ikke at have seet noget saa
  henrykt inderligt som Glandsen i hans store blegblaae Øine og det
  vemodige Smil paa de smalle Læber i saadanne Øieblikke. Jeg elskede
  ham af al den Styrke, jeg dengang formaaede, og han gjorde den selv
  til endnu mere, end jeg havde kunnet tænkt mig. Han gjorde den til et
  Vendepunkt i mit Liv.
  
  Min i Virkeligheden nærmeste og fortroligste Ven var imidlertid
  Andreas Peter Lunddahl, en Kjøbenhavner fra Metropolitanskolen, men
  visselig ikke med Hovedstadens Væsen. Høi, stærktbygget, bleg, meget
  lys- og glathaaret, med det freidigste Udtryk, behageligt nok, skjønt
  ikke hvad man kalder smuk, med alle Bevægelser, Ansigt og Lemmer saa
  mærkværdig betegnende, at man bestandig maatte baade lee og røres
  derover, var han saa overfyldt med Kjældermænd og andre latterlige
  Talemaader, at han knap kunde aabne Munden uden at de faldt ud af
  ham. Men han var tillige det alvorligste Menneske, der saa dybt som
  nogen blev rystet af, hvad der kan røre.
  
  Jeg kan næppe huske, hvor jeg først fandt ham og Ludvig Mynster, vi
  var hverken Skolekammerader eller Studenter sammen. Det maa have
  været i mit første Studentaar, thi da jeg tog Filosoficum, sad Ludvig
  og hørte spændt til, høilig oprømt over, som han siden fortalte,
  at jeg var kommen saaledes i med Sibbern, at vi syntes lige ivrige
  begge to. Og da jeg næste Sommer gjorde en Feriereise med Lunddahl
  til Møen, hvor vi drev vidtgaaende Abekattestreger med det Smithske
  Selskab og derfra til Fods over Falster til Berritsgaard, og siden
  til Maribo, hvor hans Familie hjalp os til at afsøge den yndige Sø
  tillands og tilvands, da var vi allerede saa gamle Venner, at vi
  snart intet mere havde at betroe hinanden, hvilket vel vil sige,
  at vi havde kjendt hinanden et Aarstid. I min Skoletid har jeg
  rimeligvis set ham i min Onkel Adolfs Familie, da han, saavidt jeg
  veed, i den omtalte Komedie paa den militære Høiskole gav Gedske
  Klokkers.
  
  Det var Mode blandt de unge Filosofer systematisk at bevise, at Tiden
  var forbi for Poesie og Kunst, det umiddelbare Stadium var man ude
  over, kun Reflexionen var tilbage. Dette anfegtede imidlertid ikke
  vor Kreds, om det i det Hele har anfegtet nogen. Maaskee dog Emil
  Mynster, men for Ludvig var Poesien en Hovedsag i Livet, for mig var
  Livet endnu saa ubekjendt, at jeg ikke havde noget at vente eller
  frygte, og Lunddahl var en ligesaa troende Æsthetiker som Christen.
  Han var tre Aar ældre end jeg og havde allerede oplevet meget. Hans
  større Livserfaring i Forening med hans Styrke i kraftig at udhæve
  Modsætninger og gaae til Bunds i hvad der har Værd for Livet og
  stille det Uværdige blot, har væsentlig bidraget til at udvide mit
  Blik i enhver Retning og fæstne mine Tanker under al den Aandernes
  Strid.
  
  Vi gik meget i Theatret sammen, og jeg tvivler om, at jeg fattige
  Stakkel saa ofte havde faaet skrabet tre Mark sammen til en
  Parterrebillet, havde han ikke rykket i mig. Men det kom igen, hvad
  jeg har talt om ved min Drengetid. Naar min Ven var henreven af den
  tragiske Høihed hos Øhlenschlæger, er jeg bange for, at min Følelse
  ikke er slaaet til.
  
  Han fik mig ogsaa med paa Concert, og gjorde mig til et uværdigt
  Medlem af Musikforeningen, thi han var en fin Kjender, Ven med Tidens
  Musikere, og havde selv en herlig Sangstemme. Forunderligt nok gjorde
  Musiken, som jeg intet forstod af, stærkere Indtryk paa mig end
  Tragedien.
  
  Han var ogsaa en Kjender af Billedkunsten, og vidste paa det nøieste
  ethvert Sted og enhver Tid, hvor man kunde finde Kunstværker.
  Christiansborg Galleri bestod dengang af ligesaa mange Sale, som de,
  der nu optages af den ældre Kunst, men der var mange Gange flere
  Malerier. Fra Loft til Gulvet var Væggene tæt behængte til enhver
  Krog, vistnok mange Kopier eller af saa tvivlsomt Værd, at Høyen har
  gjort Ret i at sætte største Delen ud, men ligefuldt var der meget at
  lære deraf. Vi lærte det ogsaa saaledes, at ikke et eneste Billede
  undgik vor Kritik. Jeg kunde det vidtløftige Katalog fuldstændig
  udenad. Det samme var Tilfældet med det Moltkeske Galleri, der var
  anbragt i et daarligt Baghus oven over et Snedkerværksted, uden at
  det syntes at være gaaet op for Besidderen, at et eneste af dets
  Malerier kunde være mere værd i Penge end et ordentligt Lokale.
  
  Det maa erindres, at i den Tid var Billedkunsten saa tilsidesat i
  Kjøbenhavns toneangivende Kredse, at f. Ex. Heiberg kunde yttre, at
  han aldrig havde set Christiansborg Galleri. Forstaaer sig, han havde
  seet Paris's Kunstskatte og savnede derfor ikke vore; men ligefuldt
  vidner det ikke om Kjærlighed til Kunst, og at en Mand, der var en
  Fører og Mester i en Tid, hvor æsthetiske Interesser overstraalede
  alt andet, ikke havde Sands for, hvorledes det stod sig med hans
  Fædreland i den Retning og hvad det besad eller ikke besad, er dog
  eiendommeligt.
  
  Indtil Thorvaldsens Musæum blev aabnet, var der ingen anden Samling
  af Skulptur at faae at see end Kunstakademiets Gibsafstøbninger af
  Antiker, snavset og daarlig nok holdt. Den gik med i Kjøbet, naar man
  tog Billet til Udstillingen. Men da studerede vi den ogsaa saaledes,
  at indtil det flygtigste Træk og den letteste Muskel var der intet,
  der undgik os. Ægineterne var der, men foruden dem og Diskoskasteren
  naaede vi efter den tidligere Tids Maade ikke længer tilbage i Tiden
  end til Laokoon og Apollo fra Belvedere. Canovas Perseus stod ved
  Siden af, men de bedste helleniske Sager vare endnu ikke erhvervede.
  
  Ifølge alt dette var det da intet Under, at jeg i denne Retning ikke
  fandt Sympathi hos andre af mine Venner end Andreas Lunddahl. Jeg
  kjendte endnu ingen Kunstnere, den første, han førte mig til, var
  Landskabsmaleren Gurlitt[3], en net trind lille Mand, der med sin
  tydske Accent var meget veltalende, og ligesaa bevandret i den tydske
  Poesie som vi andre. Jeg tilbragte mangen sværmerisk Time i hans
  Atelier, og hørte ham ikke blot udbrede sig med stor Tænksomhed over
  Kunstens Theorie, men ogsaa, mens han flittig malede, i dyb Rørelse
  fortælle sine forskjellige Kjærlighedshistorier. Naar han kom i
  Lidenskab, foer han hen og hentede Breve frem af sin Kommodeskuffe,
  smed sig i Sofaen og læste, for at jeg skulde høre, hvor skammelig
  hans utro Gjenstand havde behandlet ham. En Dame, som jeg siden saae
  i en meget høi og værdig Stilling, havde just slaaet op med ham.
  
   [3] En Holstener. Gik efter 48 til Tydskland, hvor han blev
   en bekjendt Maler. Død for et Par Aar siden, høit i Firserne.
   Han bevarede en vemodig Kjærlighed til Danmark og navnlig en
   sværmerisk Erindring om Marstrand. Udg. Anm.
  
  En Dag vi gik paa Gaden, mødte vi Oldgranskeren Thomsen. Lunddahl,
  som kjendte alle Mennesker, standsede og hilste paa ham. Den snurrige
  Mand nikkede betydningsfuldt, mumlede noget halvforstaaeligt, som --
  Nu skal I see noget -- Jo! -- og trak af med os. Ved Frederiksholms
  Kanal steg vi op paa et tarveligt Kvistværelse, hvor der sad en lille
  sygelig udseende Maler og arbeidede paa et større Landskab, hvis Bag-
  og Mellemgrund var temmelig færdig, men i Forgrunden var der kun
  hensat nogle smukt udførte store Planter. Det var første Gang jeg
  saae min siden saa kjære Ven Skovgaard. Jeg gik derfra til Gurlitt
  og fortalte ham, hvad jeg havde seet. Men han udtalte sig fornemt
  om dette Detaillemaleri, der ikke forstod sig paa de store Linier,
  og hvorledes man fra en bred Forgrund maa ile dybt ind i Billedet.
  Vilhelm Marstrand, som jeg kjendte paa Familieskabets Vegne, var
  endnu i Italien, og Adolf, hos hvem jeg kunde have fundet fuld Glæde
  over Kunst, var i sin holstenske Forvisningsstand.
  
  Vi var Theologer, og vi gik stadig i Kirke, men ogsaa der var det den
  nye Skole, som vi mest fandt værd at hylde. Jeg har ofte hørt Tidens
  store Prædikant, Biskop Mynster, men hans skjønne følelsesfulde Tale
  og pompøse Gesticulationer, der ganske rigtig havde alle de Fortrin,
  han selv har skildret bedre end nogen anden, gjorde ikke det Indtryk
  paa mig som paa de fleste andre. Jeg savnede Troen paa ham. Derimod
  havde jeg, ligesom Lunddahl, der dog ogsaa var meget henreven af
  Mynster, i høi Grad Tro paa Stiftsprovst Tryde. Han var bleven
  Clausens Eftermand i 1838, og optraadte under lignende Auspicier som
  Martensen, som den der speculativt haabede at løse Christendommens
  Gaader. Det var Frugten af hans videnskabelige Studier, og indtil sin
  Dødsdag bevarede han en stærk Tro paa den tydske Filosofie, altid
  fordybet i dens nyeste Værker. Medens denne Side af ham ikke ganske
  laa for mig, og medens hans Ivrighed i en theologisk Dispyt vel kunde
  støde mig, maaske ogsaa fordi jeg ikke ganske var istand til at
  forstaae ham, tiltrak mig destomere hans overordentlig elskværdige
  Personlighed. Man kunde ikke see noget mere livsgladt, redeligt
  og kjærligt Aasyn, indtil Henrykkelse stod hans Hjærtelag malet i
  hans spillende Træk og klare Øine, og kom tilsyne i alle hans raske
  Bevægelser.
  
  Jeg hørte Tryde saa ivrig, at jeg opskrev hans Prædikener efter
  Hukommelsen, naar jeg kom hjem, og naar jeg vilde have dem endnu
  nøiagtigere, gik jeg hjem til ham og bad ham om hans Concept. For at
  hylde vor Prædikant, satte vi en Subscription i Gang for at lade ham
  male af Datidens mest renommerede Portrætmaler, Gertner; men vi var
  ikke ganske fornøiede med Billedet. Da jeg var med blandt Indbyderne,
  kom jeg ved denne Leilighed førstegang i Stiftsprovstens Hus. Til
  egentlig Omgang førte dette dog først efterat Lunddahl var bleven
  forlovet med hans yngste Datter, Efteraaret 1841. Foruden Venskab med
  en høist elskværdig Familie, bragte dette mig i Aarenes Løb desuden
  den Frugt, at jeg der saae en stor Del af Stadens betydeligste
  litterære Personligheder, i Særdeleshed Brødrene Paludan-Müller, der
  var af Familien, den geistlige desuden gift med Provstens ældste
  Datter. I de endog ofte glimrende Selskaber, som jeg saaledes
  undertiden blev et beskedent Medlem af, maatte jeg da finde det
  smukt, at Tryde i sit store Hovedstads-Hjem saavidt muligt holdt paa
  den Tarvelighed, der bedst sømmer sig for en Præst. Han samlede alt
  hvad der havde et Navn eller blot et Haab om et i Aandens Verden, men
  han beværtede sit Selskab foruden med den høitflyvende Samtale kun
  med almindelige Retter og Rødvin.
  
  
  
  
  TREDIE KAPITEL.
  
  CHRISTENDOM.
  
  
  Naar man med høie Tanker i Panden og med megen sammenskrabet om end
  overfladisk Læsning, dertil er overmodig af Naturen og aabenmundet,
  og fristet af egen Daarlighed og Samfundets Tone har vænnet sig til
  en haanlig Maade at omtale andres Meninger paa, og til stivsindet
  at forsvare sine egne, kan det ikke ventes andet, end at en saadan
  Person maatte blive betragtet med noget mistænkelige Blikke af sine
  Omgangsvenner, selv om han end har nok saa meget Hjærte for dem,
  og noksaa meget er oplagt til at gaae i sig selv, naar han møder
  berettiget Modstand. Thi det var jeg tiltrods for mit vigtige og
  overlegne Væsen. Jeg var virkelig en trofast Sjæl, og i Stilhed mere
  ydmyg, end jeg saae ud til. Jeg kunde ikke andet, af den Grund, at
  jeg dog aldrig ophørte med at see op til de andre.
  
  For dog ikke at være uretfærdig mod mig selv, vil jeg anføre en
  Udtalelse derom fra dette Aar. Det er det Brev, hvormed jeg besvarede
  min Moders Lykønskning til min Fødselsdag 27. Januar 1840.
  
  »Kjæreste lille Moder! den bedste i Verden! Jeg kan da ikke noksom
  takke dig for dit Brev, den kjæreste Gave, du kunde bringe mig. Jeg
  seer, at du tænker paa mig, ikke blot for det udvortes Befindendes
  Skyld, men paa hvad jeg er og virker og hvad der i Grunden ligger
  mig nærmest. Dersom jeg har bragt dig nogen Glæder og Haab om flere,
  saa er det ogsaa min kjæreste Tanke, om jeg paa denne Maade kunde
  gjengjælde dig, hvad du er for os, hvad der ellers ikke staar i min
  Magt. Men naar du taler om mine Kundskaber, mit Hoved og min Villie,
  saa føler jeg mest, hvorlidt sandt der er i andres Ros, om det end
  er fra en Moder. Jeg har Gud skee Lov al Grund til at se tilbage paa
  det forrige Aar, det var vistnok det lykkeligste i mit Liv; jeg kan
  ikke negte, at jeg i det er rykket uendelig langt frem, dog staaer
  jeg nu med ligesaa store Savn, Følelse af mine egne Mangler og Haab
  om Fremtiden, som ifjor, da næsten hele min Bane var mig ubekjendt.
  Om min gode Villie og mine moralske Pligter vil jeg ikke tale, i den
  Henseende kjender du mig udentvivl nok saa godt som jeg selv, for
  en Moder forstaaer altid en halvkvædet Vise. Men hvad Kundskaber
  og intellektuelle Kræfter angaaer, som du vist oftere har hørt mig
  prale af end klage over, saa er det min herlige Videnskabs mindste
  Sag at lære mig, hvorlidt de betyde. Vistnok har jeg lært meget godt
  og glemt meget daarligt siden min Skolegang, og naar du betænker,
  med hvilke sørgeligt ødelagte Sjæle den gode Prof. Bloch sendte sine
  Disciple bort, kan du jo vel sige, at det allerede er store Ting,
  men det viser dog kun hen paa de mange Mangler. Jeg gjennemgaaer i
  denne Tid min Dogmatik, og du kan troe, den theologiske Philosophie
  er en underlig Videnskab. Hver Mand troer, og Philosopherne vil
  gjerne indbilde Folk, at de veed mer end andre Mennesker, men
  tvertimod, af Philosophien faaer man intet at vide. Den siger kun,
  hvordan man skal komme til at vide noget, og paa hvad Maade man skal
  begribe det, saa maa man selv see til at gennemføre dens Regler
  gjennem sin Kundskabsrække. Den siger os ikke, hvad vi skulle troe og
  sætte vor Lid til, men hvordan vor Tro skal være, naar den i Sandhed
  skal tilfredsstille. Kundskaben og vort eget Indhold kan vexle med
  vor Udvikling, og paa ethvert nyt Trin maa Videnskaben belyse nye
  Ting. Men fordi den selv er tom og dog vil omfatte alt, er den en
  farlig Gjæst, thi intet er lettere end at bære dens Methode med sig
  som om det var en dyb Indsigt, skjønt der dermed intet virkeligt
  endnu er tænkt eller følt, hvorfor der da ikke er noget mere satanisk
  end det Raad, Mephistopheles giver Studenten, kun bravt at studere
  Metaphysiken. Hermed har jeg, kjæreste Moder, villet antyde vor
  Videnskabs store Fortrin og store Fare. Den viser os al Verdens
  høieste Lyksalighed, men ogsaa vor egen ringe Plads; paa den kan
  der være Tomhed og Misfornøielse med sig selv, dog staar det høie
  aldrig naaede Ideal for Øie. Thi en fuldkommen Theolog vilde være et
  Menneske, som havde fattet den hele Verden, og dog ikke taget Skade
  paa sin Sjæl.
  
  Ved at skildre dig, kjære Moer, det videnskabelige Livs store Savn
  og endnu større Tilfredsstillelse, er jeg vistnok kommen ind paa et
  Gebet, som den, der kjender det af egen Erfaring, ikke godt kan finde
  sig i, da Sorger og Glæder er noget ganske andet i Aandens Sphære end
  i den ydre Verdens og den almindelige Følelses Sphære, men jeg haaber
  dog, at du har forstaaet min Mening om hvorlidt jeg kan tage imod din
  kjærlige Ros, da her en fast Villie og et klart Blik forekommer mig
  en saa uopnaaelig Ting, at man maa opgive Tilliden til sig selv og
  kun vente Hjælp fra høiere Steder.« -- -- -- Derefter en Mængde om
  Dagens Begivenheder og Familieforhold.
  
  Andreas Lunddahl, der vel var mest aandsbeslægtet med mig, oversaae
  helst mine Unoder. Han havde ogsaa lettest derved, da han var min
  Mester paa min egen Kampplads. Medens han derfor helst tog mig i
  Forsvar, i alt Fald altid var mig god, var de to Mynstere strengere
  imod mig. Alvorlige og ærlige Mennesker som de var, med høi Grad af
  ligefrem ren Følelse, men uden at kunne komme til Klarhed med et saa
  sammensat Væsen som mit, uden at kunne tænke sig, at der kunde være
  virkelig Alvor og Kjærlighed under saameget Lapseri og Ironi, vilde
  de, af Mangel paa Sympathi for mig, maaskee endog have maattet opgive
  mig, dersom ikke Ludvig havde havt en egen naiv Maade at forklare sig
  paa, hvad der stødte ham, og dersom ikke Emil havde været besjælet af
  det ophøiede Formaal, han mente at burde forfølge med sine Venner.
  Jeg har alt talt om dette Træk hos ham. Han tog sig for at redde mig;
  han vilde intet mindre end gribe frelsende ind i mit Liv, og han
  havde, saavidt jeg kan forstaae, allerede længe tænkt derpaa.
  
  Naar jeg kalder det at frelse mig, var det dog ikke nærmest det at
  gjøre mig til en Christen. Da det skete, blev han snarere ængstelig
  for, at jeg gik en Vei, som han ikke mente var fremkommelig. Han var
  selv en Tvivler, forsaavidt han ikke kunde forlige sine filosofiske
  Anskuelser med den historiske Christendom. Naar han nu tydelig saae
  mine Svagheder, satte han dem hovedsagelig i Mangel paa ren og
  ærlig Følelse, i en Stolthed, som ikke vilde give sit Hjærte hen
  i inderlige menneskelige Forhold. Ganske vist havde han ikke Ret
  deri, men i mit Væsen saae det vistnok kun altfor meget saaledes ud.
  Lunddahl fandt det som sagt for strengt, og brugte det Udtryk, at
  naar der skulde holdes Dom over mig, vilde Emil M. være Advocatus
  diaboli.
  
  Jeg har altid havt den Vane, og har den endnu, at sige noget mere,
  end jeg virkelig mener. Jeg ynder at overdrive, at gjøre Ytringerne
  saa stærke, at de lyde som Paradoxer, dels af Hidsighed, dels ogsaa
  ganske bevidst forat more mig over, hvad der saaledes kan siges og
  med nogen Dristighed forsvares. Den Tid, da jeg ingen Betænkeligheder
  gjorde mig, tvivler jeg ikke om, at dette kunde gaa saa vidt, at det
  nødvendige Correction, som jeg dog havde deri, at jeg aldrig har
  villet være ensidig, tvertimod har Natur til at følge en forstandig
  Middelvei, ikke fik Tid til at komme til Orde.
  
  Hvad værre var, jeg kunde ogsaa overdrive mine Følelser og stille
  deres Frembrud i et fordelagtigt Lys, særdeles som en Kjender
  analysere dem, og maatte dog bekjende for mig selv, at jeg til de
  Tider, jeg dybest skulde have følt alt dette, havde havt mine Tanker
  andetsteds henne. Jeg var den yngste i en meget følelsesfuld Kreds,
  og kunde ikke undgaae den Forfængelighed gjerne at ville være med.
  Disse Svagheder kjendte jeg vel hos mig selv, men tog dem dog let.
  Men mine Venner vare bekymrede for mig, ogsaa mangengang ærgerlige
  paa mig.
  
  I Sommeren 1840 var Emil syg og opholdt sig i Roskilde hos sin Moder,
  som var Enke. Han havde et svagt Bryst og havde spyttet Blod. Jeg
  vidste ikke, at hans Sygdom var saa farlig som den var, og skrev ham
  et Brev til, som i Virkeligheden var medfølende nok, men dog var
  skæmmet af en Del Kaadhed af den Slags, som dengang var bleven min
  Vane, at jeg udtrykte min Følelse paa en barok Maade, der skulde være
  humoristisk opmuntrende; ved denne Leilighed det mindst passende
  af alt. Ligefuldt svarede han mig i sin sædvanlige kjærlige og
  skjøntformede Stil, takkende mig for, at jeg tænkte paa ham og sagde
  mig med vemodig Alvor, at han i sin Svaghed mest af alt trængte til
  Venners Støtte. Det rørte mig, jeg forsikkrede ham om mit Venskab,
  men kunde dog ikke lade være tillige at forklare, at jeg havde Mistro
  til det tydske Venskabssværmeri som noget vel sødt. Denne Traad optog
  han og viste mig udførligt og smukt, hvad Betydning i en sønderrevet
  og kold Tid de store tydske Forfatteres forherligede Venskab havde
  lært, og belagde det med skjønne Citater af Schiller. Vore Breve
  vexlede hurtigt, og jeg følte min Uret.
  
  Da havde jeg sidst paa Aaret skrevet et Brev til Ludvig M., som blev
  afgjørende for mig. Mellem ham og Fætteren bestod der et saadant
  erklæret sværmerisk Venskab, som de efter Emils Anvisning nærede i
  samme aandelig-erotiske Hensigt som Sokrates udvikler i Phædros.
  Intet er for mig mere rørende end den lange Brevvexling mellem dem,
  fyldt med den ømmeste tungsindige Kjærlighed, som nu efter begges Død
  er kommen i min Eie. Som de delte alt hvad de oplevede med hinanden,
  sendte de ogsaa hinanden de Breve, de fik fra andre, for psychologisk
  at undersøge dem sammen, og lægge Planen til, hvorledes Brevskriveren
  kunde drages ind i deres Kjærligheds Mysterium og derved frelses,
  thi det var for dem en Religion. For Tiden var det mig, Vodet var
  udkastet efter.
  
  Hvad der stod i mit Brev, husker jeg ikke ganske, det er tabt; kun
  at der var talt om christen Kjærlighed, og berørt den Ting at bede
  for hinanden. For Ludvig har det vistnok været mest magtpaaliggende
  at paavise et Charactertræk hos mig, som glædede ham. Men Emil var
  ikke fuldt saa godtroende, han vilde i alt Fald have den Sag nærmere
  undersøgt, haabede ogsaa at bringe mig videre, naar han kom til at
  foreholde mig mine Ord. Saaledes blev han for mig et Redskab i Guds
  Haand.
  
  Da dette er et Vendepunkt, som har afgjørende Betydning for hele
  mit Liv, maa jeg saavidt muligt gjøre mig Regnskab for, hvorledes
  det blev beredt for mig. Det omtalte Brev var skrevet i et bevæget
  Øieblik, i Følelsen af, hvad min Ven -- i samme Stemning som den
  Biskop Mynster skildrer i sit Ungdomsliv -- jævnlig ytrede om sin
  inderlige Trang til Gjenkjærlighed. Jeg havde i stærke Udtryk tilbudt
  ham mit Hjerte, og det havde gjort ham godt, syg og nedtrykt som han
  var. Men mine Udtryk havde, navnlig i religiøs Henseende, været for
  vidtgaaende. Da han mindede mig om dem, kunde jeg ikke bære det, jeg
  følte, at jeg ~christeligt~ ikke kunde gjøre Fyldest for dem. Jeg
  var endnu ikke det Menneske, der kunde det; jeg var ikke den, der
  fortjente, at mine Venner satte mig saa høit. Ludvig sendte som sagt
  Brevet til Emil, og da jeg har deres Breve, kan jeg bedst oplyse
  Forholdet ved at anføre, hvad Emil svarede:
  
  »Tak, min kjæreste Ludvig, for den Talisman, du sendte mig fra det
  rene mandige Hjærte, der slaaer i Johannes F. Jeg har ikke modtaget
  den med Ydmyghed, men med Jubel over det herlige Menneskebryst, der
  vil knytte sine Forhaabninger til mine. Talismanen kom til mig som
  en Forpligtelse til et uhyre Arbeide. Maalet kjender jeg ikke endnu,
  men jeg veed ret vel, hvad der er »die Forderung dieser Tage« for
  mig, og jeg følte en uendelig Glæde derved. Ved intet kunde du bedre
  hæve mig ud af denne dog lidt snevre Omgivelse, hvori jeg nu befinder
  mig[4], end ved en saadan herlig Hilsen. Det er vist en skjøn Bøn, der
  kan strømme ud af hans Læber, og jeg har glædet mig uendeligt over
  Bønnens Samfund med ham, jeg som i den senere Tid hverken beder
  eller føler nogen alvorlig Trang dertil. Ofte naar Livsfølelsen
  vaagner fri og frisk hos mig, er det mig, som om den vilde komme i
  Form af en let Bøn, dog uden at jeg veed, hvorhen den vilde vende
  sig, jeg veed ikke ret, hvor det Øre er, som skal høre Bønner og
  tage mod Taksigelsen, men alligevel føler jeg mig dog Gud nær i
  Arbeidets friskeste Øieblikke, og det er mig nok, idetmindste indtil
  videre. -- Det forekom mig hidtil just ikke, at Joh. F. behandlede
  mig paa det Bedste; og derfor troede jeg, at han ansaae mig for en
  livløs Bogorm og følte mig trykket i hans Nærværelse, men nu skal
  jeg for Fremtiden modtage ham med Glæde og med Kjærlighed, uagtet
  jeg vel troer, at Venskab og Kjærlighed aldrig vil kunne komme paa
  Bane i vore Samtaler. Jeg har oftere lagt Mærke til hans alvorlige
  Religiøsitet, men da tiltalte den mig ikke saa ganske, da den vilde
  skaffe sig Plads i hans Bedømmelse af Hverdagsfortællingerne, af
  Goethe o. a., men nu for Fremtiden skal jeg ære og elske ham for alt,
  hvad jeg før har forsyndet imod ham.« --
  
   [4] Han var endnu i Roskilde.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var Nytaarsdag 1841. Jeg var om Eftermiddagen kommen tilbage fra
  en Julereise til Roskilde, og søgte om Aftenen til min Ven. Han tog
  Brevet frem og læste de paagjældende Yttringer for mig. Det er altid
  en svær Sag at høre sine egne Ord, og medens han læste dem, stod det
  hele klart for mig. Han behøvede ikke at tilføie noget, sagde heller
  ikke synderlig mere end, saavidt jeg mindes, med sin vemodige Mine:
  »Kan du føle dette, og gjøre dette, er det stort.«
  
  Jeg kunde uden Vanskelighed have svaret ham, at mine Ord vare for
  stærke, at de maatte ikke tages altfor bogstaveligt. Christelig
  Kjærlighed er en saa stor Ting, at det ingen Skam er at bekjende,
  at man ikke er kommen vidt med den, og en Bøn lykkes saa sjelden,
  selv for en god Christen, at blot et Ønske eller et Løvte om at
  bede for en Ven, allerede har Værd nok, naar det ikke er falsk, og
  dette var det ikke. Heller ikke var jeg uvant med at bekjende mine
  Skrøbeligheder, jeg var tidtnok bleven ydmyget af dem. Snarere,
  langt snarere var denne Udvei mig altfor smaalig, altfor uværdig.
  Bekjendelse af min Uret var mig endnu intet, det Forfærdelige, der
  faldt over mig, var, at jeg havde den Uret.
  
  Der er Øieblikke i Livet, hvor der bagved et Ord eller en ringe
  Tildragelse staaer i Tankens Mørke hele Hærskarer af Aander, der alle
  med Lueblikke som Dommens Engle pege paa denne stakkels forbigaaende
  Sag, og alle hviske, saa det raaber og hviner gjennem Sjælens
  Hvælvinger, at den er den Draabe, som skal bringe et helt Livs bitre
  Kalk til at flyde over.
  
  Jeg havde vidst det, hver Dag og hver Time vidst det, at jeg havde
  Uret, saa blodig Uret, at jeg ikke kunde staae for en ærlig Vens
  Øine; og jeg var dog aldrig naaet til at gjøre Bod derfor. Gud
  veed det, og jeg vidste det selv, at jeg elskede mine Venner, og
  elskede mange Mennesker, foragtede ingen, men mit Væsen havde været
  overmodigt og vidnet mod mig. Og nu, endog christelige Ord, der havde
  været letsindige, saa jeg kunde gribes i dem! Nu kunde jeg ikke
  længer bære det. Jeg veed ikke, hvad jeg sagde, jeg vidste i det
  Øjeblik ikke, hvad jeg gjorde. Min eneste Tanke var at skjule mig af
  Skam. Ud i Mørket med det Menneske, som ikke er værd at være i Lyset!
  og jeg foer ud i Mørket, mens min Ven stod forbauset tilbage.
  
  Jeg drev længe om paa Gaden i en Fortvivlelse, hvori ingen Tanke
  kunde bringes til Klarhed. Jeg søgte hjem til min fattige Regentshule
  og kastede mig i Mørket paa min Sofa. Jeg vred mig som et anskudt
  Dyr, turde ikke røre mig af Stedet, og var dog opreven af den
  rædsomme Angst, at hvert Minut gik, og jeg havde endnu intet gjort
  for at bøde paa min Skam, noget der kunde ligne et Skridt til at
  afkaste mit brødefulde Væsen.
  
  Saa foer jeg op. Det var blevet sent, og jeg vidste, at min Ven gik
  tidlig til Ro, da hans Helbred var svagt. Men det var mig umuligt at
  lade Natten gaae uden at see ham og sige ham, hvad jeg skyldte ham,
  og hvor uværdig jeg var dertil. Jeg løb og ravede som et Spøgelse,
  jaget af en hellig Magt, hen til ham, famlede opad Trappen og bad
  ved hans Dør at komme ind. Som han aabnede Døren og stod der halvt
  afklædt i Lyset, saae han for mig forkomne Stakkel ud som en Præst,
  der aabnede en Helligdom, jeg aldrig før havde turdet betræde, saa
  tidt jeg end havde siddet i hans lille Stue.
  
  »Jeg kan ikke, nei, jeg kan ikke finde Ro, før jeg har sagt dig, hvor
  høit jeg elsker dig,« stønnede jeg og faldt ham om Halsen og kyssede
  ham. Det var første Gang, det var skeet mellem os. »Det er det
  eneste, jeg nu trænger til, jeg skal ikke sige mere.« Og jeg troer
  heller ikke, der blev sagt mere. »Lad mig saa gaae,« sukkede jeg, og
  hans Bevægelse var ogsaa saa stærk, at han for sin egen Skyld ikke
  turde holde paa mig.
  
  Jeg gik, og den Nat tilbragte jeg i virkelig Bøn. Jeg øvede mig i
  den store Kunst at bede. Jeg lod mig ikke afskrække af, at det i
  Begyndelsen gik maadeligt nok, jeg begyndte altid forfra igjen, til
  jeg fandt, at det lykkedes mig at udøse alt mit forpinte Hjærte for
  min Gud og Frelser. Og altid blev der mere, jeg trængte til at klage
  for den evige usynlige Fader og for den hellige Frelsers Aasyn.
  Og der kom mange lange kolde Vinternætter, da jeg i bestandig Bøn
  væltede mig paa mit tarvelige Leie. Der var et forfærdeligt Syndedyb,
  det var ikke til at udholde at see ned i; derom var der intet andet
  at sige end: Vær mig Synder naadig. Hvad der er gjort, kan ikke
  gjøres ugjort, jeg maa bære Skammen, og du faaer at bære over med
  mig. Jeg er den ringeste af alle Syndere, og det følte jeg dybt nok.
  Der var ogsaa et uendeligt Dyb at see ind i af fromt Haab: derom
  kunde jeg ikke sige andet end: Fader, gjør ud af mig, hvad du vil,
  jeg selv kan ikke andet end byde dig et villigt Hjærte. Og det vilde
  jeg. Det var en virkelig Bedrøvelse efter Gud, som virker Omvendelse
  til Salighed.
  
  Og min Bøn blev hørt, Saligheden kom, Guds Aand sænkede sig naadig
  i min Sjæl, uden at jeg i mindste Maade kunde fatte, hvorledes det
  kunde skee. Der kom Glæde, usigelig og uudtømmelig Glæde, som om alt,
  hvad jeg følte som Kulde og Mørke for bestandig var svundet. Det kom,
  somom hele mit Indre udviklede sig og gav Rum for en hellig og salig
  Luft.
  
  Mod Morgen faldt jeg rimeligvis afmattet i Søvn. Men allerede den
  første Morgen reiste jeg mig med den fulde Følelse af, at det Gamle
  var forsvundet og alt var blevet nyt. Og hver Dag der gik, vænnede
  jeg mig mere og mere til at regne hele mit foregaaende Liv for et
  Mørke og en Kulde, jeg hverken vilde eller kunde have noget at gjøre
  med, ja, som jeg ikke engang havde et saa tydeligt Begreb om, at jeg
  ret vidste, hvad jeg kaldte idel Mørke. Jeg vilde intet vide af det,
  jeg vilde fuldkommen glemme min Syndigheds Stand, begynde aldeles
  forfra.
  
  Tilbagefald kom der selvfølgelig nok af, forfærdelige og
  ubegribelige. Men jeg tog dem med den Tanke, at nu var der atter
  Mørke, og intet kunde gjøres, intet tænkes i det. Saa brød den frie
  salige Følelse atter frem, og jeg vidste igjen ikke, hvad Mørket
  var. Dog var den første Nat altid Frelsens Time for mig. Der gik
  mange Aar hen, og altid vedblev det at staae for mig, som kun Mørke
  laa bagved den, som var i den et Grændseskjel af en frelsende Haand
  skudt ned midt i mit Liv. Aldrig har jeg heller mistet denne Følelse,
  jeg har formelig levet af den idetmindste i den tidligere Del af min
  præstelige Virksomhed. Og endelig, da jeg som ældre Mand har taget
  mig for dybere at undersøge mit Livs Bevægelser, har det havt stor
  Vanskelighed for mig at gjøre mig tydeligt, hvorledes jeg egentlig
  har været før den Tid. Jeg kunde ikke komme til at gjennemleve det
  saaledes som man maa det for at fatte det svundne. Saa grundig havde
  jeg faaet det ud af mit Sjæleliv, og overhugget Erindringens Traad.
  Jeg har formelig maattet studere de Feil jeg har, for at sætte dem
  sammen til det, der maatte ansees for Hovedindholdet af det gamle
  Væsen. Og heldigvis -- i den Henseende, ellers uheldigvis -- slæber
  man da altid Unoder nok med sig gjennem hele Livet, som dertil kunde
  benyttes, »en Levning af Ondskab«.
  
  Hvad var det da, der skete med mig?
  
  Jeg har ingen Grund til at tvivle paa, at det var den Omvæltning i
  Livet, som i den christne Menigheds kraftige Tider ofte forekommer,
  især hos dem, der af en eller anden Grund har været fjernere
  fra christeligt Sjæleliv; at det var en Opvækkelse, Omvendelse,
  Gjenfødelse eller hvad man vil kalde det -- det sidste Udtryk er
  som bekjendt ikke hos os orthodox, fordi man vil have Gjenfødelsen
  henlagt til Daaben. Det kan man jo, men da er det ikke det samme,
  som hvad der i Skriften kaldes, at den hellige Aand falder paa et
  Menneske og han annammer den. Jeg mener dog, at det netop var det,
  der skete med mig.
  
  Imidlertid er Sagen ikke bleven synderlig klarere, fordi man har
  fundet et Udtryk for den. Efter Menneskers Natur, og efter hvad Gud
  vil med enhver af os, kan den have meget forskjellige Former og
  føre til forskjelligt Indhold. Man kan som bekjendt opvækkes til
  hvilkensomhelst Slags Tro, ogsaa til den absurdeste; man kan opvækkes
  til en ond Aand, som ikke er Guds Naadegave, snarere hans Straf. Jeg
  maa altsaa see at retfærdiggjøre for mig selv, at det virkelig var
  Sandhedens Aand, Faderen havde sendt mig, sendt mig i Jesu Navn, og
  ikke i nogen Forvildelses Navn.
  
  Lyset og Flammen med det vældig fremfarende Veir, der fyldte det
  ganske Hus, var kommen som Kjærlighedens Aand. Gud er en Aand, og
  de som tilbede ham, skulle tilbede ham i Aand og Sandhed. Gud er
  Kjærlighed, og hvo, som bliver i Kjærlighed, bliver i Gud, og Gud i
  ham.
  
  At tilbede ham er at elske ham og ikke kunne takke ham nok for at man
  kan det; er at elske alle dem, han elsker, sin Næste som sig selv.
  Uden Kjærlighed til Næsten, er Kjærlighed til Gud intet, en Løgn.
  
  Det var dette, der blev mig givet at lære. Jeg kunde nu have sat
  mit Liv i med ubetinget Lydighed at underordne al min Tankegang
  under disse Kirkens og Videnskabens Sætninger, hvorlidt de end er at
  forstaae for menneskelig Tanke. Men lykkeligt for mig, at jeg ikke
  forsøgte derpaa, det vilde ufeilbarlig have ført til nyt Skinvæsen,
  som kunde være blevet værre end det første.
  
  Vistnok kan jeg til Tider have taget feil deri, og have tænkt mig, at
  der med det nye Lys ogsaa maatte være opgaaet noget for mig som en
  fuldkomnere Maade at fatte, hvad der kaldtes den objective Sandhed --
  Guds Væsen og hans Egenskaber, Treenighedens Mysterium, dens Forhold
  til Verden, Liv og Død og de evige Boliger, Frihed og Nødvendighed,
  og hvad nu disse høie Problemer hedde. Det var at undskylde, om jeg
  havde taget feil deri, saa mangen christelig Filosof har gjort det,
  og den speculative Dogmatik, som jeg var opdragen i, er jo fyldt med
  saadanne Aandens Klarsyn. Jeg kan dog egentlig ikke erindre, at jeg
  har lidt af saadanne Anfægtelser. Fortiden var forsvunden for mig, og
  med den Speculationen. Hvad jeg med Aandens Klarsyn nu forstod var
  intet andet, end at alt dette for det første maatte lægges tilside.
  Hvad den hellige Aands Lys faldt over, var andre Ting.
  
  Min eneste Visdom var, at Gud er Kjærlighed. Den Visdom kan ikke
  begribes med Tanken, end sige med Videnskab; der er nok, der for
  Videnskaben vidner derimod. Den kan kun fattes med det Hjærte, Gud
  giver at elske, fattes med at lade videre Begriben fare. Kan være, at
  dette er en fattig Visdom, men videre kunde jeg nu ikke komme.
  
  Da jeg under Trængsel og Angst havde fundet Bønhørelse, og Lyset
  kom som den evige Kjærligheds Flamme, følte jeg en uimodstaaelig
  Trang til at prøve den i det mindste som i det største. Ingen
  Betænkelighed faldt mig ind. Jeg reiste mig om Morgenen, bestemt paa
  strax at tage til den hellige Gjerning. Heller ikke spildte jeg Ord
  derpaa. At jeg i mit Indre var bleven en anden, var mindst af alt
  det, der skulde fortælles, knap nok i Gjerningen forraades. Sagen var
  jo ikke at vise det frem, Sagen var ene og alene virkelig at være
  det; gik derfor fuldkommen prosaisk til.
  
  Min Bolig saae mig vistnok ud som forvandlet, den var bleven
  et Tempel for den fromme Kjærligheds Gud, men var i sin nøgne
  Virkelighed dog kun et skummelt Regentskammer paa en kold Vinterdag.
  Min Contubernal begyndte gabende at strække sig i Sengen. Han var
  en inderlig brav og forstandig Fyr, der siden blev en større Mand
  end jeg, blev Præst, og hele Landets Velgjører, da han var den, der
  indførte Brugsforeninger, var ogsaa alle Dage en Præst, som Aandens
  Flamme visselig var i; men dengang var han endnu kun en fordringsløs
  og flittig Fortærer af Collegiehefter, og havde hidtil kun seet mig
  ud som en af Theologiens mange Realister. Nu saae han mig langtfra
  saaledes ud, nei, som en Broder i Gud, der, som han stod der og
  søvnig nok fik sine Klæder paa -- gode forsvarlige Gangklæder, for
  han var en forsynlig Bornholmer -- maatte elskes i al Evighed. Jeg
  kunde ikke see mig mæt paa ham, saa elskelig han var, og saa varmt
  mit Hjærte blev ved Synet af ham. Ikke at der blev talt et Ord derom,
  kun de sædvanlige staaende Vittigheder, hvormed man pleier at hjælpe
  paa trævent Morgenlune.
  
  Karlen kom ind med Thepotten og det halve Rugbrød, en skikkelig
  Mand, som hele Dagen brugte sine Ben, sikkert nok ikke plaget af
  Evighedsdrømme, ligefuldt maatte han elskes i al Evighed, og det blev
  givet ham tilkjende i den muntreste Tone: »Jørgen, vilde De besørge
  mig dette, saa er De min Ven, og jeg skal ikke glemme Dem det af!«
  Han nikkede og gjentog betænksomt Ærindet og forsvandt. Jeg saae
  beundrende efter den trofaste Sjæl.
  
  De sædvanlige Slobroksfyre begyndte at ryge deres Piber i Gaarden,
  mens Stuen luftedes ud, og slæbte deres Tøfler frem og tilbage foran
  Vinduet, gesticulerende til den filosofiske Behandling eller til
  Beklagelserne over, at de ikke kunde lære deres Kirkehistorie --
  ogsaa de maatte elskes i al Evighed, de var jo saa kjære Brødre. Hele
  Gaardens Befolkning, ligetil den halte vrantne Portner, vi kaldte
  Cerberus, og den pedantiske Regentsprovst, vi kaldte Trompetersen,
  alle maatte de nyde godt af den evige Kjærlighed, skjønt det med de
  to sidste fandtes vanskeligt.
  
  Jeg troer ikke, nogen mærkede mit forandrede Sind, men naar jeg var
  ene, øvede jeg mig, ligesom lyttende til Hjærtets Slag, om de ogsaa
  var ægte, og prøvende, hvorlangt de sværmeriske Længsler kunde række.
  Jeg var saa nøieseende med at undersøge Sandheden i mit Væsen, at
  jeg kunde gaae op og ned ad Gulvet og spørge mig selv, om det var
  naturlig og ærlig Følelse, naar jeg saaledes flyttede mine Fødder
  og saaledes slog ud med Armene. Jeg havde dengang temmelig hurtige
  Bevægelser, og jeg var kommen til at mistænke ogsaa dem for at de
  kunde være falske. Jeg veed ikke af hvad Grund, men jeg kan mindes,
  at jeg gjorde det. At mine Ord ikke mere skulde løbe af med mig,
  mente jeg at være sikker paa, skjønt der derved var mindre Grund til
  Tryghed.
  
  Forøvrigt gik Dagene som de pleiede, kun at jeg ikke havde synderlig
  Ro i mit Sind til Arbeide. Jeg løb hellere ud, og vilde gjerne see
  saa mange som muligt, var oprømt og meget talende, baade fordi jeg
  følte mig saa usigelig lykkelig, og fordi jeg skyldte enhver af de
  elskelige Mennesker, jeg traf, at udøse alt mit Hjærtelag for dem,
  dog uden at forraade, at mit Hjærtelag var anderledes end før, hvad
  heller ikke var vanskeligt, da jeg pleiede at være oprømt og meget
  talende. Dog var jeg tilmode, som kunde jeg faldet dem alle om
  Halsen, om det kunde være skeet uden altfor meget Anstød.
  
  Saaledes skete det ogsaa en Gang. Jeg pleiede hver Dag at gaae over
  til min Broder Caspar, som boede paa Ehlers Collegium, og læse Hegels
  Logik med ham. Mens han sad og læste for med stor Alvor, faldt det
  overvældende over mig, hvad han dog var for en vidunderlig Broder,
  og jeg reiste mig og gik hen og tog ham om Hovedet, og kyssede ham
  paa Panden. Han slap forundret Tobakspiben ud af Munden, saae op
  og sagde: »Holder du nu med eet saa meget af mig?« Begyndte derpaa
  forfra paa den forfærdelig abstrakte Sætning, og der blev ikke talt
  mere om den Ting. Den kjære Broder havde selv saa stærk en Følelse,
  at intet i den Retning forbausede ham, kun viste han det ikke paa den
  Maade.
  
  En ganske anden Sag var det med de Venner, der maatte regnes til
  de Indviede. Det var dem, jeg menneskelig talt skyldte alt, hvad
  jeg havde naaet; jeg mente derfor, at min Taknemlighed for hvad
  de havde gjort for mig, ikke kunde være stor nok; og jeg bragte
  dem mit Takoffer ved for dem paa den mest uforbeholdne Maade
  at aabenbare alt, hvad der foregik i mig lige til den sidste
  Trevl af mit sjælelige Væv, lige til hvad der ikke egner sig til
  Fortrolighed, fordi det ikke kan forstaaes af andre uden som Daarskab
  og Barnagtighed. Men for mig var dette ingen Grund til at holde
  noget tilbage; de maatte gjerne kalde mig en barnagtig Daare eller
  ubegribelig Sværmer, naar jeg kun kunde have den Tilfredsstillelse at
  sætte min Redelighed i intet at skjule.
  
  Der begyndte en uendelig Udvexling af Tanker og Følelser, en Løben
  til hinanden, tidlig og sildig, et uendeligt Skriveri af Breve,
  der om muligt skulde yderligere oplyse, hvad det ikke var lykkedes
  at faae frem i det mundtlige Ord. Ubunden Stil fandtes ikke
  tilstrækkelig, ogsaa Vers, yderst maadelige, maatte tages til Hjælp;
  og hvad der hverken i Vers eller Prosa kunde finde sit rette Udtryk,
  maatte nøies med, hvad der i saadan Nidkjærhed tilsidst er den
  sikreste Udvei, at løbe hinanden i Favnen og henrykte stirre hinanden
  ind i Øinene.
  
  Jeg var kommet til de rette Folk, de to Mynstere havde allerede i
  flere Aar drevet et saadant Spil med hinanden, og synes at have
  oprevet hinanden en Del ved deres Sjæleundersøgelser. Nu var det mig,
  der skulde analyseres som et mærkværdigt psychisk Phænomen, og Emil
  beredte mig en Del Vanskeligheder, som jeg dog maa være ham taknemlig
  for, da de bidroge til at klare mine Tanker.
  
  Han begyndte mildelig at foreholde mig, om min ubetingede Hengivelse
  til min Frelser ogsaa virkelig var et Livsindhold, der havde blivende
  Værd, om det ikke var et Ideal, jeg selv havde skabt mig, et Sværmeri
  for et Blendværk. Han kaldte det endog en Havmand, jeg havde givet
  mig i Favn. Jeg svarede, at der vistnok var Tider, da jeg havde
  nok i Aanden, som den havde taget Bolig i mig, da den hele Verden
  svandt bort for mig, og jeg selv »fattig i Aanden«, vilde kun fylde
  mig med Himmerigs Aand; men et Blik i Skriften var dog nok til at
  kalde mig tilbage til Christus, der visselig ikke var mit eget Værk.
  Det tilfredsstillede ham dog ikke. Han vedblev at mene, at jeg ikke
  »havde Forudsætninger nok« til at forstaae ham; skrev ogsaa til sin
  Fætter, at om jeg kunde afvise hans første Tvivl, havde han andre paa
  rede Haand, som jeg næppe vilde kunne magte. Hvilke disse vare, veed
  jeg ikke, om jeg nogensinde fik fuldt ud fremlagt i alt Fald egnede
  de sig ikke til at faa mig bort fra min egen Vei.
  
  Imidlertid gik jeg ganske vist omkring som en hel Sværmer. Alt, hvad
  Gud elsker, skulde jo elskes. Min gamle Kjærlighed til Naturen og
  min Lyst til at betragte alt, hvad der forekom paa min Vei, var der
  endnu, og baade mine Studier af Goethe, og min Broder Christians
  anatomiske Præparater og Skeletdele havde kun forøget den. Men en ny
  Form antog den nu. Min Kjærlighed i Gud bredte et paradisisk Skjær
  over alle mine maalløse Venner, og jeg rørtes paa en ny Maade ved
  at see dem i denne Belysning. Hvad der i det Indre som i det Ydre
  kan være krænkende for venlig Følelse beskjæftigede mig mindre, jeg
  oversaae det helst. Endnu mindre, hvad man kalder Naturens Grusomhed
  og Rædsel. Først sent har jeg taget den op for Betragtningen, og
  dannet mig min Theori derom.
  
  Men medens jeg, i alt Fald til de Tider Sindet var høit, havde det
  godt nok med mig selv, biede endnu Livets sværere Alvor paa mig. Med
  mine Venner var jeg kommen nogenlunde tilrette, mens Forholdet til
  min Familie stod tilbage. Ogsaa deri vilde Emil M. bane Veien for mig.
  
  Det stemmede ganske med hans Trang til at hjælpe Mennesker frem og
  til at iagttage, hvad Virkning det vilde gjøre paa dem, at han ikke
  kunde bie mange Dage, før han maatte gjøre min Moder bekjendt med,
  hvad der var foregaaet med mig. Han skrev et langt Brev til hende
  derom, og da han kort efter kom til Roskilde, besøgte han hende,
  og hun fik ham meget kjær. Hvorledes de er kommen ud af at udvexle
  deres meget forskjellige Tanker, veed jeg ikke, men hvad Moder havde
  at sige mig, er meget charakteristisk for hende. Hun kjendte sin
  Dreng, lod Omvendelser være hvad de er, og gik strax til det næste,
  at advare imod Venners Forgudelse af hinanden, og hun havde Ret. Der
  var mere lavet i vort Væsen, end vi selv vidste det. Saa høit hun end
  satte E. Mynster, var han dog ikke af hendes Folk, som han heller
  ikke i den Skildring af deres Møde, som han selvfølgelig skikkede sin
  Fætter, kunde lade være at opholde sig over hendes Tale og Væsen.
  Anderledes med Lunddahl, ham kaldte hun i et andet Brev den bedste af
  os allesammen.
  
  Mit første Brev efter det, jeg kaldte min Omvendelse, var min
  Lykønskning til hendes Fødselsdag (8. Januar), og jeg benyttede
  denne Leilighed, for ikke at tale om mine Oplevelser, kun om min
  Kjærlighed til min Moder. Jeg vidste, at Moder havde nogen Sky for
  religiøse Bevægelser, i Særdeleshed for et helligt Væsen. Jeg vilde
  ikke underholde hende med min Sjælehistorie, hellere lægge det
  saaledes tilrette, som det kunde see mindst farligt ud for hende. Det
  har altid været min Maade at sætte Kjærligheden over Sandheden, eller
  rettere at lade den være selve Sandheden, i Henhold til det Ord:
  Enhver skal bære sin egen Byrde, og dermed bære sin Del af de andres
  Byrde. Om jeg har Ret deri, skal jeg ikke kunne sige, men for mig
  staaer det saaledes, at hensynsløs Sandhed kan, naar Leiligheden er
  til det, være af det Onde. Der er ikke noget godt ved ikke at skaane
  hinanden. Og Dagen efter min egen Omvendelse at ville give mig til at
  vidne for at omvende en Moder, der altid havde været omvendt, vilde
  da været det værste og dummeste af alt.
  
  Hun svarede mig ogsaa i den Tone, jeg havde ventet. Efter en længere
  Fortælling om al den Glæde, hun paa sin Fødselsdag -- den 52de
  -- havde havt af sin Datters og sine mange Venners Kjærlighed,
  fortsætter hun:
  
  »Dit Brev, min egen kjæreste Johannes, var et af de kjæreste, jeg har
  fra dig, skjønt det bragte mig intet Nyt uden den glade Erkjendelse
  af, at du ganske har forstaaet mig .... Du har seet min Uro og du har
  delt den, ellers havde du ikke forstaaet mig. En indre Følelse siger
  mig, at du er omgiven af større Farer end de fleste af dine Jævnlige.
  Om det maaskee er den indre Drivt, du har til bestandig at være i de
  forreste Rækker, veed jeg ikke. Om Følelse kan der ikke disputeres,
  dog er denne indre Bevidsthed, kald den Følelse, Samvittighed, en
  høiere Aands Indskydelse, maaske det eneste ubedragelige faste
  Punkt, vi har at holde os til. Desuden er I voxet mig over Hovedet,
  I Krabater! Men Gud skee Tak, jeg kjender en Styrer, som er over os
  alle, og hos ham vil jeg sætte min Søn i Skole, og naar jeg saa i
  mit stille Sind anbefaler dig til hans Varetægt, saa tør jeg ikke
  engang bede ham være dig en mild Fører, for jeg veed, at dem, han
  elsker tugter han. Kun det kan jeg love dig, at hvis han engang i sin
  Retfærdighed skulde lade en streng Dom gaae over dig, at du kan tye
  til din alt tilgivende og kjærlige Moder, som stedse er villig til at
  dele din Sorg, trøste og muntre dig. Og hermed nok for i Aften. God
  Nat, min egen gode Dreng. Alle gode Aander vaage over dig!«
  
  Det er ikke let at sige, hvad Moder mente med de Farer, der omgav
  mig. Hun kommer oftere tilbage dertil, og da hun allerede i October
  forud udførlig taler derom, kan det ikke nærmest angaae min religiøse
  Bevægelse. For endnu mere at belyse dette Punkt, maa jeg afskrive
  ogsaa følgende Sted af et Brev fra 15. October 1840:
  
  »Seer du, det forekommer mig tidt, som om jeg vilde være mere rolig,
  naar jeg saae dig tilbringe din Tid mere paa Ungdommens sorgløse
  tankeløse Maade, naar du levede mere med dine Jævnlige, og deltog i
  deres Adspredelser og tildels delte deres Vildfarelser. Verden og
  dens Bevægelser er dog vist ikke til for intet. -- Jeg holder af den
  Følelse hos et ungt Menneske, som siger: Det er for store Fordringer
  at gjøre til mig, at jeg allerede skal være viis, det hører en ældre
  Alder til. Planten skal have Tid til at voxe, om den skal vinde sin
  rette Omfang og Kraft. Dersom du var af et letsindigt Temperament,
  vilde jeg advare dig derfor, hvorfor da ikke ogsaa mod det modsatte?
  Desuden er du i den farlige Overgangsalder, da Legemet ikke er
  stærkt, og hvor de vaagnende Lidenskaber har saamegen Magt. Jeg veed
  det, at det er mine Børns Arvepart efter deres Forældre, at dybe og
  stærke Lidenskaber boer i deres Indre. Vogt dig for at vække dem, før
  du har physiske og aandelige Kræfter til at modstaae dem. De komme
  først i en elskværdig Skikkelse, men tro mig, de vil have mer end een
  ond Aand i deres Følge. Derfor fordyb dig ikke formeget i dig selv,
  hvor dine Fjender boe. See at skaffe dig i nogle Aar en udadstræbende
  Virksomhed. Lev mere imellem Mennesker, ikke altid mellem dem, som
  dele og smigre dine Tilbøieligheder. Elsk, hjælp og bær over med dine
  Venner, men prøv ikke paa at hæve dig over dem, om du ogsaa føler, at
  du kan det, indtil Tidens Fylde kommer. Bestræb dig blot for at være
  et godt Menneske og intet mere, og lad saaledes nogle Aar gaae hen,
  og tro ikke, de er spilte. Jeg føler lidt Ængstelse ved at forurolige
  dig med mine uklare Forestillinger om Farer, som du maaskee ingen
  Anelser har om; men jeg har længe følt en indre Tilskyndelse, som jeg
  troer at maatte følge, og jeg vil føle mig roligere, naar jeg har
  lettet mit Hjærte.«
  
  Moders Mening var vistnok, naar jeg skal sige den i Korthed, den
  samme som jeg kjender fra enhver Periode i mit Liv, hendes Frygt for,
  at Lysten til at være, hvad man nu kalder et Overmenneske, dengang
  kaldte et Geni, skulde styrte mig i Vildfarelse og overanstrengende
  Sjælekampe. Hun havde lidt saameget af min Faders tunge Sind, som
  hovedsagelig bundede i, at han ikke kunde naae det Maal, han havde
  sat sig i sine ideale Syner. Han var en stille og trofast Sjæl, men
  hans Broder Adolfs Familie, den ulykkelige fraskilte Tante og hendes
  geniale Børn, hvis daglige Omgang jeg var lidenskabeligt hengiven
  til, og hvis Dyder jeg altid opvartede Moder med, medens hun ogsaa
  sagtmodig nok sendte sine bedste Hilsener til dem -- de var ikke
  stille Folk, de var kun altfor blussende af vild Lidenskab for det
  aandrigst mulige, Sønnerne desværre ogsaa for kjødelige Lyster.
  
  Hvad min humoristiske Farbroder, Scavenius Fibiger, udtrykte paa sin
  Maade, at »et Geni det vil da sige et Bagbæst,« var vel ikke just
  Moders Mening, men ved det Ord »mer end een ond Aand i elskværdig
  Skikkelse,« tænkte hun dog paa noget lignende. Ikke paa kjødelige
  Lyster, i den Retning gaaer hendes Formaning ikke, men vel paa
  aandeligt Hovmod, hvortil der ogsaa var adskillig Grund; og naar jeg
  i al Ydmyghed forsikkrede hende om det modsatte, da idetmindste paa
  en ustyrlig Drift til at hidse baade Tanker og Hjærte og hele Livet
  over Evne, og dertil var der al mulig Grund.
  
  
  
  
  FJERDE KAPITEL.
  
  SYGDOM OG ALSKENS BESVÆR.
  
  
  Det skulde altfor snart komme, at jeg blev nødt til at »tye til den
  alt tilgivende og kjærlige Moder, som var villig til at dele al min
  Sorg,« og om det end vilde være for stærkt at sige, at det var paa
  Grund af »en streng Dom, Gud i sin Retfærdighed lod gaae over mig,«
  saa blev det dog en ligefrem Følge af Livet over Evne.
  
  Den stærke Spænding, som det for et syndigt Menneske maatte medføre
  at holde sig i en saa ophøiet Stemning, kunde ikke andet end at virke
  paa det Legemlige. Der kom Tider, hvor den sank sammen, da føltes det
  som en Sammensnøring af Brystet, og en Mathed i Lemmerne, og jeg var
  fortvivlet som en Syg, naar han, saa godt han end har vogtet paa sig
  selv, dog falder tilbage. Ikke just fordi Livet da var værre, jeg
  følte ligefuldt Trangen til at lade Hjærtet flamme og Sjælen udgyde
  sig i kjærlig Tale, men Hjærtet var som legemlig lukket, og Ordene
  lød som eftergjorte.
  
  Selvfølgelig en ligefrem Følge af nervøs Overanstrengelse. Jeg levede
  i en sjælelig Rus, og maatte føle Jammeren, naar Legemet ikke kunde
  mere, og kunde ikke tage imod den forstandige Forklaring af min
  Tilstand. Den syntes mig at stride mod Aandens høie Natur, den jeg
  troede paa. Ene aandelige Midler skulde hjælpe. Jeg vred mig i Bøn,
  jeg løb til Vennerne, jeg kastede mig over Bøgerne, jeg fortsatte
  det Natten igjennem, jeg jog Søvnen bort for at famle efter den Aand,
  som evig maatte være vaagen; og naar den desuagtet faldt i Søvn, løb
  jeg om paa ensomme Steder som den, der ikke var værdig til at komme
  mellem Mennesker, saalænge jeg ikke havde Solstraalen at bringe.
  
  Ligefuldt gik Livet sin daglige Gang, dets Skyggeside turde jeg
  ingen lade mærke, det var min ensomme Sorg. Jeg fortsatte jævnt mine
  Studier, jeg passede mine Undervisningstimer, jeg deltog i alt hvad
  der tilbød sig af selskabelig Omgang, og fremfor alt var jeg ivrig
  for at hjælpe min Moder, som i det Foraar havde mange Bekymringer.
  Men under alt det levede jeg over Evne og kunde tilsidst ikke bære
  det. Jeg naaede til Paasken, var i Roskilde under Festen, og fulgtes
  derefter med Moder og Søster til Kjøbenhavn.
  
  Da skete det, som vi en Dag var samlet hos hendes yngste Broder
  Henrik Tauber paa Frederiksberg, at der om Eftermiddagen forefaldt
  en Scene mellem mig og Moder. Vor Samtale var bleven til en Strid.
  Hvoraf det nærmest foranledigedes, husker jeg ikke, men vort
  sædvanlige Mellemværende laa nær nok. Hun havde formanet mig til at
  føre et fornuftigt Liv, og jeg havde fortvivlet som jeg var, værget
  mig med mine sædvanlige Vaaben, med at paakalde Aandens Drift og at
  ophøie mine i hendes Øine farlige Venner.
  
  Det endte med, at jeg kom i en Sjælstilstand, jeg ikke kunde bære.
  Jeg gik ud, det var i Skumringen, en mørk sludfuld April Aften,
  alle Mørkets Magter faldt over mig, og jeg var tilmode, som om
  Erinyerne var efter mig, for jeg havde været ond mod min Moder. Jeg
  famlede omkring paa de nærmeste Veie. Der laa dengang i Hjørnet
  mellem Smallegaden og Falkoneralleen nogle gamle Steder med store
  Haver og tilhørende Vænger, omkring hvis Hegn paa alle Sider løb
  smalle Alleer. Jeg gik i de ensomme Gange, hulkede og pressede mit
  buldrende Hoved mod Træerne, og anklagede mig selv for Gud og
  Mennesker. Jeg kom tilbage og sad endnu ved Familiens Bord, men taus
  og fortvivlet, gik saa endelig min ensomme Gang ind til Byen.
  
  Mit Blod var i et forfærdeligt Oprør. Da jeg naaede ind i Gaderne,
  vaklede Benene under mig, og da jeg gik over Frue Plads, sortnede
  det for mine Øine, medens Hjærtet hamrede, som det skulde sprænge
  mig. Jeg ventede, at Blodet skulde fare mig ud af Munden, og segnede
  om paa Stentrappen udenfor Borchs Collegium. Der sad jeg hjælpeløs,
  til en Student kom forbi, spurgte mig, hvordan jeg havde det, og paa
  min Bøn om at hjælpe mig hen til Regentsen, tog mig broderlig under
  Armen. Jeg krøb i Seng og tilbragte en Nat mellem Himmel og Helvede,
  bestandig med den Fornemmelse, som mit buldrende Blod steg mig op i
  Halsen og vilde strømme ud. Imidlertid holdt Hjærtet baade dengang
  og saa utallige Gange senere, og næste Dag kunde jeg dog støtte paa
  Benene, men maatte bevæge mig langsomt, at ikke de indre Beholdninger
  skulde flyde over, syntes det mig.
  
  Dette var Begyndelsen til den Sygelighed, som der medgik en stor Del
  af mit Liv til at faae Magt med, og som bragte hele mit Liv i den
  forknyttede Gjænge, jeg siden har maattet lade mig nøie med, men som
  ogsaa i from Ydmyghed har baaret sin Frugt for mig.
  
  Jeg følte saa tydeligt som noget, at jeg selv havde forvoldt min
  Ulykke. Moders Ord: »Hvis Gud engang i sin Retfærdighed skulde lade
  en streng Dom gaae over dig,« var mig aldeles ikke formeget, jeg gav
  hende fuldkommen Ret. Ikke blot havde jeg selv paa en afsindig Maade
  drevet Sindsbevægelserne til det Yderste, men havde ogsaa, i den Tro,
  at siden Aandens Lys var opgaaet for mig, kunde jeg bemægtige mig al
  Visdom og Kundskab og udføre Storværker af Kunst, ikke blot presset
  min Tanke med alle Theologiens og Filosofiens Kunster, men ogsaa Dag
  og Nat malet Masser af Papir fulde af Poesi -- dramatiske Scener,
  hvori jeg mente at fremlægge mit Indres Herligheder -- idel værdiløst
  Tøi, der snart gik i Ilden. Min Hjærne var efterhaanden bleven saa
  overanstrengt, at hele Nervesystemet var som i et magnetiseret
  Medium, bævende og flygtende ind i en Drømmeverden ved den mindste
  Berørelse, medens Lemmerne af Kraftløshed maatte blive, hvor de var.
  Jeg vidste det selv, og da jeg selv havde forskyldt det, stod det
  strax for mig som den store Opgave, med min egen Villies Magt at
  vende tilbage til et sundt og fornuftigt Liv.
  
  Saa begyndte et nyt indre Arbeide modsat det forrige, ikke at hidse
  mig, tvertimod at holde igjen af al Magt. Som før talte jeg ikke
  derom, mine Nærmeste skulde ikke bebyrdes dermed, eller snarere,
  jeg skammede mig for dem. Det var en Sag mellem mig og min Gud. Jeg
  lagde Mærke til, at de Paroxysmer, der paa samme Maade som første
  Gang jævnlig kom igjen, kunde ophjælpes, naar det kunde lykkes mig at
  holde Sindet i Ligevægt. Naar nogle Dage var gaaede uden at noget var
  mødt, som kunde hidse Blodet, vendte Kræfterne ganske godt tilbage.
  Dette bestyrkede mig i den Tro, at min Villie var nok til at helbrede
  mig.
  
  Men ogsaa deri skulde jeg gjøre smertelige Erfaringer. Et sygt Sind
  er ikke til at styre, blot en Samtale kunde trække mig formeget med,
  og strax begyndte den kogende Kjedel at afkaste Laaget. De vaagne
  Nætter førte Aandeskarer frem, og Adepten var altfor ung til at kunne
  bortmane. Var der blot nogen svage Kræfter samlede sammen, kunde
  Henrykkelsens Djævel igjen fare paa mig. Jeg begyndte igjen at løse
  Tilværelsens Gaader og flamme af ætheriske Følelser, og medens jeg
  sad under Regentsgaardens Lind med min Bog i Skjødet, som da ikke
  var noget mindre end Hegel, begyndte Gaarden at løbe rundt for mig,
  jeg vaklede og kastede mig paa min Seng, som et Lam, der føres til
  Slagterbænken, i alt Fald med den Lighed med det Guds Lam, at jeg
  ikke oplod min Mund.
  
  Sommeren kom, og Sommeren gik under uafladelig Gjentagelse af de
  samme Elendigheder og de samme Kampe for at hjælpe mig op igjen. Men
  inden jeg kommer til at tale om, hvorledes jeg blev bragt dybest ned,
  maa jeg gjøre en lang Omvei for at medtage, hvad der i vor Kreds
  foregik i dette indholdsrige Aar.
  
  Vi Venner havde skaffet os et Samlingssted i min Tantes, den
  fraskilte Hustrus Hus[5]. Jeg var efterhaanden bleven fuldkommen
  hjemme der. Emil Mynster var af mig bleven indført der som Lærer for
  den næstyngste Datter Anna, og Lunddahl havde alt fra sin Skoletid
  kjendt Familien. Foruden at vi søgte enhver Leilighed til at faa
  os en aandfuld Conversation i det vistnok tarvelige, men smukke og
  smagfulde Hjem, var det bleven vor faste Skik at tilbringe Søndag
  Formiddag der, naar vi kom fra Kirke.
  
   [5] Se p. 81 ff. -- Udg.
  
  Det var en underlig Samtale, der førtes der. Først og fremmest
  sværmerisk christelig, men ingenlunde i sædvanlig Stil, nei,
  speculativ, det vil sige, med den Blanding af altomfattende Filosofie
  og filosoferende Æsthetik, som var den Tid egen, heldigvis dog ogsaa
  med en god Tilsætning af munter Vittighed og alt det Ordgyderi, vi
  kunde overkomme. I saadant Spil var Ilia en Mester. Naar hun med Ynde
  henslængt i en Gyngestol vippede Lorgnettens Lidse mellem sine fine
  Fingre, og i hurtige skarpt formede Replikker fuldkommen holdt os
  Stangen, selv om vi steg nok saa høit, og var flere om hende, var det
  umuligt andet end at beundre hende.
  
  Efterhaanden kunde vor Ven Lunddahl ikke bære det; sørgelig for ham,
  ikke to Mennesker kunde være mindre skabte for hinanden end hun og
  han. Hans Hjærtelag var saa dybt og hæderligt som nogens, men hans
  eiendommelige Væsen og Udtryksmaade, maaskee ogsaa hans Ydre var
  Ilias Smag saameget imod, at kun en stærk Lidenskab kunde have bøiet
  hende, men den var saameget mindre mulig, som hun alt havde sat sit
  Hjærte til paa en anden.
  
  Jeg saae, det var galt, men jeg turde ikke udtale det, turde ifølge
  min Kjærlighed til ham vel ikke engang rigtig tænke det. Jeg var
  hans Fortrolige og gjorde ærlig hvad jeg kunde for ogsaa at være
  hans Vaabendrager i Kampen, kunde derfor heller ikke undgaae at nære
  noget af hans Haab, skjønt jeg vel betænkt vidste, hvor haabløst det
  i Virkeligheden var.
  
  Det var i Foraaret 1840, et Aars Tid førend min Sygelighed var kommen
  over mig. I den Sommer drog Ilia til sin Broder Adolf, som havde
  Ingeniørarbeide ved Kolding. De boede i et Sted paa den anden Side af
  Søen, hvorfra hun malede et Billede af Slotsbakken med dens Ruin til
  mig. Lunddahl gjennemvandrede samme Sommer Jylland og paa Veien til
  Kolding skrev han mig et forknyt Brev til: »Hun staaer mig alt for
  høit, jeg har ikke, hvad hun fordrer og bør fordre. Jeg har aldrig
  seet nogen Kvinde saa stor som hende, men jeg kan dog ikke lade fare
  saa stolt en Begjering. Jeg kan undertiden gjøre mig ret stor og
  prale dygtig for mig selv, men saa kommer det igjen -- jeg er kun en
  Spurv i Tranedands.«
  
  Adolf var syg, hans Lungers Tilstand var allerede saa temmelig
  haabløs, og han tænkte at anvende det sidste Middel. Han søgte en
  Plads paa Fregatten Bellona, der skulde gjøre en Verdensomseiling,
  og gik med den til Madeira, for at tilbringe Vinteren der. Ilia kom
  tilbage til Kjøbenhavn, og vi fortsatte vort vanlige Samliv, men der
  var tunge Skyer, Dødsskyer over Hovedet baade paa hendes Familie og
  os andre. E. Mynster var ogsaa syg, han havde flere Gange spyttet
  Blod, men havde dog med sædvanlige Strenghed mod sig selv taget sin
  Examen i dette Efteraar. Lunddahl var paa Fortvivlelsens Rand, og
  jeg ikke langt derfra, jeg har jo beskrevet det. Men ingen skulde
  mærke det paa os, naar vi samledes om Tantes Kaffebord og feirede
  Sværmeriets høitstigende Symposion.
  
  Imidlertid kom der Breve fra Adolf, fyldte med glimrende Skildringer
  af hvad han oplevede og smukke Tegninger, men ogsaa med et Tungsind
  saa dybt, at man ligesom mellem Linierne fornam Taarerne. Hans
  Hjemvee var saameget mere smertelig, som han ikke ventede andet end
  at døe i sin fortvivlede Ensomhed paa den fremmede Ø. Hans Moder og
  Søstre havde i deres sørgelige Stilling intet andet at støtte sig til
  end ham, han var dem alt, Indbegrebet af Livets Storhed og Skjønhed.
  Der var eller havde været Grund dertil, men for dem endnu tillige
  den, at det var deres Charakter at forgude hinanden. De selv og deres
  Søskene var dem enestaaende og udkaarne Væsner.
  
  Vi delte ganske vist deres Sorg, hvad der fyldte deres Hjærte, fyldte
  ogsaa vort. Men dog var vi saa optagne af vort eget, at Sorg og Liv
  og Død i sædvanlig Form kun var os Ting af underordnet Værd. Vi var
  nu eengang i extatisk Stand, og for mig kom nu dertil det Omsving i
  mit Indre, som saa pludselig brød ud. Visselig havde min forstandige
  Moder nok at frygte af alt dette.
  
  Lunddahl havde imidlertid fattet nyt Haab. Hans Tilbedte var ham i
  den Vinter god. Som Ven agtede hun ham høit og begyndte at vise ham
  Fortrolighed. »Der er en Mulighed for at det endnu kan blive godt.
  Hun trænger til andre, hun veed det, og hun har tilstaaet det,«
  skrev han til mig i Julen. Ja, stakkels Pige, det var sandt, men der
  var kun altfor langt et Skridt tilbage. Da indtraadte der et Omslag
  i dette Forhold, hvis Grund var saa charakteristisk for hele vort
  Væsen, at jeg maa fortælle det.
  
  Det havde stillet sig saa i vor Tankegang, at Kjærlighed var en
  Helligdom, ikke en blot menneskelig Følelse, men et Liv i Gud. Vi
  forvexlede naturlig Elskov med christelig Kjærlighed, og forestillede
  os, at siden vor Hjærtens Dame ikke tilstrækkelig sank i vore Arme,
  var det Kjærlighed i Gud, hun manglede. Jeg siger, i vore Arme, thi
  vi elskede hende alle. Vistnok vilde kun een af os have hende til
  Hustru, men vi andre attraaede dog ogsaa en dybere Kjærlighedens
  Forstaaelse, en saadan som den vi vedligeholdt i vort Vennelag. Vi
  satte derfor jævnlig ind paa hende med høie Ord og med dybtgaaende
  Strid om Følelsers Værd og Ægthed, forat bringe hende til at forstaa
  os, som vi forstode hinanden, for at faae hende til at overgive
  sig til os. Engang kom det saa vidt, at hun grædende forlod Stuen,
  og der kom stort Oprør og Forlegenhed i Leiren. Da E. Mynster om
  Eftermiddagen kom til mig paa Regentsen, foreholdt jeg ham saa
  skarpt, at han var gaaet for vidt i at trænge ind paa hende, at ogsaa
  han forlod Stuen, efterat have svaret mig med faae sagtmodige Ord.
  
  Nu var ogsaa jeg fortvivlet, jeg foreholdt mig selv den Uret, at jeg
  havde saaret min Ven ved at svigte ham i den gode Strid, og jeg tog
  Sagen paa mig. Jeg skrev strax et Brev til min Kusine, hvori jeg paa
  min Maade søgte at opklare den forefaldne Scene, udlagde alt som det
  varmeste og trofasteste Venskab, og talte i de Toner, jeg pleiede, om
  en hellig Kjærlighedsflamme, der troer alt, haaber alt og fordrager
  alt, og ønskede i alt Helligts Navn, at hun maatte dele den. Brevet
  kunde jeg ikke lade være først at forelægge Emil, og han fandt, at
  der burde gjøres endnu mere. Mine Breve til ham, alle mine extatiske
  Udgydelser, maatte følge med som det egentlige Sprængstof, og han
  skrev, hvad han kaldte en Indledning til dem, hvori han fortalte,
  hvad der var foregaaet mellem ham og mig. Hun fik altsaa hele min
  religiøse Bevægelse ligesom kastet ind over sig.
  
  Ilia var dengang under sin høie Dannelses og skarpe Forstands fulde
  Herredømme, og i vore aandelige Forhandlinger altid slagfærdig, men
  hun var en inderlig kjærlig Sjæl, ogsaa from overfor det Hellige, kun
  endnu ikke kommen til det bestemte Trin af christelig Bevidsthed,
  hvori hun siden satte sin Styrke. Hun svarede mig med et udførligt,
  smukt og hjærteligt skrevet Brev, hvori hun som gode Kvinder pleie,
  udtalte paa en naturlig, men noget uklar Maade, at hun ikke var uden
  Tro, havde megen Følelse for Christendom, og haabede paa, at Gud
  ikke var saa streng, at han vilde forkaste hende, fordi hun ikke var
  kommen videre, men maatte holde sig til hvad der i Religionen gik
  hende til Hjærte.
  
  Dette Brev tiltalte ikke mig, jeg havde haabet at faae hende videre.
  Jeg viste Lunddahl det, og paa ham gjorde det den overraskende
  Virkning, at fra det Øieblik var det forbi med hans Forelskelse.
  Efter at have hørt saadanne Ord af hende, var hun ham ikke længer
  den, over hvem han havde sagt, at han aldrig havde seet nogen Kvinde
  saa stor. Men han forblev fremdeles hendes trofaste Ven, og hjalp
  hende siden redelig i hendes store Sorg. Saaledes lagde dette Forhold
  sig smukt tilrette, uden at nogen af dem havde behøvet at erklære
  sig. »Over Evne« er dog altid godt for noget.
  
  Det viste sig ogsaa snart, i hvilken Grad han havde taget feil. Jeg
  har allerede omtalt Stiftsprovst Trydes Virkning paa os, og det, i
  alt Fald hvad aandelige Herligheder angaaer, glimrende Hjem, som
  Provstegaarden dengang var. Og medens han i min Tantes Hus maatte
  opgive en haabløs Kjærlighed, tændtes her en haabefuld Flamme for
  ham. Inden Sommeren var ude, var han forlovet med Trydes yngste
  Datter, en aaben, livsglad og kjærlig Pige, den mest overgivne af
  den livlige Flok, i alle Maader en Modsætning til Ilias tragiske
  Skikkelse.
  
  Det omtalte Angreb paa Ilia var foretaget endnu i Vintertiden, og
  jeg vedblev i nogen Tid at forhandle med hende i samme Tone. Under
  11. Februar melder jeg til E. Mynster: »Idag skrev jeg, efterat jeg
  mundlig havde meddelt hende min Hensigt, et Brev til hende, hvori
  jeg saa inderlig og dog kraftig, som jeg aldrig har talt til nogen,
  thi jeg elsker hende høit, bad hende at følge Gjenfødelsens Vei. Nu
  venter jeg atter, og haaber paa et godt Udfald.« Men der kom intet
  videregaaende Udfald, kunde heller ikke dengang komme. Hendes Liv var
  saa tynget af Sorg for hendes Kjæreste, at hun ikke kunde tage sig
  selv for i den Grad, som vi forlangte. Hun skulde først fuldkommen
  nedbrydes af Familiens frygtelige Nemesis, før Gud kunde vinde hendes
  Liv.
  
  Hendes Broders Helbred var paa Madeira bleven mere og mere elendigt,
  og hans Sjæls Tilstand var ligesaa sørgelig. I hans Ensomhed havde
  Fortvivlelsen over hans sammenstyrtede Idealer og Naget over de
  Lidenskaber, der havde gjort hans høitflyvende Gang saa forjaget,
  affødt en Livsbetragtning, der antog en dæmonisk Charakter. Det var
  sønderrevne Sjæles sædvanlige Klagemaal, der overfører deres egen
  Jammer paa al Verden. -- »Disse Mennesker kunne længe nok holde deres
  Forfængelighed og Hykleris Pjalter sammen om deres ækle Saar, de
  skal ikke narre mig. Jeg var ung og godtroende, og see, hvad der er
  kommen ud deraf! Jeg har gjennemskuet dem, jeg seer alle disse Narre,
  disse Slyngler, Løgnere og Vellystninger i al deres Nøgenhed. De
  sledske for hinanden og lyve, de krumme Ryg for fint at tage de Prygl
  de faae, de grine og maatte hellere skrige. Al Verden er en raadden
  Byld, uskyldige Børn er kun Lastens Frø, selv Naturen gider jeg ikke
  kalde skjøn, den lurer kun paa sit Bytte.« -- Det var Grundtonerne i
  de Betragtninger, han i det uendelige varierede.
  
  Det eneste han endnu havde tilbage, var hans Kjærlighed til hans
  Moder og Søskene, en Følelse, der hos ham var ligesaa overstrømmende
  stærk som hos disse. Hvad han i sine Breve fortalte dem, var derfor
  endnu smukt og altid holdt i skjøn Stil, kun endte hver Scene gjerne
  med: Jeg vendte mig og græd. Men da han i Forsommeren kom hjem paa et
  Handelsskib, hvorpaa han havde lidt meget, brød hans grulige Stemning
  ud i fuld Maade, dødssyg som han var og afmægtig til at styre den.
  
  Han havde samlet paa den, ligesom paa Sygdommen i flere Aar. Da han
  i Sommeren før laa i Kolding og Ilia var hos ham, havde Lunddahl,
  som der besøgte dem havt meget at fortælle om det Sprog han førte;
  vi fandt det dengang baade til at lee og græde over. Men som han sad
  hjælpeløs sammensunken i sin Lænestol, og i al den Tid, der levnedes
  ham af Hosten og Spytteskaalen, med sin frygtelige Veltalenhed gav
  sin Verdenslede frit Løb, smykket med de mest nærgaaende Lignelser,
  var det kun til at græde Blod over, saameget mere som han tog til
  heller ikke at spare sine Nærmeste. Naar hans Søster efter den Tids
  Skik en varm Sommerdag kom ind med en nedringet Kjole, kaldte han det
  frækt at vise sin Nøgenhed, og den stakkels Pige skyndte sig grædende
  bort. Da hans Farbroder havde faaet en Orden, og visselig ærlig havde
  fortjent den, beskrev han udførlig, hvilke Kjelttringestreger han
  havde begaaet for at faae den.
  
  Saa faldt han atter hen i Klager over hvad Smærte det forvoldte
  ham at afsløre Sandheden. Og naar jeg talte ham christelig til,
  hvilket jeg ikke helt forsømte, skjønt jeg, overvældet som jeg var,
  ikke kunde gjøre det, som jeg vilde, kunde han under Taarer udmale,
  hvorledes al Religiøsitet systematisk var bleven ødelagt hos ham som
  alle hans Kammerader, ligefra den parodiske Undervisning de havde
  faaet paa Akademiet, til den frække Udhalertone, han havde mødt
  overalt, hvorhen han vendte sig i Livet.
  
  Ak ja, det Sande var, at hans Liv nu var forspilt. Det eneste Haab
  for os var, at han dog ikke kunde mene alt hvad han sagde. Det havde
  altid været hans Maade at drive sine Betragtninger til den yderste
  Conseqvens -- endelig da ogsaa et Familietræk hos os alle --, og som
  han nu næppe var sig selv mægtig mere, kunde han ikke modstaae en
  Trang til at bruge sine sidste Kræfter til at bevise sine Paradoxer.
  Forat forstaa, hvad vi led derunder, maa man vide, hvor høit vi satte
  ham. Han havde altid været Familiens Afgud, og for sine Venner mer
  end en Ven, deres Elskede. Tiltrods for hvad vi maatte høre, troede
  vi endnu paa ham. Naar han med sine taarefyldte Øine rakte sine
  Hænder ud imod os, følte vi et ganske andet Hjærtes Slag i hans Bryst
  end hans Ord lød paa. Og jeg troer endnu paa, at vi ikke havde Uret.
  
  Jeg kom daglig til ham, Lunddahl ogsaa, vi stod med hans Moder og
  hans Søster omkring hans Seng. Men disse rystende Scener bidrog
  væsentlig til, at min egen Sygelighed mer og mer tog Overhaand.
  Sædvanlig gik jeg derfra i en Tilstand, saa mine Ben næppe kunde
  bære mig hen til Rosenborg Have, hvor jeg kastede mig paa en Bænk,
  beredt paa at lade mit Liv under mit Hjærtes Hamren. Jeg holdt ud
  til hen i Juli Maaned, da kunde jeg ikke længer. Jeg maatte bort fra
  Byen, og kom i en sørgelig Tilstand til mit sædvanlige Sommerhjem,
  Berritsgaard paa Lolland. Der sad jeg i Ro og med god Forpleining
  hele August Maaned, og fik gjennem Lunddahl Efterretninger om,
  hvordan det gik i Kjøbenhavn.
  
  Efter at han endnu i nogle Uger havde ligget hen, og hans mørke
  Betragtninger var gaaet over til Feberfantasier, fik min stakkels
  Fætter endelig udstridt samme Dag, han for et Aar siden havde forladt
  sit Fædreland, den 27. August, og Døden dækker over alt. Han har
  altid siden været mit Hjærte nær som min høit elskede uforglemmelige
  Ven. Det samme har han været for enhver, der har kjendt ham, som vi
  kjendte ham.
  
  Samtidig laa Emil Mynster hen i en lignende Tilstand, men om hans
  Leie var der Fred. Der var igjen brudt Blod ud af hans Bryst, han var
  fuldkommen afkræftet og blev bragt paa Hospitalet. Hvad der foregik
  i hans Sjæl, kunde jeg til min Bedrøvelse ikke erfare, da han var
  berøvet Mælet. Men da jeg ingen Tvivl havde om, at han efter sin
  klare Tanke opgjorde sit Liv, søgte jeg i et Brev, jeg sendte ham
  fra Berritsgaard, at styrke ham til at see Døden imøde med Ro.
  
  »Medens jeg var i Roskilde« -- skriver jeg, thi jeg besøgte Moder
  paa Veien til Lolland -- »fik jeg selv en Øvelse i at være syg, og
  da min Svaghed var foraarsaget ved det bestandige Ophold ved Adolfs
  Sygeleie, havde mine sygelige Tanker taget det Sving, at jeg syntes
  mig at gaae med Døden for Øinene. Især om Nætterne, naar jeg plagedes
  af Søvnløshed, beskjæftigede jeg mig ofte ret levende med at tænke
  mig Dødens Komme og berede mig paa den. Da tænkte jeg ogsaa paa dig.
  Naar jeg selv havde Mod til at møde, hvad der end kunde træffe,
  ønskede jeg ogsaa at kunne meddele det til dig. Men det varede kun
  kort for mig, jeg havde let ved at vedligeholde min Sindsro, ja
  endogsaa en glad Stemning, da jeg hver Dag havde de lykkeligste
  Timer.«
  
  Det var kun lempeligt udtrykt, for ikke at ryste ham mere end
  fornødent. I Virkeligheden var disse Nætter noget af det gruligste,
  jeg har oplevet, og jeg har kun oplevet altfor meget af den Slags.
  Selvfølgelig udtrykte jeg mig ogsaa feil. Jeg beredte mig ikke til
  Døden, den kan ingen berede sig til, men til Evigheden. Jeg kjæmpede
  for at holde paa den salige Forvisning om nyt Liv, som jeg altid bar
  i mig. Om mine velmente Ord hjalp min Ven, veed jeg saameget mindre,
  som jeg ikke engang veed, om de kom til hans Kundskab.
  
  Han havde sine Tvivl, eller rettere sine filosofiske Vanskeligheder.
  Om de har strakt ogsaa til Opstandelses Troen, veed jeg ikke, jeg
  erindrer ingen Udtalelser derom. Men jeg skulde troe det. Filosofie
  lærer altid det hvad den kalder at opgaae i det Uendelige, og plager
  sig selv i ufornøden Grad med Besvær ved at komme til individuel
  Personlighed, som om der var andet til end netop det individuelle. Nu
  laa han stille hen, og hans dybsindige Tale kunde saa lidt som hans
  ustandselige Pen sige os mere derom. Gud give ham, at det maa have
  været den Fred som overgaaer al Forstand, der har lagt sig over hans
  lidende Sjæl i den lange tause Tid.
  
  »Emil Mynster, der var mig den bedste af mine Venner,« skrev jeg til
  Moder i September, »ligger hen som en Død. Jeg kommer daglig til ham,
  men det anstrenger mig for meget, at jeg maa tale til ham alene uden
  mindste Svar, som for et Speil.« Endnu staaer det saa tydeligt for
  mig som var det igaar, hvor usigelig vemodig han løftede sine klare
  Øine imod mig, og hvor skjønt hans Hoved var, med det lyse under
  Sygdommen langt voxede Haar redt tilside over den stærke blanke Pande.
  
  Først sidst i November sov han hen, kun 23 Aar. For min Forestilling
  stod han dengang som en gammel Vismand. Den 1. December (1841) holdt
  Tryde den glødende Tale ved hans Grav, som jeg i Ludvigs Afskrift har
  endnu. Men jeg var ikke tilstede, jeg laa nu selv hjælpeløs hen.
  
  Dette kan betragtes som Udgangen af den Periode i mit Liv, hvor
  Venskabets hele Flamme belyst af det evige Lys saa ganske rev mig
  hen, at den øvrige Verden blev mig lidet derimod. Jeg kan dog endnu
  ikke gaae over til den næste Omvæltning i mit stakkels medtagne Liv.
  Jeg er endnu ikke færdig med alt hvad der var at stride mig igjennem
  i dette for mig saa betydningsfulde og saa smertefulde Aar.
  
         *       *       *       *       *
  
  Min Broder Caspar havde endelig faaet sin Examen i November 1840.
  Han havde da været Student i 11 Aar, og hans Langsomhed havde ofte
  nok voldt Moder stor Bekymring. Han var et underligt Menneske,
  en Blanding af de største Evner og det barnligste Sind. Som ægte
  videnskabelige Naturer pleie, fortabte han sig i den Grad i enhver
  Gren af sine Studier, at han ikke mærkede, at Aarene gik. Hvad han
  skulde leve af, tænkte han ikke paa, uden forsaavidt han var høist
  tarvelig. Maden sørgede den gode Tante Møller for, det Øvrige blev
  bestridt af en lille Sum, han havde efter sin Fader. Men hvad han
  havde, vidste han ikke, selv hans Klæder maatte vi andre eftersee og
  skaffe ham nye, naar de gamle faldt af. Han lønnede os derfor med sit
  glade Sind, sin velgjørende Latter, sin redelige trofaste Sjæl og
  sin stærke Aand, men uden at han vidste det. Heller ikke, hvormeget
  vi vogtede paa, om han var glad eller bedrøvet eller manglede noget,
  vidste han.
  
  Han havde i sit 23. Aar havt en lille Kjærlighedshistorie, som gik
  ham meget nær. Det var med hans Kusine Vilhelmine Smith paa Møen, jeg
  har allerede berørt det. For ham var det intet andet end den Nydelse
  at staae i et fortroligt Venskabsforhold til en aandrig Dame, men
  hun var lidenskabelig. Det endte med, at hun forraadte sit Hjærte i
  de heftigste Ord, og han trak sig tilbage, idet han selvfornegtende
  paatog sig hele Skylden.
  
  Medens han led under Tvivl om det ikke var hans Pligt at binde
  sig til hende, da det, skjønt uden hans Skyld var kommet saavidt,
  betroede han sig til Moder, og gik da heri som i alt andet ikke feil
  hos hende. Han fik et Svar, »som jeg aldrig i mit Liv kan takke dig
  nok for,« siger han. Desværre har jeg ikke Svaret. Men hvad han
  i to lange Skrivelser havde fremlagt for sin Moder, er i Sandhed
  beundringsværdigt at læse. En saadan Forstand paa sig selv, en
  saadan Redelighed i at fremdrage ethvert lille Træk, ogsaa hvor han
  maatte skamme sig derover, og en saa dybtgaaende Undersøgelse af den
  forelskede Dames Charakter og Hjærtensstand, veed jeg ikke noget Sted
  at have seet gjort bedre. Hun glemte ham da heller aldrig.
  
  Da han i sine første Studenteraar havde lidt meget af et epileptisk
  Tilfælde, som nedbrød hans Helbred og forsinkede hans Arbeide; og da
  han ved Siden af sit Fag bestandig drev grundige filosofiske Studier,
  ikke som vi andre, men saaledes at han blev en virkelig lærd Kjender
  af denne Videnskab, var der Grund nok til, at han ikke let kunde naae
  til nogen Afslutning paa sin Forberedelse til den filologiske Examen.
  Endelig besluttede han sig dog dertil.
  
  Han havde en betydelig Lærdom, men denne Examen var dengang indrettet
  paa det umulige Maal at ville omfatte alle videnskabelige Fag, ogsaa
  Verdenshistorie, Theologie, Mathematik osv., i den Mening, at en
  Storfilolog maatte være en Lærd i enhver forefaldende Disciplin.
  Disse Bifag havde han ikke havt Lyst og Leilighed til at sætte sig
  ind i. Jeg maatte skyndsomst muligt læse Theologie og Hebraisk
  med ham, og hans Ven, Karl Berg, satte ham ind i Mathematiken.
  Endelig hører der som bekjendt til at tage Examen den Evne til et
  givet Øieblik at lade sit Lys skinne, en vis Fripostighed i at
  gjøre det mest mulige ud af hvad man veed, og Færdighed i at dække
  over hvad man ikke veed. Saadanne Egenskaber havde han efter sit
  samvittighedsfulde og beskedne Væsen mindst af alt, og det endte med,
  at han fik kun anden Charakter.
  
  Han tog sig det meget nær, og han tyede igjen til Moder forat finde
  Trøst; og hun gjorde, hvad den kjære Moder altid gjerne gjorde,
  hun udøste sin Bekymring for mig. Jeg fik Brev paa Brev om, at jeg
  maatte »gjøre noget for Caspar,« hvilket ikke vilde sige mindre,
  end at, da hans Fremtidsbane, hvad Udsigten til at komme i god
  Embedsvei, nu saae mindre heldig ud, han selv ogsaa var ubestemt paa,
  hvorhen han skulde vende sig, skulde jeg gjøre Mit til at rydde hans
  Betænkeligheder tilside og bane Vei for ham.
  
  Da jeg under mine filosofiske Samstudier med ham, var kommen
  efter, at hans Hovedinteresse var at udvide sine Sprogstudier til
  Undersøgelsen af Sprogenes fælles Rødder, sammenlignende Gramatik som
  det kaldtes, holdt jeg paa den Mening, at ingen maatte forurolige
  ham i at forfølge sin Vei. Moder holdt derimod paa, at det frem
  for alt var godt for ham at faae ham ud af de gamle Forhold, at han
  ikke skulde blive en ren Særling af en Bogorm; og vi blev enige om
  at begge Dele kunde forenes i, at han saae sig om i Udlandet paa en
  længere Reise. Men allerede at faae ham bestemt dertil, var svært
  nok, og jeg satte al min Veltalenhed paa at forestille ham det i det
  skjønneste Lys. Heldigvis var der ikke pecuniære Vanskeligheder, da
  han endnu havde den lille Capital, med hvis Rente han hidtil havde
  hjulpet sig. Jeg følte mig noget ved saaledes at skulle være min
  Broders Hovmester, min Iver og Vigtighed kan sees af et saadant Brev
  til Moder:
  
  »Det gjælder om at give ham de for hans Charakter og dens Mangler
  fordelagtigste Begreber om en Reise. Thi endnu taler han om,
  at han ikke har nogen Lyst til eller engang ønsker at træde i
  nærmere Forbindelse med bekjendte Mænd eller at føres ind i deres
  Selskabskredse, han vil kun flittig høre Forelæsninger og studere,
  dertil trænger han for Øieblikket mest. Men da det nu er et Tryk
  for ham, at han i sit Forhold til Verden ingen Holdning har, skulde
  denne Reise være ham en lettere Vei til at opnaa dette, end han
  kunde finde hjemme, Overgangen maa skee gjennem selve Studierne, paa
  anden Maade er det ikke muligt, saadan er han nu eengang. Men dette
  kan ogsaa let og sikkert skee ved de berlinske Professorer. Thi i
  deres Selskabskredse, der let staae aabne for fremmede Studerende,
  finder han det mest dannede Selskabsliv forbundet med den stærkeste
  videnskabelige Interesse o. s. v. Med første Dampskib kjører han
  altsaa rystende og bævende herfra, men er han først hjemme ved det
  ene Universitet, flyttes han næsten uden at han veed af det efter
  den tydske Methode til det næste, -- og vi see ham igjen som en
  fuldkommen Jean de France.«
  
  Efter saadan gammelklog Tankegang mente jeg i min Visdom at tjene
  min Broder. At det Hele var hen i Veiret, og at han meget bedre end
  jeg vidste, hvad han gik imøde, behøver næppe at siges. Han kom til
  Berlin, hvor han forefandt en større Coloni af danske Studerende,
  som levede et fornøieligt Liv med hinanden. Under den sammenlignende
  Sprogforskning fandt han snart, at det var ham nødvendigt først
  at bemægtige sig den store slaviske Sprogstamme, som den Tid var
  ganske ubekjendt hos os, og efter sin grundige Maade fordybede
  han sig saa ganske i denne, at den siden blev hans egentlige Fag.
  Efter to Aars Ophold i Berlin, gik han i 1843, efter at have moret
  sig fortræffelig ved at gjennemvandre Riesengebirge, til Krakau,
  hvor han i polske Selskabskredse lærte med Færdighed at tale dette
  velklingende Sprog, derfra til Wien, derfra til Pest og Prag, hvor
  navnlig Lingvisten Kheil blev hans Ven. Kom saa i Efteraaret 1845
  hjem til os, ganske vist ikke som en Jean de France, men som en
  Videnskabsmand, der overalt hvor han kom frem, var bleven modtagen
  med Ære og med Gjæstfrihed og personligt Venskab, og alle sine Dage
  kunde vedligeholde en fortrolig Brevvexling med de betydeligste
  Notabiliteter af sit Fag.
  
  Paa den Reise han, samme Aar han døde, for sit Helbreds Skyld gjorde
  til Carlsbad, besøgte han ogsaa Prag, men forefandt ikke længer sin
  gamle Ven Kheil ilive. Hans Søn modtog ham paa det venligste, og har
  gjort mere end dette. Efter hans Død sendte denne lærde Czecker os en
  Skildring af den »danske Slavophil,« som han til Ære for sin Faders
  Ven havde ladet trykke. Deri fremhæver han foruden hans litterære
  Fortjenester navnlig to Træk af hans Charakter; hans velvillige
  Opfattelser af Modstandere, idet han aftrykker et Brev om en russisk
  Sprogmand, der havde forfulgt ham med et næsten latterligt Had,
  og hans fuldkomne Mangel paa Ærgjerrighed, idet han med en pudsig
  Motivering af Tomheden og det i Grunden Fordærvelige i saadanne
  Æresbevisninger, nødig vilde modtage et Diplom, som Æresmedlem af
  Pragernes Akademi. Ingen af os selv kunde have givet en sandere og
  skjønnere Skildring af den kjære Broder. Jeg kan tilføie, at da han
  herhjemme fik Titel af Professor, tilbagesendte han ogsaa denne
  Titel, og da han blev Ridder, bar han aldrig sit Ordenstegn.
  
  Hvem der altsaa i sin selvkloge Iver for hans Vel kom galt fra det,
  var sikkert nok mig. Jeg havde overseet, at han i sin Person besad
  en ganske anden Anbefaling end den nogen praktisk Verdensmand kunde
  give ham. Imidlertid mærkede jeg næppe selv min Feiltagelse. Det var
  en Egenhed ved vor Kreds, at vi satte vor Grundighed i at analysere
  Mennesker, for, naar deres nærværende Trin var nøiagtig bestemt,
  deraf at udlede den Fremgangsmaade, der maatte følges for at lede dem
  ind paa det næste. Jeg var deri en Discipel af E. Mynster, som var
  vor Mester i Kunsten. Hans og mine og Ludvigs Breve fra de Dage ere
  opfyldte af saadanne Kunststykker. Dog maa jeg sige til Emils Ære,
  at han selv kunde føle Faren derved, og naar han saae, han var gaaet
  forvidt, tog han udførlig til at udvikle os, hvorledes han til sin
  egen Bedrøvelse, sad fast i sine Knuder.
  
  Endelig havde jeg ogsaa nogen Vanskelighed med min Broder Christian,
  skjønt dette ikke vilde have havt stort at betyde, havde jeg ikke
  været syg. Moder formanede mig idelig til at støtte ham, hvormed
  hun egentlig vel mente, at nu, da han var kommen hende selv noget
  fjernere, skulde jeg desmere pleie broderlig Omgang med ham. Jeg
  savnede visselig heller ikke Hjærtelag dertil, men det var ikke let.
  
  Da han var aldeles opgaaet i sine medicinske og naturvidenskabelige
  Studier, og ikke delte nogen af mine religiøse og æsthetiske
  Sværmerier, var vi kommen temmelig langt fra hinanden, boede heller
  ikke mere sammen. Med sit eiendommelige Væsen, vexlende mellem
  støiende Overgivenhed og ubehjælpelig Forlegenhed passede han heller
  ikke i min temmelig forfinede Kreds. Vi mødtes kun, naar jeg søgte
  ham, og i hans Omgang var jeg atter en fremmed Fugl.
  
  Da jeg i Begyndelsen af September vendte tilbage fra Lolland, hvor
  jeg foreløbig var bleven hjulpet noget op, fandt jeg Byen som ganske
  forandret. Det var som alt var sunket sammen for mig. Adolf var død,
  og hans Moders Hus, som var blevet mit egentlige Hjem, var opløst
  i Sorg. E. Mynster laa paa sit Yderste, og jeg blev syg, naar jeg
  saae til ham. Lunddahl tænkte kun paa sin Forlovelse og var ifærd
  med at afgaae til Frederiksborg, hvor han var bleven Adjunkt. Ludvig
  Mynster var svag og tilbageholdende; han besøgte ikke mig, og naar
  jeg kom til ham, hørte han kun paa min Tale, uden at give mig noget
  igjen. Moder var ogsaa syg, og havde ikke Leilighed til at see mig i
  Roskilde, og Caspar var forsvunden uden at lade høre synderlig fra
  sig. Endelig var gamle Onkel sovet hen det Efteraar efter sin lange
  apoplektiske Svaghed, og skjønt min Tante altid viste mig samme
  Godhed, var hun dog nødt til at indrette sig et mere indskrænket Hjem.
  
  Saa kom mine Paroxysmer igjen og medtog mig forfærdeligt. Jeg kunde
  intet foretage mig, kun ligge paa min Sofa og lade mit Hjærte banke
  ud, saalænge det vilde, med en Fornemmelse, som naar det var færdigt,
  var Livet det ogsaa. Det var det dog ikke. Naar et Par Døgn var
  gaaet, rettede Legemet sig igjen, og jeg vandrede, først vaklende,
  siden ret livlig om i det gamle Kjøbenhavns maleriske Yderkanter, som
  jeg havde saa kjær. Een Ting hjalp mig fremfor alt, Sygdommen havde
  den Charakter, at mens Blodet gik som en Vandmølles Klappren, og ikke
  lod til at ville andet end sprænge den opslidte Maskine, gik Tankerne
  ligefuldt saa høit som lysende Skyer og trækkende Svaner. Midt i mine
  Ynkeligheder tilbragte jeg de festligste Timer.
  
  Krøb jeg saa op, saa skrev og skrev jeg, kun ikke om Sygdommen, men
  ud af de høie Tanker, at de hjemme ikke skulde vide for meget om,
  hvad jeg led. Blev det mig for skummelt i min fattige Regentsstue,
  listede jeg hen i Familien, og Farbroder Scavenius's gamle Gaard
  i Studiestræde var mig nu det kjæreste Sted, der var Fred og
  Kjærlighed. Jeg har et langt Brev til min Søster fra 4. October.
  Efter en udførlig Udgydelse over Familiekjærlighed i den analyserende
  Stil, som jeg yndede saameget, fortæller jeg om mine Beskjæftigelser
  adskilligt, der levende sætter mig tilbage i Livet den Tid:
  
  »Jeg hører, hvor behageligt Grethe og du har faaet det indrettet
  sammen. Søren er vist ikke lidt glad over, naar I kunne faae nogen
  Beskjæftigelse, hvori I alle kunne deltage[6]. Jeg sendte min Bog[7]
  med Professor Poulsen, da Ludvig Mynster sagde, at I ønskede at bruge
  den. Det er et smukt Foretagende at læse den sammen, men det er ogsaa
  meget vanskeligt, gid det maa lykkes Eder. Paa Lolland prøvede vi
  paa at indrette en saadan Conversation, men det endte med, at jeg
  selv maatte læse det alt, hvormed de andre ogsaa paastode, at de var
  bedst tjente. Saa anordnede jeg Scenen saa smukt som muligt; under en
  stor Eg i Skoven sad jeg paa en Bjelke med Kredsen af de andre lidt
  under mig, og foredrog meget ivrig hele Tasso. I Roskilde veed jeg
  ikke, hvordan det er, jeg har mindre Dristighed til sligt, jeg aner
  bestandig Mangel paa Deltagelse. Især naar Talen er om Goethe, veed
  du jo, hvor jeg maa ryge sammen med Moder. Bryd du dig ikke om hendes
  Meninger om ham -- hun maa gjærne vide, at jeg omgaaer hende -- kjend
  du ham selv af hans Frugter. Dersom du ret vilde vove dig ind i hans
  yndige Tankevæv, tvivler jeg ikke om, at du jo der i mangfoldig
  Henseende vilde finde Correspondenter til indre Stemmer i dig selv.
  Tænk blot paa Prindsessen i Tasso, ikke et Ord maa du lade gaae forbi
  i hendes Replikker; om du kan følge dem, vil du finde hele Verdener,
  der vel er værd at besøge. Vor Tid vilde ikke være saa bange for sin
  egentlige Stifter, den usædelige Goethe, dersom den ret kjendte sine
  egne dybeste Tanker. -- Jeg er Reconvalescent og er taget herhen til
  Tante Amalies hyggelige Stue, hvor jeg morer mig med Tegning. Vi
  snakke meget, mens jeg lader Blyantet gaae ..... Heller ikke har jeg
  Grund til at klage, da min Phantasie staar mig meget godt bi, naar
  jeg mangler Selskab. Skriv mig saa snart til, kjære Søsterlil!
  
   [6] S. Thrige var endnu ikke forlovet med min Søster, men en
   flittig Tilbeder.
  
   [7] Et Bind af Goethe.
  
                                                    Din Johannes.«
  
  Ja, min Fantasi stod mig kun altfor godt bi, jeg levede et høit
  Liv. Men det kunde ikke undgaaes, at Hjærnens stærke Arbeide
  virkede paa Blodløbet. Jeg vilde ikke troe det, før de svære Anfald
  af Congestioner til Hjærtet igjen slog mig ned, men det var dog
  Overanstrengelse.
  
  Moder læste det ud af mine Breve. Saa godt en saadan Skrivelse som
  den anførte end saae ud, vakte den dog hendes Mistanke, og hun sendte
  mig en lang Formaning til at tage Livet anderledes. -- »Giv blot for
  en Tid slip paa dine kjære Digtere, paa Kunstnere og Malerisamlinger.
  Sværm hverken for Kusiner eller Fættere, og skriv for Himlens Skyld
  ingen Vers. Tro ikke, at en forfinet og, som du mener, forædlet
  Nydelse af Livets Skjønheder er det eneste, der har Værd. Man kan
  ikke hverdag drikke Vin og spise Sukkerbrød. Den sande Lykke, Fred,
  Munterhed kan naaes ved simplere Midler.«
  
  Jeg følte Sandheden heraf, men jeg var kommen saa vidt paa min
  forjagede Vei, at jeg ikke kunde andet end at værge mig med
  alle Midler mod den, der vilde spærre mig Veien. Det var mig en
  Trossag, at jeg selv havde forskyldt min Elendighed, men jeg satte
  Skylden i det gamle Menneskes Slethed, vilde ikke see, at det nye
  handlede endnu værre med mig. Jeg vidste, jeg maatte holde igjen
  paa Sindsbevægelserne, men jeg kunde, selv under Kampen derfor,
  dog ikke undvære dem. Blot jeg nogle Dage, blot jeg en eneste Nat
  igjennem kunde styre mit Hjærtes vilde Bølgegang, vilde det blive
  godt, sagde jeg til mig selv. I denne Stemning fik den Modstandsaand,
  der desværre altid har været mit naturlige Menneske, Magt med mig.
  Jeg lod hele tre Uger gaae uden at svare, og først efter gjentagne
  Mindelser, holdte i ligesaa rørende moderlig Tone, som hendes første
  Brev, sendte jeg Moder et Svar, som jeg endnu skammer mig over som en
  begaaet Forbrydelse.
  
  Efter nogle Undskyldninger om Helbredet, det jeg nødigst vilde tale
  om, skriver jeg: »Dit Brev har jeg ikke synderlig Lyst til at svare
  paa, da det næsten intet indeholder, som passer paa mig, men en Del
  Fordringer, som let kunde give mig Lyst til at svare noget haardt,
  dersom jeg ikke vidste, at saadanne Anskuelser tilhøre en Charakter,
  der nu eengang ikke lader sig forandre. Jeg vedbliver derfor at svare
  med de smukke Ord, du omtaler.« -- Moder havde skrevet: »Jeg veed jo
  ikke, om du er bedrøvet, fordi du synes, jeg nu ogsaa er slem ved
  dig, eller du som sædvanlig har nogen søde venlige Ord tilrede til
  lille Moder.« -- Saa vedbliver jeg med hvad der mindst er smukke Ord:
  »Skjønt dine Ord fra Sandhedens Side er meget slemme, kan jeg dog
  med Føie intet bebreide dig, da du efter dine Forhold har gjort dit
  Bedste. Dine Anskuelser om et Menneskeliv og din Maade at behandle
  det paa, er omtrent som om en Maler, der aldrig havde seet et nøgent
  Menneske, vilde afbilde Leddene paa Lemmerne som Jærnhængsler, fordi
  han seer, at andre Ting dreie sig om saadanne Led. Saaledes som du
  foreslaaer, kunne vel mange andre Ting bevæge sig, men Aandens indre
  Veie gjøre det nu eengang ikke. Lad os derfor ikke tale mere om den
  Sag.«
  
  Derefter fortæller jeg vidtløftig, hvorledes jeg havde indrettet min
  Dag, saa tæt som muligt besat med theologiske og æsthetiske Studier,
  kun afbrudt af den lange altfor svære Vandring ud paa Strandveien,
  hvor jeg spiste til Middag, og selv paa denne Vei havde jeg en Bog
  med, som jeg læste gaaende. Paa Tilbageveien saae jeg ind til den
  syge E. Mynster, som ikke kunde tale. Dertil paastaaer jeg, at jeg
  er i udmærket Stemning, skjønt jeg i Virkeligheden var meget syg
  og fortvivlet nok. Sluttelig kommer jeg igjen tilbage til det, jeg
  mindst skulde sige:
  
  »Hvad der smerter mig mest i Eders Breve, er Savnet af oprigtig
  Deltagelse i mine Interesser. Derom kan der naturligvis ikke være
  Tale, saalænge du endog med Heftighed sætter dig imod dem. Du kan
  troe, kjære Moder, at det vilde vederkvæge mig langt mere end
  Medicin og Sundhedsregler, om jeg kunde føle, at jeg havde et Hjem,
  der ikke var mig fremmedt, der med nogen Tillid kunde følge mig,
  og beundre, hvad jeg maa hengive mig til. Dog ogsaa heri vilde det
  være altfor haardt at bebreide Eder noget, da I dog paa Eders Maade
  holde meget af mig. Hvad du ikke kan forstaae, kan jeg ikke fordre,
  at du skal dele; og at du ikke kan det, er vistnok ikke din Skyld.
  Verden indeholder flere Ulykker, end man tør lægge paa eet Menneskes
  Skulder«.
  
  Jeg skrev altid dengang i en overlegen Tone, men dette er det
  haardeste, jeg nogensinde har udladt mig med til den mest velsignede
  af alle Mødre. Ak saa dybt var jeg falden fra mit uendelige
  Kjærlighedssværmeri. Jeg indbildte mig noget af den hellige Aand, og
  mødte saa min Moder med det sædvanlige Vaas, at man skal kaste alle
  Kjærlighedsbaand af sig for det Helliges Skyld. Som om min Moder
  ikke var lige saa god en Christen som jeg. Dette maatte mest af alt
  bedrøve hende.
  
  Forvirre hende kunde det dog ikke. Hun vidste bedre end jeg,
  hvorledes det stod sig med den Sag. Det havde intet paa sig med min
  stadige Paastand om, hvad jeg formaaede i min høie Stemning. Fem
  Dage efter bad jeg hende, om jeg maatte komme ud til hende. Jeg giver
  Skingrunde og skriver endnu en Del om de sædvanlige høie Interesser,
  og mener, jeg skulde kun blive der en Ugestid, men i Virkeligheden
  kunde jeg ikke mere. Hun svarer saa kjærligt som muligt, at hun
  glædede sig usigeligt til at have mig hos sig, men havde ikke turdet
  bede mig derom. -- »Vi skal nok være gode ved dig, naar du selv vil
  være skikkelig. Tag nogle Bøger med dig, og du skal have Lov til at
  fordærve din lille Søster.« -- Det vil sige, læse Göthe med hende.
  Æsthetiken skulde altid smelte sammen med Theologien i en høiere
  Enhed, men Enheden var, sørgelig at mindes, bleven til et temmelig
  uforskammet Aandsaristokrati.
  
  Om jeg kom til Roskilde dengang, husker jeg ikke. Det har næppe været
  mig muligt. Det var i Begyndelsen af November, og den Maaned kom jeg
  mest til at ligge i min Seng.
  
  Det er en trist Historie, jeg har kun lidt Lyst at fortsætte den. Det
  er muligt, at et Menneskes Evner maa udvikles ved, at det kommer til
  Klarhed, hvor yderlig, hvor skarp og hensynsløs enhver Stemning kan
  blive i sin Egenraadighed, og hvorledes ogsaa den ædleste Følelse
  ved at kjæle for den som et Klenodie, man har kjøbt for al sin
  Eie, kan slaae om i sit Vrængebillede. Det er muligt, at man for
  at lære Templets Tinde at kjende, maa ud paa den svimlende Sten,
  hvorfra Djævelen frister til at styrte sig ned. Der er Toner i de
  hellige Ord, som ikke forstaaes, før man har været i den Ørk, hvor
  Anfegtelserne sees som Spøgelser, og Eneboeren øiner dem, om han
  end ikke magter dem. Men hvad der end kan høre til at lære Høiden
  og Dybden og Bredden og Længden at kjende, vilde jeg dog ønske, at
  jeg havde holdt min Mund med mine indre Erfaringer. De evig lange
  Betragtninger, jeg opvartede med, ere visselig ikke behagelige at
  læse. Min verdensomfattende Kjærlighed var bleven til Hensynsløshed
  mod dem, der vare mig kjærest, min Ætherflugt med Profeter og Poeter
  var bleven til en hovmodig Indbildning om at jeg alene forstod at
  flyve. Jeg var en selvbehagelig og uærlig Populærfilosof, en syg
  Stakkel paa mit Legeme og ikke mindre i mit Sind.
  
  Hvad der foregik i den ynkelige Maaned November 1841, veed jeg knap
  mer. Jeg laa paa min Sofa og kunde intet andet foretage mig end at
  lytte efter mit Blods Hamren. Jeg krøb i min Seng, naar jeg fornam,
  jeg ikke kunde støtte paa Benene; jeg listede ud, naar de igjen vilde
  gjøre en Smule Tjeneste, men maatte sætte mig paa enhver Bænk, enhver
  Trappesten, der tilbød sig. Og jeg følte kun lidt Ro, naar jeg kunde
  naa hen til dem af mine Slægtninge, der forstyrrede mig mindst, fordi
  jeg, mens de gjorde mest for mig i deres Kjærlighed, ansaae dem for
  i deres Aandløshed mindst at kunne forstaae mig.
  
  Da jeg ikke mere formaaede at læse og skrive, og dog ikke kunde
  undvære nogen Hjælp til at komme igjennem den meningsløse Tid, tog
  jeg, som den mindst foruroligende Bog, jeg vidste, til Peer Paars, en
  skrækkelig Parodi paa min Tilstand. Men kom ikke en halv Side ned,
  før jeg maatte skyde den fra mig; end ikke at see paa Bogstaverne
  kunde jeg taale. Jeg led mest ved, at jeg ikke kunde udholde at
  være ene, og dog endnu mindre kunde underholde mig med nogen. Min
  kjærlige Broder Christian og min godmodige Fætter Vilhelm, begge
  Læger, skiftedes til at sidde hos mig, mens jeg laa hen i fortvivlet
  Taushed. Takket være de, for det gode, de gjorde mig. Men en underlig
  Tak fik de. De var det mest beroligende for mig, fordi jeg kunde
  antage, at de mindst vidste, hvad der var Grunden til min Elendighed.
  
  Mine gode Onkler og Tanter kom jævnlig til mig, og sendte mig alt,
  hvad de kunde tænke, maatte kvæge mig. Men min Bolig paa Regentsen
  var mindst indrettet paa at huse en saadan Patient, og efter at der
  var talt om at sende mig paa Hospitalet, fandt de det raadeligst at
  gjøre langt mere for mig. Sidst i Maaneden, i de samme Dage, Emil
  Mynster lukkede sine uforglemmelige Øine, flyttedes saa min Seng hen
  i Farbroder Scavenius F.s Hus. Jeg troer endogsaa, han indrømmede
  mig sit eget Værelse, idetmindste kunde det ganske ligne ham og hans
  Hustru, den Tante Amalie, som havde al den Kjærlighed, jeg havde
  indbildt mig at have.
  
  Der laa jeg nogle Uger. De bedste Læger saae til mig og mente, jeg
  havde en Hjærtesygdom. De gav mig meget Digitalis, men deraf blev
  jeg endnu mere svækket. Saa rystede de paa Hovedet og mente, at den
  Sygdom snart vilde gjøre Ende paa mit Liv. Det samme mente jeg selv,
  hvergang Anfaldene kom over mig, og det gjorde de hver Dag. Det er
  umuligt at være de kjære, nu hedengangne Sjæle taknemlig nok for,
  hvad de gjorde for mig, men den Gang er jeg bange for, at jeg ikke
  tænkte nok derpaa. Jeg havde nok i mit evige Mellemværende, og lærte
  i de Dage og Nætter at lade Legeme være Legeme, og befale min Sjæl i
  Guds Haand.
  
  Moder kom til Byen forat hente mig hjem til sig, og jeg kom dog
  saavidt paa Benene, at jeg turde forsøge derpaa. Jeg blev sat i en
  lukket Vogn ved hendes Side med en Flaske kjølende Mixtur i Haanden.
  Jeg tømte hele Flasken paa Veien, men jeg troer dog, at jeg mere end
  den røde Drik skyldte Følelsen af Moders Haand i min, at jeg med
  nogenlunde Fred naaede det kjære lille Hjem i Roskilde. Skulde jeg
  nogetsteds kunde rette mig, saa maatte det være der, bestandig med
  mit vildt fantastiske Hoved støttet til Moders utrættelige Skulder.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITEL.
  
  UVIRKSOMME AAR.
  
  
  At skifte Opholdssted er et anerkjendt Middel mod nervøse
  Skrøbeligheder, at skifte Læge kan ogsaa undertiden være godt.
  
  Moders Huslæge var ogsaa hendes Husven, og hans Børn vore Venner. Han
  var en egen Mand, som skjønt han af Tænkemaade var en Nutidsmand, dog
  i sit Væsen mindede om forrige Aarhundredes Cavallerer. Hans Nydelse
  var at conversere Damer, og som en yndet Læge vidste han naturligvis
  alle Byens og Egnens Krøniker og Hemmeligheder.
  
  Han rystede paa Hovedet ad de kjøbenhavnske Læger, og forklarede
  mig med sin behagelige Veltalenhed, at Dr. Mansas Digitalis og Ole
  Bangs Piller endmere havde ødelagt mit Nervesystem. Jeg skulde kun
  nyde Naturens primitive Gaver saa rigeligt som muligt, lade fem
  være lige, glæde min Moder med en Latter, og mig selv med en Pibe
  Tobak, og vilde jeg endelig have Medicin, kunde jeg tage mig en Snaps
  saltet Brændevin, førend jeg gik min Morgentur. I nogle Uger tog jeg
  Snapsen, men tog mig saa den Frihed at lægge den af, da jeg gjorde
  den samme Erfaring, som jeg i Kjøbenhavn havde gjort med et mig til
  Frokost ordineret Glas Portvin, at min Natur har Antipathi mod stærk
  Drik. Ganske vist smager den ogsaa modbydelig, bemærkede han leende.
  Men Tobakspiben vænte jeg mig efterhaanden til, og fik dermed den
  Uvane. Den gjorde mig godt som en tankeløs Underholdning.
  
  Underholdning var det, jeg trængte til, da min Ulykke kom indenfra;
  men det var en vanskelig Vare at faa fat i den lange ledige Vinter
  igjennem. Læse kunde jeg aldeles ikke, jeg kom ikke en Side til
  Ende, om det saa kun var i en Avis, før Blodet bruste i mig. Ogsaa
  Samtale maatte jeg være meget varsom med, og at være ene var mig
  rent umuligt, det var at kalde al Elendigheden over mig. Nætterne
  var min Ulykke, det er ikke til at beskrive, hvad jeg oplevede, naar
  jeg vaagen paa min mørke Vagt lurede paa de Hærskarer af Spøgelser,
  hele Egnen, hele Verden var befolket af, og af Mathed dysset i Søvn
  saae dem i tindrende Klarhed og hørte dem buldrende trampe opad
  Trappen og bryde ind ad Døren, saa jeg foer op med et Skrig. Jeg har
  aldrig taget noget søvndyssende Middel, og vel vogtet mig for Opium
  i nogensomhelst Skikkelse, men jeg troer, at kun en Opiumsspiser
  kan gjøre sig en Forestilling om saadanne Aandescener. Ikke at mine
  Tanker noget Øieblik svigtede mig, med ganske nøgtern Besindighed
  satte jeg mig ind i Sagen, og gjorde mine Iagttagelser baade
  psychologiske og æsthetiske om Drømmeverdenens Natur. Men det hjalp
  mig ikke; at den kom og faldt over mig med al sin Frygtelighed var
  det visse af Sagen.
  
  Det eneste, der blev tilbage at støtte mig til, var da det stille
  Liv i Dagligstuen med de hyggeligste af alle Fæller, Moder og
  Søster. Men hvad skulde jeg foretage mig? At underholde dem med
  mine Trængsler var baade Synd mod dem og for mig selv den største
  Fare. Da maa jeg takke mit paa Hjælpekilder temmelig righoldige
  Sind for, at jeg tvungen af Nøden udfandt den Kunst at fylde Tiden
  med stille Betragtning af de udvortes Gjenstande, der omgav mig. Nu
  da jeg desværre havde Tid nok, lod jeg mine Øine -- eller mit Øie,
  for jeg har det efter min Moder kun at see med eet ad Gangen, hvile
  paa enhver Gjenstand, ligegyldig hvilken, en Tallerken paa Dugen,
  en Plante i et Glas eller en Potte, mine Stuefællers Klæder, deres
  Bevægelser, min Moder ved Rokken og min Søster ved Vinduet med Bog
  eller Sytøi, hele Stuens stille Belysning og alle Omridsene eller
  rettere, hvor den ene Farve hørte op og den anden begyndte, hvilket
  skjønt Forhold de alle stod i til hinanden, hvilke egne Nuancer de
  antog i Skyggen, indtil Farven næsten, dog aldrig ganske forsvandt
  i det dybeste Mørke. Hvorledes saa dette vexlede med forskjellig
  Belysning, hvor fint det maatte bestemmes ved roligt Lys, hvor stærke
  Modsætningerne kunde blive, naar Sollyset faldt ind, og hvor sikkre
  de modsatte Farver kunde staae mod hinanden i Vinduesstokkenes
  Skygger paa de hvide Gardiner, især naar der blev rullet ned for
  Eftermiddagssolen.
  
  Min værste Angst var at skulle være ene, og den tyngede mig desmere,
  fordi jeg skammede mig ved at bekjende den, naar de andre tilfældig
  gik ud. Saasnart jeg blev alene i Stuen, gik jeg strax fra Sands og
  Samling, Blodet begyndte at bruse, og jeg blev syg. Jeg foreholdt mig
  bestandig med alle tænkelige Grunde, hvor urimelig min Uro var, men
  den grusomme Angst overfaldt mig dog, mod den hjalp intet Middel,
  netop fordi den var ganske uforstaaelig. Den var mig i flere Aar en
  grulig Plage, og er til Tider kommen igjen, saa jeg en stor Del af
  mit Liv ikke har været sikker for den.
  
  I de Aar jeg omgikkes ham, viste han mig det inderligste Venskab.
  Desværre kunde jeg ikke gjøre ham Gjengjæld med at beundre hans
  Kunst, men ringeagtede ham dog ikke derfor. Tvertimod ansaa jeg og
  anseer endnu en Kunstner, om han end er maadelig for at staa saa høit
  som det Trin, han i sin Kunst indtager, over andre Mennesker, der
  Intet formaaer.
  
  Jeg samlede hvad Billeder jeg kunde faae. I Bibliotheket fandt jeg
  ikke andet end Thorvaldsens Værker. Men snart kom jeg i Besiddelse
  af flere Billeder, der førte mig videre. Jeg havde i det Aar faaet
  mig en Ven i Maleren Thorald Læssøe. Jeg husker ikke, hvor jeg
  havde truffet ham. I de Dage behøvedes der ikke meget til at slutte
  Venskab. Et Møde i et Atelier eller paa et Galleri, hvor man kom til
  at gjøre nogle Bemærkninger, var nok til at fatte Interesse. Han
  saae hyppig til mig i den Tid, jeg laa syg paa Regentsen, bragte
  mig Druer og andre behagelige Sager og talte hjærtelig opmuntrende
  til mig. Da jeg var kommen til Roskilde, sendte han mig saa en stor
  Bunke Billeder, fortrinlige Raderinger, Kobberstik, Træsnit og sligt,
  den Tid en endnu større Skat end nu, da man kan see ypperlige Ting i
  enhver Journal.
  
  Dette gav Stødet til, at jeg vovede mig videre. Jeg forelskede mig
  saaledes i Raderingerne, at jeg ikke kunde lade være at copiere
  Landskaber af Waterloo og Swanwelt. Og da jeg fandt, at det ikke
  anstrengte mig synderlig mere med min Pen at efterligne Raderingens
  fine Streger, end at eftergaae Naturens Linier og Farver, blev dette
  mig en rig Kilde til stille Nydelse. Da jeg saa havde gjort en Række
  Pennetegninger, som var i alt Fald til min egen Tilfredshed, gik jeg
  til Naturen. Jeg kunde ikke sidde ude, men fra vore Vinduer oversaae
  vi Kirkepladsen og en stor Del af Egnen. Saa tegnede jeg derefter,
  først Enkeltheder, siden det Hele. Jeg mindes en Dag, jeg sad ved
  Vinduet og arbeidede paa et stort Billede af Domkirken og Pladsen, og
  var netop kommen ned til Forgrunden, hvor jeg havde gjort mig megen
  Umage med et stort Asketræ, som hang ud over Domprovstens Havemur;
  da blev Døren slaaet høit op, og Vilhelm Marstrand traadte ind. Jeg
  havde ikke seet ham i fem Aar, han var netop kommen tilbage fra sin
  første italienske Reise. Mens han paa sin lette naturlige Maade
  gav Moder Haanden og ruskede i mig, havde han allerede kastet sit
  Blik paa mit Billede og udbrød: Nei see, kan du gjøre saadan noget!
  Ja, saavidt er jeg da kommen, svarede jeg, tænkende paa Asketræet,
  men meget forlegen over at være bleven overrasket af et saadant
  Kunstnerøie; og Samtalen gik videre, som om han aldrig havde været
  borte.
  
  Juleaften blev mig en af de tungeste og bragte mig dog den bedste
  Glæde. Professor Blochs Familie ønskede, at vi skulde tilbringe den
  hos dem, og Rectorboligen var os altid et kjært Sted at komme. For
  mig var det ikke at tænke paa, det var i min allersvageste Tid. Men
  skjønt jeg vidste, hvad det vilde koste mig at være ene, skjulte jeg
  dog min Angst saa godt jeg formaaede, for at faa Moder og Søster til
  at gaae. Saa sad jeg ene. Storm og Snesjap buldrede mod Ruderne,
  og Stuen saae trist ud, men jeg fik ikke Tid til at tænke paa
  Omgivelserne. Blodet buldrede i mig, som jeg skulde sprænges, og det
  hjalp intet, at jeg gjennemgik hele Skalaen af de tidtnok indøvede
  Beroligelsesmidler, at jeg forklarede mig selv paa det forstandigste,
  at det hele var Indbildning, jeg blev mere og mere syg. Jeg søgte at
  bevæge mig paa Gulvet, jeg stod og pressede Panden mod Ruden, jeg
  kastede mig paa Sofaen, men det forfærdelige lod sig ikke afvende,
  jeg maatte igjennem de ensomme Timer, om det saa skulde koste mit
  Liv. Saa holdt jeg det ud, som jeg har holdt saamangen lang Nat ud,
  ogsaa de værste Timer liste sig til Ende, og endelig kom Moder. Hun
  havde forladt Selskabet tidligere for at see til mig, og blot at
  see hende var allerede Hjælp. Hun sad noget hos mig og talte mig
  tilrette, og da jeg var bleven lidt roligere, krøb jeg i Seng.
  
  Som jeg endnu laa og kjæmpede med mig selv, hørte jeg glade Stemmer
  under Vinduet, Smaalatter, Hvisken og afbrudte Udraab, det tog ingen
  Ende. Nu har han da fulgt hende hjem, tænkte jeg, men dette er dog
  for galt. Endelig blev der da Ende paa den Sigen Godnat, og Moder,
  som stod øverst paa Trappen, modtog sin blussende Datter i sine Arme.
  Hendes forlængst erklærede Elsker havde benyttet den korte Vei over
  Kirkepladsen til at faa hendes Ja.
  
  At den søde Søster sad længe hos Moder, inden de kom til Ro, var
  naturligt nok, men for mig Stakkel var det usigelig tungt, at ligge
  og vælte mig paa mit Leie uden at kunne deltage i deres Glæde. Jeg
  maatte dog see min Søster, men min Tilstand var fortvivlet, saa
  meget mere, som jeg maatte skjule den. Ak, kun altformeget af mit
  Ungdomsliv er paa den Maade blevet mig forspildt.
  
  Jeg fik mig altsaa en Svoger i Søren Thrige, men Overgangen var ikke
  stor. Han havde siden Skoletiden været saa hjemme hos os, at han for
  Moder var bleven som en Søn. Det har han og i Sandhed altid været,
  ingen kunde gjøre mere for sin Svigermoder, end han har gjort.
  
  Saaledes sad jeg Vinteren til Ende hos min Moder, kom nogenlunde
  tilrette, og vendte med ganske godt Mod tilbage til min Regensstue i
  Begyndelsen af April 1842. Mine Breve fra denne Maaned see meget godt
  ud, men jeg kan ikke tro andet, end de har været til mere Bekymring
  end Trøst for Moder. Hun saae kun deraf, at jeg havde styrtet mig ind
  i mit forrige anstrengte Liv; det vilde næppe ende godt. Jeg taler
  meget om, at gjøre alt aandelig, deri indbefattet Biblen saavelsom
  den hedenske Oldtid, Kirkehistorien saavelsom Digternes Fantasmer.
  Jeg klager stærkt over, at jeg ingen havde, der kunde dele mine
  Tanker, og at Ensomheden var det, der tyngede mig. Alt dette er
  udenoms Tale, jeg var syg, meget syg, og allerede i næste Maaned gik
  de Afbrydelser i mit Arbeide, som jeg kun løseligt havde berørt, over
  til fuldstændig og vedvarende Afmagt.
  
  Saa kommer der sidst i Mai et helt trøstesløst Brev til Moder. Det er
  den gamle Historie: jeg sad ensom ubeskjæftiget i min Stue, hvor jeg
  hverken kunde udholde at være stille eller lindre mig ved at vakle ud
  i Gaarden og faae mig en Samtale: jeg kunde end ikke i den letteste
  Bog læse en Side til Ende; mine Hænder rystede, mit Blod hamrede, saa
  Ribbenet og Kjødet paa venstre Side var ømme deraf, jeg forfærdedes
  ved at see i Speilet, hvor indfalden og huløiet jeg saae ud; og under
  alt dette min Bekymring for, hvorledes jeg skulde kunne bringe det
  saavidt, at jeg kunde aabne mig en Levevei.
  
  Moder var dog mindst den, der tabte Modet. Hun havde strax en god
  Udvei for den nærmeste Fremtid. Hun havde lovet sin Broder, Frederik
  Tauber, tidligere Præst paa Vallø, nu Præst i Eiby og Dalby ved
  Kjøge, at tilbringe Sommeren hos ham, og han havde selv bedet hende
  at tage mig med, og hun udkaster et tillokkende Billede af, hvor godt
  jeg skulde have det der, blandet med en Del opmuntrende Spøg.
  
  Efter min Hjemkomst fra Landet, forsøgte jeg mig igjen paa Regentsen,
  men det gik endnu værre end før. Det var mig umuligt at blive der, og
  da Moder foreslog mig at søge en Huslærerplads paa Landet, var det
  mig ligesaa umuligt at vove mig dertil. Hun vidste ikke, hvor svag
  jeg var. Da der nu kun var et halvt Aar tilbage, fik jeg Tilladelse
  til først at nyde dette, naar mit Helbred var blevet bedre, og søgte
  saa atter for denne Vinter tilbage til min moderlige Rede i Roskilde.
  
  Der var i denne Sommer foregaaet noget i Roskilde, som jeg ikke kunde
  holde mig uden for, og som voldte mig megen Sorg. Det er ogsaa mere
  værd at fortælle end de andre Smaating, jeg oplevede, da det angaaer
  en udmærket Mand.
  
  Vilhelm Marstrand var, som jeg alt har omtalt, kommen hjem fra
  sin første femaarige Sydlandsreise. Jeg havde kjendt ham fra min
  Skoletid; han var min Halvbroders Fætter -- hans Moder var en Søster
  til Broder Caspars Fader -- og han blev snart min Ven, skjønt der i
  Alderen var ti Aars Forskjel paa os. »Jeg mener da, Venskabet behøver
  ikke at være saa halvt som Fætterskabet,« sagde han. En Ære, jeg
  skjønnede meget paa.
  
  Vi havde i Kjøbenhavn havt et sluttet Selskab, som en Aften om Ugen
  kom sammen hos hans Moster, Thea Smith, en gammel venlig Dame,
  som vi alle kaldte Tante Thea, og som havde sin Bolig i Petersens
  Jomfrukloster i Vimmelskaftet. Det var hendes Glæde at see Ungdommen
  omkring sig, hun dækkede et rigeligt Bord, og var stolt af at
  kunne see hvor stor en Flok, der tog Sæde om det. Vi kaldte det
  Fætterklubben, fordi de fleste af hendes Gjæster stod i dette Forhold
  til hinanden. Der var Brødrene Marstrand, særdeles Vilhelm og den
  smukke Søofficeer Osvald, der var Brødrene Smith fra Møen, særdeles
  den poetiske Theolog Troels, der var min Broder, Caspar Smith og
  min Fætter Adolf Fibiger, og flere Fættere og flere Venner, som
  Malerne Købke og Constantin Hansen og Architekten Bindesbøll, og
  yngre Medlemmer holdt sig til, ogsaa Cousiner. Af dem, der beskedent
  lyttede til den faste Stok var jeg. Stemningen var udmærket, naturlig
  og hjærtelig, og tumlede sig i overstadig aandrig Lystighed. Det var
  i mine første Studenteraar, jeg begyndte at komme der, medens Vilhelm
  var borte, men ogsaa senere, mens han boede i en underlig gammel
  Leilighed i Børsgaden, hvor han bedækkede de skumle Vægge med en
  mægtig Samling af sine hjembragte Studier.
  
  Saa saae jeg ham ikke igjen, før han i Vinteren 1841-42 slog ned i
  Roskilde. Han havde der en stor Flok Cousiner. Hans Moster Rikke,
  en svær og imponerende Frue, der med sin groteske Lystighed, sin
  ustyrlige Lunefuldhed og sin uordentlige Paaklædning mest af alt
  lignede en flot Italienerinde af Middelstanden, var gift med Byens
  Borgemester og Byfoged, Justitsraad Foss, en snu Bonvivant, der
  vendte og dreiede med Borgerstanden som han vilde, ved vexelvis at
  bruge Magten i gammel Stil, og tage dem under Armen i ny.
  
  De havde syv Døttre, alle smukke, men meget uopdragne, Huset var
  stort, og Stillingen anselig, der kom mange, men alle forbausedes
  over Familiens underlige Væsen. Altid Skrig og Skraal af Børnene,
  der sloges i Krogene, Hvisken og Tisken af de unge Piger om deres
  Kjærlighedshistorier, Forfærdelse over Besøg, naar man ikke var
  paaklædt, og Moderen foer da altid om i Nattrøie, og forgik af Latter
  eller rev sig i Haaret af Fortvivlelse. Faderen listede gjennem Stuen
  med en Vinflaske under Armen for at faae sig en lun Time i sit
  Contor med en Gjæst, som skulde vindes i et for Byens Vel vigtigt
  Øiemed.
  
  Da Vilhelm M. kom hjem, var han 31 Aar, var kjed af sit omvankende
  Kunstnerliv, havde Lyst til at skabe sig et Hjem, og saae sig om
  efter en Livsledsagerinde. Det var hans Natur ikke at gjøre mange
  Omstændigheder, og Cousinerne var dog værd at see paa. Fra deres
  Side var de spændte af Forventning om det skulde lykkes en af dem at
  vinde den berømte Fætter; ikke at fortænke dem i, han var dengang en
  meget smuk Mand, og de var ikke af de Tilbageholdne. Situationen var
  dog ikke uden Fare, de havde Rivaler. Der var de fire Cousiner paa
  Møen af et lignende varmt Temperament, dem stod han fra tidligere Tid
  i nærmere Forhold til. Men hvad dem angik kunde man stole paa sin
  Overlegenhed i Skjønhed. Farligere var det, at der fandtes endnu to
  Cousiner i Ringsted, som i den blonde Art vel kunde tage det op med
  de mørke Roskilde Damer. Det gjaldt at benytte Tiden, Huset straalede
  i sin bedste Glands, Toiletterne kom virkelig i Orden, Øinene
  løftedes mod Himlen og saae ængstelig til hinanden, og Fætteren kom.
  
  Det lykkedes virkelig. Der kunde kun være Tale om de ældste, de
  andre var for unge. »Naa, Vilhelm! hvem skal det saa være? Anna
  eller Thekla?«, sagde Moderen med sydlandsk Frimodighed. Den
  ældste var ikke saa lidt af en Kokette, som øvede sine Kunster paa
  Skoleballerne. Den anden var en god og paa sin Maade forstandig Pige,
  der opretholdt Dyden mellem en Flok, der idetmindste til Tider fandt
  den mindre behagelig. Han valgte den sidste, og det varede meget
  kort, inden de var forlovede.
  
  Vilhelm M. leiede sig et Attelier paa Roskilde Hovedgade, og sad
  der Sommeren igjennem, og malte smukke Ting. Særdeles en Mindeskive
  til Byens Skytteselskabs Festsal, hvorpaa han portræterede alle de
  hæderlige Borgermænd, grupperede om Fuglestangen, med sin kjære
  tilkommende Svigerfader mellem den uniformerede Brandmajor, Værten
  i Prindsen, og en bekjendt Husarritmester, der førte Byens Garnison.
  I Baggrunden saaes Skibsbroen med Jagternes hængende Seil og
  festlige Flag paa glødende Aftenhimmel. Ved dette halvsatiriske og
  halvpatriotiske Billede gjorde han sig mangen Spas.
  
  Jeg tilbragte en Del Formiddagstimer hos ham, medens jeg efter
  min Hjemkomst fra Eiby var i Roskilde, og han gjorde en god
  Blyantstegning af mig, som jeg har endnu. At slutte af den saae
  jeg dog ikke slet saa sygelig ud, som man kunde vente af det
  jeg havde gjennemgaaet. Ti eller endog tyve Aar efter var mit
  Udseende betydelig værre; den vedvarende Sygdom udtærede mig først
  efterhaanden.
  
  Saa let det var gaaet for ham med at blive forlovet, saa besværligt
  blev det ham at fortsætte Forbindelsen. Da han først havde faaet
  gjort et kjønt Portræt af sin Thekla, et blomstrende lille Hoved
  i halv Størrelse, der helt fyldte en oval Ramme, var han allerede
  nærved for sit Vedkommende at have udtømt hende. Han gjorde sig
  vistnok redelig Umage, men jeg troer ikke, det lykkedes ham at faae
  stort mere ud af hende end en smuk Model. Hun gjorde sig ogsaa Umage,
  hun havde sat hele sit Hjærte til paa ham, og hun var en opoffrende
  Sjæl, som vilde finde sig i alt, naar det blot kunde lykkes hende at
  tilfredsstille ham. Men det kunde det ikke. Hun var ret forstandig,
  men uden synderlig Dannelse; hun beflittede sig samvittighedsfuldt
  paa at være en ulastelig Pige, og hun var utrættelig i at imødekomme
  ethvert af hendes Elskedes Ønsker, men hun havde den uheldigste
  af alle Egenskaber at møde en Mand som ham med, hun var kjedelig.
  Efterhaanden havde han ogsaa faaet Øinene bedre op for, hvad der
  efter hans ubundne Liv ikke synderlig havde stødt ham fra først af,
  hendes Hjems Uhyggelighed og den øvrige Families temmelig raa Væsen.
  
  Mig undrede det ikke, det undrede mig mere, og i Grunden os alle,
  at han havde taget hende. Han havde gjort et letsindigt Skridt,
  han havde taget hende uden at elske hende. Det kunde endnu være,
  ogsaa mindre end Elskov kan gjøre lykkelig, men hvad værre var, han
  havde umodne Begreber om en saadan Forbindelse. Han havde aldrig
  kjendt et godt Familieliv. Hans Fader var tidlig gaaet bort, og hans
  tungsindige Moder førte som Enke et høist uhyggeligt Hus. Om det var
  dette eller det var et medfødt Sind er ikke let at sige, men vist var
  det, at baade han og hans Brødre med al deres store Begavelse, ogsaa
  for Menneskekundskab, ikke forstod sig paa den kvindelige Charakters
  Rigdom, hverken dens Finhed eller dens Styrke. Vilhelm maatte bøde
  en Del derfor, og lærte først sent, at det er tungt at tage feil i
  Livets bedste Forhold.
  
  Dog holdt han længere ud i dette Forhold end man skulde have troet
  det muligt for et Sind som hans. Det var hans gode Hjærtes Skyld.
  Han havde Thekla siddende hos sig, mens han malede, han vandrede
  rundt i Egnen med hende for at nyde Naturen, og han sad trolig om
  Aftenen i hendes støiende Familie med et Par snavsede og uartige
  Unger i Favnen. Han tog hende med til Kjøbenhavn, og viste hende
  alt, hvad han sværmede for, og hun var henrykt, hun var stolt af sin
  herlige Støtte. Men det hjalp alt sammen ikke, Forholdet blev ham
  uudholdeligt, og omtrent paa samme Tid, som jeg saae mig nødt til at
  tye tilbage til Roskilde, i Efteraaret 1842, havde han givet hende
  Afsked.
  
  Vintren gik, og der maatte tænkes paa mod Foraaret at faae mig
  Stakkel anbragt i Kjøbenhavn. Jeg kunde dog ikke helt holde mig
  borte fra Universitetet. Moder tog derfor den Beslutning at forlægge
  sin Bolig til Frederiksberg, og hun leiede en Kvistetage yderst i
  Smallegaden i et høit Sted, som staaer endnu. Det havde en vid Udsigt
  over Frederiksberg Have og saalangt over Sletten mod Vest, som Øiet
  kunde naa; vi fik altsaa noget til Vederlag for hvad vi forlode paa
  den skjønne Roskilde Kirkeplads.
  
  Men førend jeg flytter Skuepladsen, vil jeg anføre en Skildring
  af mit Hovedæmne, af mig selv, som jeg dengang opfattede denne
  Gjenstand. Jeg finder den i et Brev til min Ven Lunddahl af 12. Marts
  1843:
  
  -- -- Du beskriver dit Embede og din Forlovelse som Grundpiller
  for dit Liv. Hvad skal jeg sige, som Skjebnen har henvist til ene
  at tære paa den simple Bevidsthed om mit eget stillestaaende Jeg?
  Og jeg maa dog ogsaa have saadanne Fornødenheder. Du kan troe, det
  overfalder mig undertiden haardt nok, og skaffer mig da gjerne en
  søvnløs Nat. Men jeg har nu saa ofte nedkjæmpet det, at jeg næsten i
  Forveien kan sige, hvorlænge en saadan Dyst vil vare. Heller aldrig
  maa jeg glemme den reelle Gavn, man kan have af en saa alvorlig
  Prøvelse. Nu, da den har gjort mig til en Carricatur af mig selv,
  fra et upraktisk Menneske til en Dagdriver, har jeg i Tide faaet et
  endnu større Skrækkebillede af de behagelige Udørkener og romantiske
  Flyvelyster, end jeg selv kunde lave mig; og min Hu staaer nu ikke
  til andet end den forstandige Virksomhed, som Mennesker have drevet
  før mig, og ville gjøre det efter mig. -- -- Du seer, jeg vil gjerne
  gjøre noget ud af mine Smaaerfaringer, og vil gjerne reflectere over
  mig selv som over al Verden. Men Gud bedre mig for min Filosofie,
  den er rent borte. Jeg har i Vinter glædet mig ved at læse Historie.
  Jeg kan forstaae, hvorledes man kan med Lidenskab komme til ganske
  at hengive sig til den Videnskab. Mig har det været en sand Lise at
  studere Menneskene, som de have været og som de ere. Historien er
  det retteste og sikkreste Middel mod alt utidigt Sværmeri ... Ogsaa
  i Evangeliet læser jeg hverdag et Kapitel, og sysler bestandig med
  mine kjære Ideer derom ... Jeg kan kun sige, at Jesu Skikkelse stedse
  bliver mig klarere og nærmere, uden at jeg egentlig arbeider derpaa.
  Det maa komme af, at jeg ligesom daglig pleier Omgang med ham, idet
  jeg vandrer med ham. Og kommer man ham nærmere, maa man ogsaa blive
  hans Discipel. Der behøves vistnok nu som før intet andet end et
  Lys over hans Person forat meddele den hellige Aand. Jeg troer at
  hele min Aandsudvikling -- skjønt Sligt jo er fast umuligt at blive
  sig bevidst -- er afhængig af hans Charakter, idet jeg ikke søger
  nogen Sandheds Bekræftelse andre Steder end hos ham. Et Forhold der
  naturligvis gjør mig baade vel tilmode og meget betænkelig. Thi
  hvilke uhyre Fordringer til en stakkels Synder indeholder ikke denne
  Tanke? Jeg gad sige som Luther undertiden slutter sine Breve: »Bed
  for mig, thi jeg bliver daglig værre.«
  
  Efter en stor Del Fortælling om Familien og vort daglige Liv -- thi
  Brevet er, som jeg dengang havde Vane til, overordentligt langt --
  tager jeg saa igjen til at filosofere:
  
  »Du taler om Tidernes Tegn, om at Subjectiviteten nu viser sin
  Magt. Jeg troer ikke, at man derfor kan sige, at den nu har
  Regimentet. I gamle Dage, da man dog ikke tog det saa overdrevent
  samvittighedsfuldt med at indgaae Ægteskaber, men tænkte, at om end
  et Tyranni fra Mandens Side eller Tøffelregimente fra Konens, eller
  alskens Brydninger fra begge Sider, skulde blive Følgen, saa var
  derved ingen videre Skade skeet, man kunde vel endog tage Regres paa
  anden Maade, da var denne egenkjærlige Magt upaatvivlelig snarere
  den dominerende; den brød sig end ikke om sin Modstander. Naar den
  nutildags fordrer sin Ret, er det vel snarere, fordi man føler bedre,
  hvor Grændsen for det Objectives Gyldighed er, og ikke saameget vil
  fradrage det noget som ordne Forholdet ved at anerkjende den relative
  Ret paa begge Sider.« -- Det var før den Tid, da det Spandetske
  Forslag om borgerligt Ægteskab havde vækket saamegen Røre, men vi
  havde talt om, hvormange Mennesker der ogsaa i vor Kreds havde
  maattet bøde for den Sædernes Løshed, den overvættes æsthetiske
  Tid medførte. Ogsaa var S. Kierkegaards Billede af en Æsthetiker et
  rystende Phænomen.
  
  »Hver Tid har vistnok sine Tegn, men ville de endda holde sig til det
  private Liv, frygter jeg dem ikke saameget. Det er dog det Terrain,
  man med Billighed helst maa tilstaae Subjectiviteten som dets eget.
  I Theologien er der jo rigtignok Fare paafærde, men jeg troer, at
  der, som paa ethvert videnskabeligt Gebet, kan overmodig Umodenhed
  kun holde sig meget kort, den vil snart efter en Overgangsperiode
  ødelægge sig selv. Derimod i Politiken kunde der vel være god Grund
  til at være bekymret, da Agitatorerne bestandig have frisk Forraad
  til at nære Flammen med fra den stærkere og stærkere opvaagnende
  Masse; og det er et Onde, som med Tiden snarere bliver værre end
  bedre. Du læste vel Artiklen i »Fædrelandet« om den »moderne
  Absolutisme«. Den sammenfatter i Korthed omtrent alle bestaaende
  Samfundsformer som modne til Ødelæggelse. Men lad os alligevel ikke
  hænge os i saadanne Phænomener, der dog aldrig kunne have mere
  Værd, end at de jo ville forsvinde, naar noget bedre viser sig. Den
  grundige Behandling, alle slige Materier i vore Dage dog virkelig
  underkastes, og den smukke moralske Intelligens, der anvendes derpaa,
  vil uagtet alle Dagbladenes Fadaiser og selvbehagelige Skarnstreger
  ikke forfeile sin Virkning.« --
  
  Paa Frederiksberg var jeg nu vendt tilbage til mine første
  Studenteraars gamle Veie. Hvad havde jeg ikke gjennemlevet i de fem
  Aar? Fra en umoden Dreng var jeg bleven til en i Aandens Kampe saa
  forfaren Mand, at jeg maa troe, jeg siden den Tid ikke er kommen
  videre. Livet skifter vel, og der kommer andet, men det tidligere
  glemmes, og man bliver ikke rigere. Det er som med Kundskaber, man
  lærer mere og mere, men man glemmer igjen ligesaa meget.
  
  Næste Vinter (1843-44) tilbragte jeg igjen paa Regentsen.
  
  Jeg erhvervede mig ogsaa tydske Venner. Aaret før (1842) havde en Ven
  af Søren Thrige, Vilhelm Nitzch, besøgt os, en kielsk Professorsøn
  og dengang selv Docent i Kiel, siden Professor i Kønigsberg og gift
  med Sørens Halvsøster. Med en god Figur var han af Ansigt et af de
  styggeste Mennesker, jeg har seet, men der boede en høi Aand og en
  ædel Sjæl i ham, og han aabnede et nyt Rige for mig. Saa vel kjendt
  jeg var med Tydskland, var det dog kun gjennem Bøger. Nu saae jeg
  tydsk Dannelse levende; og han besad den i den Grad, at han var
  en Typus paa den af den fineste Slags. Meget talende er de fleste
  Tydskere, men han besad en Veltalenhed, som ogsaa hos dem er sjelden,
  og hos os omtrent ukjendt. Udaf sin store baade lærde og æsthetiske
  Dannelse vidste han at blande de livligste Skildringer og skjønneste
  Citater ind i Samtalen, saa den blev mere end en Samtale, som en
  Nydelse af skjøn Kunst, og dog gik alt let og naturligt som en Spøg.
  Jeg har altid sukket efter at finde Mennesker, som forstaae at føre
  en dannet Samtale, og erfaret, at de er meget sjeldne; desværre ogsaa
  erfaret, at jeg daarlig nok selv forstaaer det. Han henrev mig, og
  dog var de Uger, jeg nød i hans Selskab, mig yderst byrdefulde. Den
  Sommer var i det Hele varm og smuk, og det var dens skjønneste Tid.
  Men jeg havde just en Periode, hvori jeg mindst fjorten Døgn ikke fik
  Søvn i mine Øine. Jeg vilde ikke lade mig mærke dermed, men vandrede
  saa munter som muligt hele Dagen omkring i Egnen med vor tydske Ven.
  Jeg begriber ikke, hvor jeg holdt det ud, men ligefuldt er de Dage
  bleven staaende i min Erindring som et Pust af et bedre Liv. Nitzch
  saae jeg ikke mere, men gjemmer et smukt Brev fra ham. Nu er han
  forlængst død (1880).
  
  Næste Aar traadte en anden Tydsker op. Vor kjære Veninde Margrete
  Thrige var Aaret før bleven forlovet med en holstensk Præst
  Steffensen, og som nygifte besøgte de nu den sjællandske Familie.
  Moder havde indbudt dem til at boe hos os under deres Ophold i
  Kjøbenhavn; hvor hun fik Plads dertil, er ikke let at forstaa.
  Steffensen var en fin, høitdannet og begavet Mand, og vi fik atter
  en Prøve paa tydsk Veltalenhed, men mere himmelhoch aufschwebend,
  mere kirkelig, og jeg satte Pris derpaa. Man lærer først en Nation at
  kjende, naar man seer den i Kjød og Blod, man forstaaer først dens
  Tankegang, naar man hører Tonefaldet og seer Minespillet dertil.
  
  Den tredie Tydsker, jeg kom i Venskab med, indfandt sig saa igjen
  næste Aar i Kjøbenhavn med et Anbefalingsbrev fra Nitzch til mig. Han
  var Fysiker, hed Dr. Meyn, og vilde studere under Ørsted. Atter det
  samme fuldtfærdige veltalende Væsen, dannet nok, men ikke med den
  fine Følelse, som hos de to andre havde gjort, at man ikke mærkede,
  man havde vort Folks Modstandere overfor sig. Han forklarede mig
  vidt og bredt Slesvigholstenernes utvivlsomme Ret, beskrev deres
  høie Dyder, deres urokkelige Mod og Fortrøstning til deres gode Sag,
  og deres derpaa begrundede Forvisning om Seir. Jeg havde meget lidt
  beskjæftiget mig med Politik, kjendte vel Sagen af Bladene, men fik
  dog et nyt Indtryk af den ved at høre den foredrage af en begeistret
  Mand, der sprang ganske frisk og fersk udaf Partiets Midte. En saadan
  Figur var dog værd at see i Nærheden, og da jeg havde det tydske
  Folkeliv ligesom den tydske Litteratur meget kjær, og var vel oplagt
  til at sætte mig ind i enhver menneskelig Sag, stødte hans Tale mig
  ikke saa meget, som den vilde have stødt de fleste. Jeg blev vel ved
  min og alle Danskes Mening, men hørte dog taalmodig paa ham, naar vi
  i Vintertiden (1844-45) gjorde en Del Fodvandringer sammen.
  
  Min Regenstid var gaaet til Ende i Foraaret 1844, og jeg var glad
  ved at kunne flytte ud til Moder paa Frederiksberg. Jeg var nu
  kommen saa vidt, at jeg ganske godt var istand til om end med nogen
  Forsigtighed at fortsætte mine Examensstudier.
  
  Dog trængte jeg endnu til en og anden Afbrydelse, hvorved jeg kunde
  styrkes. Det blev en meget kold Sommer, en af de ubehageligste, jeg
  mindes. Ved Midsommerstid var det saa koldt, at vi hyppig midt paa
  Dagen kun havde 5° Varme. I Haab om noget bedre Veir havde dog Moder
  arrangeret en Reise til Jylland. Jeg fulgtes med min Svoger Søren
  Thrige.
  
  Det var Himmelbjergsfest det Aar, og i en Tid, da Frihed og Fædreland
  med høitidelig Forventning saaes at trække op som Tordenskyer
  der glimrede i Solen, var det en stor Begivenhed. Fra Houlberg
  Præstegaard, hvor vi var i Besøg, fik Søren og jeg os en Bondevogn,
  og kjørte en regnfuld Morgen gjennem de tungsindige Frisenborg
  Skove, over alle de brune vandperlende Lyngbakker, ad de endeløse
  søvndyssende Sandspor, til vi en skjøn opklarende Aften endelig
  naaede langs de blanke Søer til Ry Mølle.
  
  Næste Formiddag laa vi paa Ryggen af Himmelbjerget. Om Middagen
  samledes Selskabet fra alle Jyllands Egne, og fra Øerne med. Deroppe
  fra saae man Landfolket overalt i smaa brogede Colonner rykke ned
  over Lyngbakkerne, forsvinde i Dybderne, komme tilsyne over Engene,
  langsomt skride frem langs Søbrederne, og endelig stige op ad Bjerget
  fra alle Sider. Der saaes mange politiske Notabiliteter, Grundtvig
  holdt Hovedtalen, mægtig men paa Grund af hans underlige Stemme
  ikke synderlig hørlig. Den ene Tale fulgte nu efter den anden paa
  sædvanlig Vis, som vi nu siger, men den Gang var det ingenlunde
  sædvanligt. Jyden hørte til med vanlig Ro, og tænkte sit, mest vel
  endnu ingen Ting. Saa kom den uundgaaelige Regn. Vi kom til Bords i
  Festteltet, hvor Talerne blev til Raab imellem hverandre, og altsom
  Tordenbygerne under dundrende Skrald bragte Vandet til at stige op
  over Fødderne, blev Stemningen mere og mere henrykt, det vaade
  Fædreland og den skyllende Frihed levede høiere og høiere, og Dagens
  Helt Sten Blicher, blev mere og mere drukken.
  
  Det mørknede, man maatte afsted, det gjaldt om at komme i Ly for
  Natten, men Opgaven var fortvivlet, Kjøretøi var ikke at faae og paa
  Bjerget var der dengang ingen Bygninger, alt uveisom Natur. Den halve
  Mil til Kroen maatte vades gjennem et i Mulmet uforstaaeligt Søle,
  og i Kroen var der ingen Mulighed for at finde Herberge. Da var vi
  saa ubegribelig heldige efter megen Raab og Skrig at komme op i en
  Vogn, hvor vi fandt os Ansigt til Ansigt med den farligste af alle
  Bevægelsesmænd, Balthasar Christensen. Han var paa sit Høieste, og
  ustandselig talende, satte han med dæmonisk Glæde os unge uskyldige
  Mennesker ind i Agitationens gruopvækkende Hemmelighed, som han
  paastod selv at have opfundet.
  
  Saadanne Ting kunde jeg fortræffelig taale. Men ligefuldt ventede mig
  i Hjemmet mine Plageaander med sædvanlig Ihærdethed. Jeg indsaae,
  at jeg nu maatte have Examen, hvad det end skulde koste, og jeg
  sparede ikke mig selv den Vinter. Jeg havde vel mange Kundskaber i
  forskjellige Retninger, men de var samlede med lange Afbrydelser; i
  flere Aar havde jeg maattet ligge ledig, og naar jeg kunde studere,
  maatte jeg vælge, hvad jeg bedst kunde taale. Det meste laa mig
  derfor allerede fjernere og maatte igjen opfriskes. Der var saa godt
  som intet gjort af det Arbeide, der er nødvendig for paa en bestemt
  Dag at kunne aflevere sin Kundskabsmasse.
  
  Jeg var ligefuldt færdig i Forsommeren. Jeg har altid bestræbt mig
  for, at ikke andre kjære Mennesker for min Skyld skulde blive nødte
  til at opgive hvad de havde for. Min Søsters Bryllup var blevet
  feiret i vor daværende lille Bolig i Løngangsstræde ligeoverfor
  Vartou Kirke, i al Tarvelighed, men med desto større Glæde.
  
  Søren Thrige var bleven ansat som Overlærer ved Slagelse Skole, efter
  et Aars Tid at have været Adjunkt i Roskilde og sin Bedstefaders
  Medhjælper. Festen, den 9. Mai 1845, havde været meget rørende i
  sin hellige Del. Stiftsprovst Tryde havde viet dem i Frue Kirke, og
  kom hjem til os; Professor Paulsen var tilstede som sin Stedsøns
  Forlover. Alt gik til Moders Tilfredshed, skjønt og livligt, paa
  det nær, at da Talen efter Bordet faldt paa slesvigsk Politik,
  kunde Tryde og Paulsen i høi Grad ikke forliges, da Tryde holdt med
  Slesvigholstenerne. Næste Dag fortsatte vi Festen i Roskilde.
  
  Moder skulde nu tilbringe Sommeren hos de Nygifte, og glædede sig
  selvfølgelig usigelig dertil, men hun kunde ikke forlade mig, før jeg
  havde faaet Examen. Men hvilken Tilstand var jeg ikke i, da jeg en
  hed Aften i Begyndelsen af Juni Maaned sad i mit lille Kammer, og med
  skjøn Skrift paa et stort Ark opsatte mit Petitum, som det kaldes,
  efter den Tids Skik i de fineste latinske Fraser, og efter min egen
  Skik meget længere end det behøvedes.
  
  Lykkeligvis er det min Natur, at mit Mod stiger med Faren, og naar
  der er gjort, hvad der kan, naaer det til god Ro. Da Examensdagene
  kom, var det mig en Morskab ved de skriftlige Arbeider at lade
  min Pen løbe med alle mine Aandrigheder og Spidsfindigheder; og
  den Morgen jeg skulde indstille mig til Examination, foer jeg hen
  over Torvet med lettere Skridt end dem jeg kunde opdrive paa andre
  Morgenture. Nu var jeg jo færdig, og det faldt mig ikke ind at
  frygte for Slagets Udfald; skjønt jeg ligesaa let kunde have lidt et
  Nederlag, da jeg i Virkeligheden ikke var ordentlig forberedt.
  
  Ikke engang Tiden mellem den skriftlige og mundlige Examen, som
  ellers er saa kostbar for Candidater, havde jeg kunnet benytte. Jeg
  maatte som sædvanlig ud paa Landet at samle Kræfter.
  
  Heller ikke laa Theologien mig i overvættes Grad paa Sinde. Jeg havde
  dyrket den for at bemægtige mig, hvad der var Aandsføde for mig efter
  mit Sind, og for nogenlunde at blive hjemme i en Videnskab, som
  altid har den Betydning, at Kundskab til den umuligt kan undværes i
  geistlig Stand. Den linguistiske og historiske Del af den havde jeg
  ogsaa bragt det temmelig vidt i, og den systematiske Del var der
  heller ikke just andet i Veien med, end at jeg ingen synderlig Tillid
  havde til Systemet. Da jeg havde fundet det, jeg kunde bruge, havde
  det heller ikke stor Interesse for mig længer. Ogsaa er det gaaet
  mig saaledes, at jeg lige til min Alderdom ikke har turdet kalde
  mig nogen egentlig Theolog, snarest kun Religionshistoriker, hvad
  Videnskab angaaer. Dengang var det mig dog ikke ganske klart. Det er
  først i Aarenes Løb, at jeg har lært, hvor nødvendigt det var mig,
  ifølge den Førelse Gud havde forundt mig, ganske paa egen Haand ud af
  min levende Christendom at finde mig tilrette i den ikke synderlig
  levende Theologie.
  
  
  
  
  SJETTE KAPITEL.
  
  STØRRE VENNEKREDS.
  
  
  Hvad der mest glædede mig ved at være kommen saavidt, var den
  Beroligelse, jeg kunde forskaffe den kjære Moder ved at komme hjem
  som en velmeriteret Candidat. Denne Glæde kom endog til at overstige
  min Forventning, den blev en mærkelig Scene i hendes lille Stue. At
  hun selv var i den høieste Henrykkelse, og overøste mig saaledes med
  Kjærtegn og Ros, at jeg knap turde tage derimod, jeg havde langtfra
  selv tænkt mig saameget derved, kunde vel være i sin Orden efter
  al den Bekymring Moder havde gjennemgaaet for mig, men det morsomme
  var, at der med udbredte Arme og taarefyldte Øine stod en Veninde ved
  hendes Side, som saa snart hun kunde komme til, foer løs paa mig med
  ligesaa overvældende Omfavnelser og Kjærtegn og Kys. Det var svært at
  komme til Ro. Hvem der har været saa lykkelig at kjende Fru Louise
  Lunding vil dog ikke undre sig over saa heftige Udbrud.
  
  Det var Torsdag, den Aften Vilhelm Marstrand havde sit ugentlige
  Selskab, jeg kunde ikke negte mig den Fornøielse at gaae derhen. Han
  boede dengang i Stueetagen af Prindsens Palais ved Frederiksholms
  Kanal, og havde indrettet sig en ugentlig Sammenkomst af omtrent de
  samme Venner som i den ovennævnte Fætterklub, paa de kvindelige nær,
  og til Gjengjæld nogle flere. Vi samledes i Mørkningen og sad om et
  tarveligt Aftensbord med Smørrebrød og Øl, og en Themaskine paa et
  Sidebord.
  
  Da jeg kom, var der allerede nogen af de vanlige Gjæster, men Vilhelm
  var endnu ikke kommen hjem. Vi sad lidt og samtalede, saa kom
  han, og Aftenen gik som den pleiede, lystig leende eller alvorlig
  forhandlende og disputerende. Jeg reiste mig noget tidligere end de
  andre forat tage Afsked, da jeg var overmaade træt. »Hvad,« raabte
  Vilhelm, »du vil da ikke hjem og læse nu. Tag en Styrkning, og
  see til, du snart kommer til Bunden af Videnskabens Krus,« og han
  skjænkede mig et Glas Øl. »Ja,« svarede jeg, »idag har jeg foreløbig
  faaet Examen.« »Hvad!« raabte han. »Og det siger han først nu, som
  det var ingen Ting. Nei, hvor du er affectert!« Høyen var imidlertid
  kommen til og stod ved Siden af min Stol. Han rakte Armene ganske
  rørt mod mig, og sagde i sin hjærteligste Tone: »Nei, Marstrand,
  Fibiger er ikke affectert.«
  
  Det var mit første Møde med denne mærkelige Mand. Ikke at jeg just
  saae ham første Gang; han havde oftere besøgt vore Sammenkomster,
  men da han efter sin Natur altid indtog et aandeligt Præsidium, og
  med sin overvældende Veltalenhed let kom til ene at føre Ordet, havde
  jeg som den, der mindst kvalificerede mig til at være andet end en
  Tilhører i en saadan Kunstnerkreds, sømmelig holdt mig tilbage.
  Det var første Gang, han saa at sige tog mig med, og selvfølgelig
  glædede han mig ikke lidt, ved saa venlig at vise, at han forstod min
  Stemning.
  
  Han gjorde mere. Den Aften indbød han mig til at komme i hans eget
  Hus, thi ogsaa han havde en ugentlig Aften, hvor han samlede en Kreds
  af Kunstnere og med dem aandsbeslægtede Folk omkring sig. Dette
  betragtede jeg som en ikke ringe Ære, da han var temmelig nøieseende
  med hvem han indbød.
  
  Jeg var ikke seen med at holde mig til. Ikke uden jeg var haardt
  nødt dertil, forsømte jeg den glædelige Fredag Aften, og har den i
  Løbet af hele min kjøbenhavnske Tid, baade før og efter min Embedstid
  i Slesvig at takke for Bekjendtskab med mangen en betydelig Mand,
  endelig da ogsaa elskværdige Kvinder. Idet jeg mindes denne lange
  Række af Aar, tager jeg dem alle under Eet.
  
  Af Høyens ældste Venner, J. Fr. Schouw og Hermann Freund, var
  Freund allerede død i 1840, men hans Enke, den fine Skikkelse som
  Skovgaard saa smukt har malet, hørte til Selskabet ligesom Sønnen,
  Kunsthistorikeren Victor Freund, og Brodersønnen, Billedhuggeren
  Christian Freund. Høyen havde selv ingen Børn, men deres Venners
  betragtede de altid som deres Pleiebørn. Schouw har jeg ikke seet
  der i Huset, men hans Datter Georgia var af de kjæreste Gjæster. Saa
  var der Bissens Svoger Maleren Sonne og hans Broder Kobberstikkeren,
  og særdeles H. V. Bissen selv, hvis djærve paalidelige Væsen gjorde
  sig god Plads, som ogsaa hans Anskuelser om Kunst var fuldstændig
  stemmende med Høyens. Af andre Billedhuggere var der Peters og
  Herzog. Den mest talende var den morsomme frimodige Bindesbøll,
  og saa Meldahl og L. P. Fenger var der. Og af Malere, Marstrand,
  Constantin Hansen, Købke, Eddelien, Roed, Vermehren, Hilcker, Rump,
  H. Hammer, Exner, Heinrich Hansen og særdeles Skovgaard og Lundby,
  som ogsaa til andre Tider vare Familiens fortrolige Husvenner. Af
  ikke Kunstnere saaes hyppigst Monrad, der som en Pleiesøn af Fru
  Høyens Broder regnedes til Familien, ligesom senere hans Børn. Saa
  Allen, Louis Ussing, Professor Keyser og Englænderen Stephens; og
  Karl Ploug med sin livfulde Hustru og til Tider, men sjeldnere Orla
  Lehmann og hans aandrige Frue, Puggaards Datter. Til og fra kom ogsaa
  udenlandske Gjæster, den hyppigste var vel Welhaven[8].
  
   [8] Desuden mindes jeg en underlig Skikkelse, en bleg, duvnakket
   Mand, tyndt glat Haar, Øine der ikke lod sig see, sad han og krøb
   sammen og sagde ikke noget. Det var Sverrigs frugtbareste Digter
   Almqvist, Filolog, Præst, og tilsidst flygtet som Morder til
   Amerika. Han blev hæderligt modtagen hos Høyens, og jeg læste i
   den Anledning hans Tørnrosens bok.
  
  Da jeg begyndte at komme der i Huset, boede de i et Baghus i
  Gothersgaden, senere flyttede de til en tredie Sal i Løngangstræde.
  Begge Steder var Leiligheden tarvelig, og Aftensbordet som i en
  jævn Familie, thi Høyen havde kun smaa Indtægter. Da det ikke kunde
  vides, hvormange Gjæster der vilde indfinde sig, havde det sine
  Vanskeligheder altid at skaffe Plads ved Bordet; men Fru Høyen havde
  en mærkelig Evne til at faae Stole og Borde og Madvarer til at holde
  Skridt med Hjærtet og udvide og mangfoldiggjøre sig tilligemed
  dette. Jeg blev snart hendes Fortrolige og blev i Krogene indviet i
  hendes husmoderlige Bekymringer, men ogsaa i, hvorledes hendes Glæde
  over hendes beundrede Mands Venner maatte og skulde overvinde alle
  Vanskeligheder.
  
  Høyen var overordentlig nøisom med Hensyn til sine personlige
  Fornødenheder, han havde ogsaa været nødt dertil, da hans Stilling,
  som af de Styrende blev anseet for temmelig overflødig, var slet
  lønnet, og hans fuldkommen uegenyttige Charakter i Forening med den
  for ham uundværlige Uafhængighed ikke egnede sig til at forbedre
  Stillingen. Men saa lidt han havde at give af, gav han dog hellere
  end han tog, og var i Sandhed en glad Giver.
  
  Da han laa paa Frederiksborg for at ordne den derværende betydelige
  Malerisamling, hændtes det hyppigt, at Bekjendte af ham kom derud,
  og det var for dem og ham en ligestor Glæde, naar han personlig
  viste dem om paa Slottet. Men derved gik den Betjent, som ellers
  var Omviser, glip af sit Honorar. Dette oversaae Høyen ikke, men
  gav hvergang Betjenten af sin egen Lomme de ham tilkommende Dalere,
  hvilket selvfølgelig den Besøgende intet fik at vide om, og uagtet
  Slotsbestyrelsen ogsaa lod som den ikke forstod, at han selv kunde
  trænge til et anstændigt Honorar for sit store Arbeide. Saaledes var
  han i alle Forhold.
  
  Naar Talen kom paa hans lange Ophold i Italien, dvælede han helst ved
  de elskværdige Træk, han havde fundet hos Landets Almuesfolk, endog
  hos Droschkekudske og Dragere. Og da han paa en Reise i Slesvig kom
  til os i Haderslev, kunde han ikke høre op med at tale om, hvilken
  Glæde han havde havt af sin Kudsk paa den lange Vei fra Lygomkloster,
  det var dog en almindelig Bondekarl, som for andre saae træven ud.
  Men Høyen havde det menneskekjærligste og mest demokratiske Hjærte,
  jeg nogensinde har truffet, han kunde faae ud af Mennesker, hvad
  ingen anden kunde see.
  
  Han var ogsaa det mest frisindede Menneske, jeg har kjendt, ja en af
  de yderst faae, der virkelig vide, hvad Frihed er. Han bekjæmpede
  vistnok enhver efter hans Syn feil Retning, og da han var meget
  heftig, kunde han bekjæmpe den voldsomt, men naar han saa fik tænkt
  sig om, kunde han blive formelig fortvivlet ved den Tanke, at han
  kunde have forsyndet sig mod den Overbevisning, en anden efter sine
  Kaar maatte have, og endnu mere over at have saaret en Følelse hos
  ham, som maatte være ham hellig.
  
  Saa nøieseende var han med at lade enhver have sin Frihed, at han
  nødigst af alt vilde lede nogen, endog i den Kunst, hvori han var sin
  Tids største Autoritet. Naar Kunstnerne hentede ham hjem til sig,
  forat faae hans Dom over deres Arbeider, var der ingen Tvivl om, at
  han ved første Øiekast saae Manglerne i enhver Henseende, men det var
  langtfra saa let at faae ham til at udtale sig, og de maatte ofte nok
  finde sig i, ikke at faae noget Raad af ham, næppe engang en Dom.
  Lad dem selv, lad dem endelig selv! sagde han. Han var bange for at
  bibringe dem noget, som ikke udsprang af dem selv.
  
  Man beskyldte ham altid for at være partisk. Dette kunde ikke
  undgaaes, da man offentlig hørte hans overlegne Domme, og de, der
  følte sig trufne af dem, ømmede sig, og de der ikke hørte til hans
  Omgangskreds havde en Mistanke om, at der blev talt noget meget slemt
  i den. Men det havde dog en egen Sammenhæng med hans Partiskhed.
  Overfor mangelfuldt og feilfuldt Arbeide var han ubøielig,
  idetmindste med at tie stille med sin Ros. Skovgaard var en af dem,
  han mest sigtedes for at begunstige, til Mishag for dem, der mente
  sig at være større Landskabsmalere, for Ex. Gurlitt. Dog var det
  saa langtfra, at han smigrede denne samvittighedsfulde Kunstner, at
  først, da han havde malet det stille Dyrehavestykke med den sovende
  Hjort i Forgrunden, og det var dog langt henne i hans Virksomhed,
  da han allerede havde faaet flere Præmier, og hans Billeder klædte
  Nationalgalleriets vægge, hørte jeg Høyen udbryde: »Nu er Skovgaard
  bleven en Kunstner! Dette er dog endelig Kunst!«
  
  At han skulde være partisk for nogen særegen Retning, kunde kun siges
  af Uvidenhed. Med større Sandhed kunde man sige, at fra Kunstens
  første Daggry til den Dag han levede, og fra China til Island kunde
  der intet af Værd fremdrages, som han ikke havde lige kjær.
  
  Paa samme omfangsrige Maade bedømte han den enkelte Kunstner. V.
  Gertner, dengang den mest roste Portrætmaler, var han en bestemt
  Modstander af, som heller ikke denne forfængelige Mand sparede ham.
  En Aften Høyen var hos os, havde min Hustru talt om et Portræt af
  ham, hun fandt fortræffeligt. Høyen hørte opmærksom paa hende, lænede
  sig saa tilbage i den gode Lænestol, jeg pleiede at skyde hen for
  ham, og begyndte: Ja, det er interessant, hvad han tidt formaaer. Og
  nu holdt han et helt langt Foredrag over Gertners Kunst, hvori han
  ligefra hans Begyndelse gjennemgik ethvert af hans Arbeider, endog
  de mindst bekjendte, og fremhævede paa den mest anerkjendende Maade
  ethvert af hans Fortrin, men rigtignok ogsaa hans Svagheder. Men et
  Stemningsmenneske var han. Man maatte tage noget varsomt paa ham.
  Havde nogen paastaaeligt rost denne Kunstner, især paa en andens
  Bekostning, var han paa det heftigste bleven viist tilbage. Høyen
  havde maaskee raabt! Det er noget Snavs tilhobe! Dog næppe, hvis det
  havde været en Dame. Mod dem var han altid meget hensynsfuld, og
  havde snarest svaret vittigt og leende.
  
  Det er bleven en gjængse Tale hos dem, der ikke have kjendt ham, og
  er formelig blevet slaaet fast som hans Eftermæle, at han paa en
  bornert Maade fremelskede en national Kunst, alt skulde være saa
  nordisk. Ja, da han havde seet, hvor usundt det mer og mer blev for
  vore Kunstnere at hente alt deres Stof fra Italien, henviste han
  til det Hjemlige og sagde: See paa det, som Hollænderne have seet
  paa deres. Han fandt ogsaa, som Samtiden i det Hele fandt det i det
  nationale Opsvings Tid, at den nordiske Oldtid, der havde affødt saa
  rig en Poesi, ogsaa kunde med Fordel behandles af Billedkunsten, og
  han glædede sig over, hvad hans Venner Freund og Bissen frembragte af
  Mesterværker i den Retning.
  
  Hans Lærdom var overordentlig, og støttet paa hans ligesaa
  overordentlige Hukommelse var den ham altid nærværende. Naar han
  vilde skildre en Kunstperiode, begyndte han med Tidens og Landets
  Historie, og det ikke med abstracte Data, men med en saa levende
  Skildring af Tidens Eiendommeligheder og Folkets Kaar, at Tilhørerne
  fik en Fornemmelse af selv at have vandret paa de Steder og levet med
  de Mennesker. Og tog han enkelte Kunstnere for, fik man deres Liv og
  Charakter, og deres Beskyttere og Modstandere, Fyrster og Stormænd og
  Publicum, saaledes fremlagt, at der hørte en Digter af stor Styrke
  i Charakterskildring til at gjøre ham det efter. Dette opnaaede han
  ikke saameget ved Udførlighed, som ved det personlige Indtryk han
  vidste at stemple alt med.
  
  Han var den ypperste Taler, jeg har hørt, men ingenlunde i den Stil,
  store Talere ellers pleie at berømmes for, ikke det ringeste af det,
  der har sit Forbillede i Cicero. Han talte hurtig og let, som En der
  i daglig Tale er ivrig for at faae sagt, hvad han vil. Men alt som
  hans Stemning steg, som de skjønne og ophøiede Syner begyndte at
  udfolde sig for hans Øine og henrive hans Hjærte, steg Udtryksmaaden
  i Værdighed og Glands, og Foredraget blev en mægtig Flugt baaren af
  flammende Følelse.
  
  Men hans Veltalenhed behagede ikke dem, der havde en anden
  Forestilling om denne Kunst. Da han i Akademiets Sal holdt sin
  glimrende Mindetale over Bissen, og Kongefamilien og alt hvad stort
  var i Staden var tilstede, deriblandt ogsaa Fru Heiberg, gjorde denne
  kunstforstandige Scenens Dronning den Bemærkning, at der i hans
  Foredrag var gode Elementer til en Tale, men en Tale var det ikke.
  Heri gav Biskop Martensen, som har fortalt mig det, hende fuldkommen
  Ret. Nei, som den akademiske Prædikant talte han vistnok ikke, men
  han talte saaledes, at selv de, der ikke forstode Bissens Kunst,
  blev henrevne af Kjærlighed til en saadan Mand, og blev rystede over
  hans Bortgang.
  
  Mest henrev mig hans Skildring af den antike Kunst, den havde ogsaa
  fortrinsvis hans Hjærte. Hellenerne elskede han over alle Folk. I
  Grunden elskede han alle Folkeslag, det var en af hans Egenskaber,
  og den var ikke »partisk«. Hos ethvert Folk satte han sig ind deres
  Liv og Charakter, fremhævede deres bedste Egenskaber, og kunde have
  sin Glæde af dem, han besøgte. Men af de nyere følte han sig mest
  tiltrukken af Hollænderne, og saae i dem et Slægtskab med Hellenerne,
  som han satte høiest paa denne Jord.
  
  Om saadanne Ting talte jeg helst med ham, om Kunst talte vi mindre.
  Jeg undgik helst det Æmne, da jeg ikke overfor ham havde Lyst til
  at yttre mine Meninger derom. Jeg havde nok i andet, thi hans Dom
  var ligesaa kyndig over Poesie og al Slags Litteratur, kun ikke over
  Filosofi, den indlod han sig ikke gjerne med. Han mente ikke, at man
  ved Filosofiens Hjælp faaer Syn paa, hvad der styrer Verden. Hans Syn
  var grundet paa naturlig Betragtning og følelsesfuld Opfattelse, og
  gik ud paa optimistisk, næsten barnlig Glæde over Livet.
  
  Religionen var ham en vanskelig Sag, men i intet viste hans
  Frihedssind i et renere og mere rørende Lys. Det fine Hensyn, han
  altid tog til enhvers eiendommelige Udvikling, og den Frygt, han
  havde for at forstyrre nogen i deres Følelser og Tanker om det
  Høieste, en Eiendommelighed, der som alt omtalt, ogsaa gjorde sig
  gjældende i hans Behandling af Kunstnere, viste sig ogsaa i det
  Religiøse derved, at der var intet, som han var mere ængstelig for at
  gribe forstyrrende ind i end i andres christne Tro.
  
  Han havde arbeidet stærkt og ærligt for at komme ind i det religiøse
  Liv, og læste altid, hvad han mente, der kunde tjene ham i denne
  Sjælesag, i Særdeleshed Biblen, som der var faae, der kjendte saa
  godt som han. Men han var en overordentlig kritisk Natur, og
  hans store Kundskab til Oldtidens Aandsbevægelser virkede til,
  at han maatte ansee dens Forkyndelse af det Overnaturlige for
  Selvskuffelse, for smuk, men naturlig Dannelse af Legender. Jesus
  og hans Disciple vare ham de største af alle Mennesker, men Kirkens
  systematiske Udvikling vendte han sig med Misnøie fra, og sagde, at
  da Christendommen var bleven Statsreligion, havde den gjort Mennesker
  grummere end Hedenskabet. »See, hvor nænsomt Athenæerne tog paa
  Sokrates,« sagde han, »og hvorledes behandlede man siden en Kjætter?«
  
  Det var i det Hele ikke synderlig bekjendt for hans Venner, hvorledes
  det stod sig med hans Tro. Kunstnere pleie ikke at være videre
  opmærksomme paa den Sag. Ikke engang Skovgaard, som blandt de yngre
  stod ham nærmest, og selv var en fast troende Christen, vidste det.
  Bissen, der selv var en Fritænker og ikke skjulte det, vidste det
  bedre, og rystede smilende paa Hovedet ad Høyen. Til mig talte han
  ofte derom, altid i en bekymret Tone, og fortalte mig selv, hvorledes
  han mente, han maatte komme igjennem for ikke at vække Forargelse:
  »Jeg vilde ikke for nogen Pris forstyrre Skovgaard med mine Tvivl,«
  sagde han, »eller Georgia« -- Skovgaards Hustru, Datter af J. Fr.
  Schouw.
  
  Engang jeg gik med ham i Mariekirken i Haderslev, paa hvis Alter der
  stod et stort smukt Crucifix, blev han staaende foran dette, saae
  længe paa det, og sagde saa i en dybt bedrøvet Tone: »Det er Døden.
  Videre kan jeg ikke komme.« »Vi kan dog ikke undvære Opstandelsen,«
  bemærkede jeg, men dertil svarede han intet. En Gang fandt jeg ham
  liggende paa sin Sofa, læsende i Platons Phædon. Naar han befandt
  sig ilde, læste han helst Ting, der kunde lede hans Tanker til
  Evigheden. Da jeg kom, udbrød han: »O herlige Mennesker, Sokrates og
  hans Disciple! Men jeg forsikkrer Dem, at engang jeg havde læst den
  Bog, og efter den kom til at gjennemgaae Apostlenes Breve, det var i
  Kundby Præstegaard« -- hans Hustrus Hjem -- »sagde jeg til mig selv,
  hvorlangt dybere og langt høiere!« En anden Gang, det var da han var
  en gammel Mand, ogsaa en trist Dag, da han var syg, fandt jeg ham
  læsende i Poul Møllers Afhandling om Udødeligheden. Da sagde han:
  »Jeg har læst den flere Gange, og jeg troede, jeg endnu kunde finde
  noget i den, men jeg finder desværre intet for mig.« Jeg troer, han
  kjæmpede lige til sin Død med sin Tvivl.
  
  Vi stod alle i et Discipelforhold til Høyen; jeg troer endogsaa de
  ældre betydelige Mænd, jeg har nævnet, da de i hans Sfære ikke var
  meget videre end vi andre. Og da han saa godt som ene virkede ved
  det mundtlige Ord og sin levende Personlighed, medens hans Skrifter
  dels ikke dengang var os bekjendte, og kun de af dem, der ogsaa ere
  levende Ord, nemlig de stenograferede Foredrag, ere ret betegnende
  for ham, kunde jeg i min Beundring for ham ikke lade være at
  sammenligne ham med Sokrates. Endog hans Udseende og det at han altid
  var ung mellem de Unge gav Anledning dertil; ogsaa hans Stilling i
  det dannede Samfund, idet ogsaa hans Opgave var at vise alle dem,
  der vidste saa meget, at de i Virkeligheden vidste saa lidt. Han var
  da endelig ogsaa -- at sige efter vore fredelige Forhold -- omtrent
  ligesaa miskjendt og bagtalt som den store Hellener.
  
  Af hans Kreds var P. Chr. Skovgaard den jeg nærmest sluttede mig
  til. Hans rolige og i høieste Grad paalidelige Væsen, som dækkede
  en dybttænkende og dybtbevæget Aand, tiltalte mig særdeles; og da
  han dengang endnu ikke havde nogen større litterær Dannelse, hørte
  han ogsaa gjerne min Tale. Han tegnede den Vinter (1846-47) hele
  Selskabets Portræter hver for sig, ogsaa mit. Desværre indtraf det
  Uheld, at han tabte sin Tegnemappe paa en Reise, hvorved alle disse
  fortrinlige Billeder gik ud af Tilværelsen. Lundbyes maa dog være
  bleven reddet, da jeg finder det i Tidsskriftet Ude og Hjemme mærket
  med Aarstallet 1845. Han maa have udført det tidligere og ikke have
  havt det med i Mappen, thi allerede den 3. Juni 1845 havde vi holdt
  Afskedsfest for Lundbye, da han drog til Italien, som jeg seer af en
  Sang, Svend Grundtvig havde skrevet til dette lille muntre Gilde.
  
  J. Th. Lundbye havde jeg meget kjær, skjønt jeg ikke veed, om han
  ganske gjengjældte min Kjærlighed. Dog talte han gjerne med mig om
  sin Kunst og havde godmodig sine Løier af mine Bemærkninger om den
  Retning, han var Fader til. Han var en fintdannet Mand med et mildt
  stilfærdigt Væsen, der i Omgang mere bar Præget af end han udtalte
  hvad der boede i hans Indre. Hos ham følte man mere end hos Skovgaard
  med det aldeles fordringsløse Væsen, at man stod overfor en betydelig
  Mand. Han var stærkt grebet af Tidens Bevægelser, og havde sluttet
  sig til Grundtvig, hvis Sønner vare hans Venner. Da Krigen kom, var
  det ham umuligt at blive hjemme. At saa et Vaadeskud skulde ramme
  hans skjønne uopveielige Hoved, saae vistnok ud som noget af det
  Rædsomste, Tilfældighedens grulige Lov kan byde, men det var dog
  muligt, at Tilfældet dog ikke var saa dumt brutalt, som det den Gang
  forekom os alle. Jeg kunde tænke mig, at om han selv kunde have taget
  Ordet iblandt os i de Sorgens Dage, vilde han have sagt: »Hvad klage
  I? Er det ikke endnu skjønnere at falde for sit Fædreland uden at
  have behøvet at vende det blodige Vaaben mod noget Menneske? Og kunde
  jeg ønske mig noget yndigere Liv end her paa Slesvigs aabne Mark, med
  de hvislende Græsstraa omkring mig, og en Hare hoppende hen over min
  Grav? Ganske stille vil jeg ligge, og ikke skræmme hverken den eller
  Faarene, naar de vil lægge sig tæt op til mig.«
  
  Hans vemodige Grundstemning var vistnok bleven forstærket ved en
  dyb Smerte, han havde gjennemlevet i sin første Ungdom. Jeg har
  vel hørt derom, men det er mig ikke saa bekjendt, at jeg tør tale
  derom. Han havde knyttet sig meget nær ikke blot til Høyen, men
  ogsaa til hans Familie. Hans særdeles Veninde var Fru Høyens Søster,
  Hanne Westergaard, og dette Forhold var meget betegnende for ham.
  Hun var af Udseende en meget fed og ubehjælpsom Skikkelse, talte
  langsomt og utydeligt, og gjorde paa Forstandsmennesker Indtrykket
  af at være temmelig enfoldig, men hun var overstrømmende hjærtensgod
  og sværmerisk Grundtvigianer. Hun fortalte mig, at engang havde
  der hjemme i hendes Faders Præstegaard, i Kundby, været En -- jeg
  husker ikke hvem -- som havde talt til hende og en Veninde om, at
  det var taabelig Overtro med denne Djævel. »Det gjorde os saa ondt,
  saa ondt. Vi laa om Natten og græd i hinandens Arme, for vi skulde
  miste den kjære Djævel.« Høyen havde for Skik at afbryde hende med et
  utaalmodigt Raab, naar hun vilde arbeide sig op til at indblande en
  confus Bemærkning i hans Tale; men han holdt inderlig af hende som en
  Ungdomsveninde og kjær Husfælle. Ogsaa viste hele hans Kreds hende
  megen Opmærksomhed, baade for hendes kjærlige Hjærte, og fordi dette
  var en rig Beholdning for alle deres personlige Forhold. Man kunde
  heller ikke andet, naar man saae hende rokke med sit store Hoved i
  Henrykkelse over saadanne elskelige Mennesker.
  
  Lundbye var nu ret hendes Hjærtensbarn. Han betroede hende alle sine
  Sorger og Glæder, og han henvendte helst sine Breve til hende. Og
  det var Breve, der i rige Skildringer af hans Kunstnerøies Syner og
  i aandfuld Udgydelse af sine sværmeriske Følelser ikke stort mindre
  kunde kaldes Kunstværker end de Tegninger, som han ledsagede dem med;
  og som nu er Samlingernes Skatte. Det var det Mysterium han havde
  opdaget, at denne enfoldige Sjæl med sit moderlige Hjærte forstod ham
  bedre end den kritiske Verden, og det var rørende at see, hvor rig
  hun, i sit lange ensformige Liv efter hans Død, følte sig ved at
  have saadanne Klenodier, for hende ogsaa Hjærtensklenodier, i sine
  Gjemmer.
  
  Da han drog bort som Soldat, var vi af den Mening, at han havde en
  dybere Følelse for den Dame, som siden ægtede Skovgaard, Georgia
  Schouw. Vist var det, at han efterlod sin bedste Tegnebog med den
  Paaskrift, at hvis han faldt, skulde den overgives til Frøken Schouw,
  hvis hun vilde være saa god at modtage den. Hun ikke blot modtog den,
  men viste den aldrig til nogen. Heller ikke gjorde Skovgaard det, da
  han havde mistet sin fortræffelige Hustru; og efter hans Død fandtes
  den med hans Paaskrift, hvori han anmodede Fru Høyen om at opbevare
  den uaabnet for hans Børn.
  
  Bergitte Høyen var et mærkeligt Menneske. Tiltrods for hendes djærve
  Slagfærdighed, kunde man dog ikke lade være at elske hende for
  hendes trofaste Hjærte. Høyen talte aldrig om, hvad Miskjendelse
  og Krænkelse, han havde lidt, men hun havde gjemt dem med alle
  Biomstændigheder, og naar hun havde En i en Krog, strømmede det ud
  af hende med stærke Fagter og lysende Øine. Manget smukt Træk af
  hans Liv har jeg paa den Maade faaet at vide. Hun var en udmærket
  Husmoder, den skjønneste Renlighed og Orden, og rigelig Gjæstfrihed
  vidste hun at forene med forstandig Sparsommelighed. En Formiddag,
  jeg var kommen ind fra Landet og var gaaet op til dem, faldt det
  hende ind, at jeg kunde trænge til Frokost, og hun ilede ud. Høyen,
  som stod med mig i Døren ind til hans Værelse, saa efter hende med
  rørt Mine, og sagde med sin blødeste Stemme: »Du skulde have seet
  hende hjemme i hendes Faders Præstegaard. Hvor hun var glad og
  kjærlig i sin Gjæstfrihed. Ja, hvor hun var skjøn.«
  
  De havde været forlovet i 14 Aar. Grunden dertil og deres indbyrdes
  Forhold er saa smukt beskrevet af L. Ussing, at jeg ikke vil gjentage
  det. Blot nogle Smaatræk. Deres Ungdomskjærlighed var bestandig den
  samme, og kunde i sin fuldkomne Naturlighed vise sig i meget pudsige
  Skikkelser. Alle hans righoldige Breve fra hans Reiser stilede han
  til hende; hun skulde have alle Betragtninger saa høit de end gik, og
  hun forstod at skjønne paa dem. Til det Yderste var hans Sag altid
  hendes. Brevene er nu trykte, men ikke alle de morsomme Kjælenavne,
  han deri gav hende; og hun og hendes Søster var ikke mindre stærke i
  at give ham dem igjen. De talte helst om ham som om et elsket Barn.
  Det sværeste var, naar de en Tid maatte skilles. I 1835 skulde han
  reise til England, og ventede sig stort Udbytte af den Reise. »Jeg
  vaagnede om Natten,« fortalte han mig, »og hørte, at Gitte laa ganske
  stille og græd. Hun vilde ikke lade mig mærke sin Sorg over at jeg
  skulde bort, og troede, at jeg sov. Men jeg turde ikke tale til
  hende, at det ikke skulde overvælde hende, og hun skulde have den
  Sorg mere at bedrøve mig.«
  
  Han havde aldrig selv Penge, han overgav dem alle til sin Hustru.
  Men naar han gik ud, talte hun ham omhyggelig Lommepenge til, med
  den Bemærkning at det ikke sømmede sig for en saadan Mand, ingen
  Penge at have i sin Lomme. Og man maa sige til den sparsommelige
  Husmoders Ære, at det var ligesaameget hendes Stolthed, naar han saa
  rigelig delte dem ud til alle Sider, som naar han i Selskab trak det
  skinnende hvide Lommetørklæde op, som hun havde sørget for at stoppe
  i hans Mandarinlomme, og i anden Dragt gik han aldrig, selv i de
  største Aftenselskaber. I Middagsselskaber kom han i Reglen ikke, han
  havde ingen sort Kjole. Han havde dog et Par Ordener, men han bar dem
  ikke. Engang skete det, at da han skulde holde Foredrag for en meget
  stor og glimrende Forsamling i Alfred Hages Soirée, traadte han ind
  i Salen i den gamle Mandarin. Den bedste med Lommetørklædet i hang
  hjemme. Man tænke sig hans Frues Forfærdelse.
  
  Men, jeg er med alt dette kommen mer end 30 Aar for langt ned i
  Tiden, og maa vende tilbage for at finde min egen Ungdom igjen.
  Tanken om min mærkelige Ven har holdt mig noget længe hen, men
  jeg fortryder det ikke. Intet har vistnok bidraget saameget til
  at uddanne og fæstne mit Syn paa Livet i alle dets Former, som at
  jeg har været saa lykkelig i en Menneskealder igjennem at leve i
  fortrolig Omgang med Høyen.
  
  Efter endt Examen reiste jeg paa Landet med min Moder. Maalet var den
  kjære Søsters nye lille Hjem i Slagelse. Jeg drev der om i Mark og
  Skov paa min sædvanlige Vis og søgte at vinde mine Kræfter tilbage
  saa godt som muligt. Drev det ogsaa til, at jeg paa min Fod kunde
  vandre til Sorø; hvorfra jeg vendte tilbage til Roskilde, hvor jeg
  havde strenge Ordrer til at ankomme i god Tid. Jeg var nød til at
  adlyde, min Ven ~Brun Jul Fog~ er ikke den Mand, der lader sig afvise.
  
  Denne Ven har jeg endnu ikke omtalt. Ikke fordi han nu først
  indtraadte i min Historie, tvertimod, vi havde været ganske
  fortrolige Dusbrødre fra min første Studentertid, men fordi jeg har
  fulgt den ledende Traad i mit Livs indre Bevægelser, og i dem havde
  han ikke havt den Del, som de allerede nævnte.
  
  Vi var Studenter fra samme Aar, laa sammen paa Regentsen, hvor vi fik
  indgaaet det fortrolige Venskab, som til min Glæde har varet indtil
  nu.
  
  Han steg efterhaanden Trin for Trin til vor Kirkes høieste
  Værdigheder og er nu den ypperste. Han har ogsaa gjort det med en
  saadan Sikkerhed, at det ved ethvert har syntes, som om der var
  ingen andre til at indtage Pladsen end han. Jeg har tidt tænkt over,
  hvorledes dette kan være lykkedes for ham. Han er ingen fremragende
  Lærd, vel en overmaade veltalende Mand, men andre Talere have været
  ligesaa beundrede. Og epokegjørende som Mynster var det, er han ikke,
  fordi han ingen ny Tone og Tankegang har bragt ind, har meget mere
  optaget Traaden efter Mynster. Nei, det er hele hans Væsen.
  
  Han har ligefra sin Ungdom havt en egen, jeg kunde sige ubegribelig
  Evne til altid at være den overlegne. Ikke fordi han i nogen Maade
  stolt vil gjøre sig Plads, men uden at det mærkes, gjør han sig Plads.
  
  Dog har han havt eiendommelige Vanskeligheder med sit Væsen. Han er
  et Stemningsmenneske, og kan udaf sin Stemning sige mange underlige
  Ting, som: »Aa ja, Dogmatik og Trosbekjendelse -- jeg har nu min
  egen Religion.« Han har Hang til Paradoxer, sagde vi dengang. »Og
  saa kan han ikke engang forsvare dem,« sagde den ivrige Disputator
  Stiftsprovst Tryde, og lo hjærtelig. Mig synes dog, det ikke er
  saameget det, som indre Oplevelser af den Slags, som andre, hvis de
  have bevæget Liv nok til at kjende dem, helst tie stille med, men som
  han ifølge sit ærlige Sind letter sin Samvittighed for ved frit at
  bekjende dem. Han er af alle dem, jeg har kjendt, den der mindst gjør
  en Røverkule af sit Hjærte. Ikke blot hans fortrolige Venner faae at
  høre forbausende Ting, men hvad han faaer Lyst til at sige, siger han
  til enhver, siger det ogsaa for det hele Selskab, og kommer i Orde
  derfor og bliver bagtalt for Yttringer, man ikke finder værdige for
  en Mand i hans Stilling.
  
  I Roskilde, hvor han dengang var Adjunkt, fandt jeg ham ifærd med at
  bygge Rede til den Brud, han vilde føre hjem.
  
  Men heller ikke deri undgik han Omtale for at være en forbausende
  Mand. Hun kunde været hans Moder, sagde man. I Virkeligheden var
  Aldersforskjellen dog ikke saa synlig, da Fog altid har seet ældre
  ud end han er; og Petra Guldberg, hvis Træk mindede om hendes
  Bedstefader, Ministeren, længe vedligeholdt sin faste Skjønhed, den
  først den lange sørgelige Sygdom, der endte hendes Liv, kunde bringe
  til at falde sammen.
  
  Min Moder havde altid foreholdt mig, at to Ting skulde man opsætte,
  til man blev Candidat, at skrive Vers og at forlove sig. Vist er det
  idetmindste, at den første Idræt havde jeg hidtil holdt tilraade
  med, og den anden havde jeg ikke havt Tanke om. Men ligesaa vist,
  at jeg allerede i mit første Candidataar fik begge Dele ganske godt
  besørgede.
  
  Jeg havde igjen taget til mit Yndlingsstudium, min hebraiske Bibel
  og var standset ved Jeftas Offer, og fandt, hvad da ogsaa andre
  have fundet, at det er et mægtigt Æmne for en tragisk Skildring.
  Jeg havde ingen Erfaring, men jeg havde et stort Mod paa ikke at
  skye nogen Opgave. Hele den hellige Historie laa for mit Syn, og i
  Virkeligheden vilde jeg intet mindre end at gribe den helt i dens
  store Vendepunkter. Dette lille Sagastykke skulde nu for det første
  være et Forsøg, hvorved jeg kunde prøve mine Kræfter.
  
  Jeg valgte den raa hebraiske Rhytme, som den foreligger i Texten. Med
  den mente jeg at have den rette Tone til at bringe det gamle Folks
  voldsomt bevægede Sjæledyb til Orde i. Ubarmhjærtig vilde jeg føre
  den tragiske Collision igjennem med ubønhørlig Consequens, lade de
  Ulykkelige mætte sig med al den Jammerklage, hvori Oldtiden er saa
  stærk, og lade alt endes i den Død, hvorfor den gamle Religion ingen
  Trøst har.
  
  Saadanne Tanker fyldte mig, medens jeg ihærdig Vintren igjennem
  arbeidede med at faae mig selv holdt til at være en rigtig Digter i
  den Mening, jeg havde gjort mig derom. Hvad der ellers skulde blive
  af mig, glemte jeg ganske derover. I Mai 1846 havde jeg den første
  Afdeling færdig, da indtraadte en Forhindring, som gjorde, at den
  anden Del først blev sluttet i December. Sommeren blev vel ikke uden
  Poesi, men den blev af praktisk Natur.
  
  
  
  
  TREDIE BOG.
  
  FORLOVELSEN.[9]
  
   [9] I Manuscriptet begynder denne Bog med Familien Waages
   Historie, fortalt paa 140 Sider. Amalie Fibiger er født d. 6.
   April 1824 i Vetterslev, hvor Faderen Georg Holger Waage var
   Præst; snart (1828) forflyttedes han til Fruekirke i Kjøbenhavn
   og blev i Foraaret 1837 Direktør for Sorø Akademi. I November
   1842 døde hans Hustru, og en Maaned efter fulgte den ene Datter,
   Sigrid, og han selv hende i Graven. Amalie, dengang 18 Aar, var nu
   Hovedet for Familien, der bestod af to Søstre Edle og Frederikke,
   og to Brødre Olaf, og Vilhelm. Paa Faderens Begravelsesdag fik
   hun et Brev fra »Tante Caroline«, Fru Theodor Suhr (født Falk,
   Sødskendebarn til Fru Juliane Waages Moder), som i de kjærligste
   Udtryk tilbød hende at komme i Huset hos dem som Datter. Men hun
   kunde ikke beslutte sig til at skille sig fra sine Sødskende; hun
   havde allerede lagt den Plan at flytte til Kjøbenhavn, leie en
   lille Leilighed og selv styre Huset for den firsindstyveaarige
   Bedstemoder og sine Sødskende og saaledes holde Hjemmet sammen.
   Med nogen Betænkelighed gav ogsaa hendes Formynder, Faderens
   Ungdomsven Conferentsraad Holm, sit Samtykke og saaledes blev det.
   Hendes Cousine, Claudine Broager, og deres gamle Lærerinde, Jomfru
   Fohlman, blev ogsaa Medlemmer af den lille Familie i Fiolstræde.
  
  
  
  
  FØRSTE KAPITEL.
  
  DEN LYKKELIGE BEGIVENHED.
  
  
  Det var i Efteraaret 1845, at Frøken Amalie Waage havde i sit fromme
  moderlige Sind fundet, at hendes yngste Søster, Frederikke, der
  nu var 13 Aar, og den kun lidet ældre Hjærtens-Søster Claudine,
  kunde behøve en Lærer i deres Christendom. Intet Under, den kjære
  Jomfru Fohlmann var ikke den, der just kunde lægge Aand ind i sin
  Undervisning.
  
  I den Anledning havde hun henvendt sig til sin faderlige Ven,
  Stiftsprovst Tryde, og han, som altid har villet mig vel, var saa
  god at skikke Bud efter mig. Jeg husker saa vel, hvorledes han,
  gaaende op og ned i sin Præstestue, med den ham egne Blanding af
  hellig Alvor og hjærteligt Skjelmeri i sit altid straalende Ansigt,
  med en lille Tale satte mig ind i Forholdene, og standsede foran mig
  med det Spørgsmaal -- ikke just med de Ord men dog den Mening -- om
  jeg havde Mod til at vove mig ind i en saa fortryllende Jomfruborg.
  Jo, jeg havde i den Retning Mod til hvad det skulde være, og havde i
  dette Tilfælde desto bedre Mod, fordi jeg allerede kjendte en Del til
  Faren. Jeg havde ofte seet de elskværdige Søstre i min nærmeste Kreds.
  
  Naar jeg læste med de to Unge, sad den ældste Søster altid i Stuen,
  ved sit Haandarbeide, paa sin vante Plads ved Vinduet. Hun kunde dog
  nok have Lyst til at høre, hvad en saadan Lærer havde at foredrage.
  Paa min Side lagde jeg saa al den Alvor, hvormed jeg selv var greben
  af Evangeliet, ind i min Undervisning, og gjorde i alle Maader min
  Gjerning saa godt, som jeg dengang formaaede. Efter min Vane var jeg
  vistnok overmaade ordrig og vidtsvævende i mit Foredrag, og steg
  vistnok i mine Betragtninger altfor høit, men dette hørte nu eengang
  til den Læreform, vi alle vare vante til fra vor fælles Præsts,
  Trydes Foredrag. Det var for mig hellige Timer, jeg troer ogsaa for
  Tilhørerinderne alt efter deres forskjellige Alder; og naar der siden
  kom en anden Frugt ud deraf end den, der ligefrem kan kaldes hellig,
  saa havde jeg i disse Timer i alt Fald ingen Skyld deri.
  
  Men vi mødtes ogsaa i andre Timer. Søstrene kom jævnlig i min
  Farbroder Scavenius Fibigers Hus, og jeg var jo vant nok til at gaae
  ind og ud der næsten som en Søn. Amalie var efter Nicolines Ophold i
  Sorø bleven hendes meget kjære Veninde, og denne Cousine var af de
  unge Piger, jeg færdedes imellem, den Tid ogsaa min nærmeste Veninde.
  
  Et Bal som Tante Christine Møller i Januar Maaned gjorde paa sin
  Adoptivdatters Fødselsdag bragte mig noget mere i Omtale end jeg
  dengang fik at vide. Da den lykkelige Begivenhed siden indtraadte,
  sagde min gamle Tante, der altid saae med Rørelse paa sligt: Ja, ja,
  jeg saae jo nok, hvor trygt de to dandsede sammen. Det kunde altsaa
  allerede dengang ikke længer hjælpe mig at gaae med en hvid Pind i
  Munden. Dog troer jeg ikke, at mit eget Hjærte var kommen til nogen
  Afgjørelse endnu. Hvad veed man vel i en saadan Sag? Kun er det vist,
  at da Vaaren kom med Lys og Varme, blændede Lyset mig og Ilden slog
  ud.
  
  Ligefuldt var det et stort og farligt Foretagende, jeg havde for. Jeg
  havde Grund til at sande, hvad min Ven Lunddahl, der var et meget
  aarvaagent Vidne, thi vi saaes ofte i Trydes Hus, bemærkede: »Borgen
  er høi, der hører mer end almindeligt Mod til at forsøge en Storm.«
  Den var ogsaa allerede beleiret.
  
  En fin og aandrig Herre, filosofisk æsthetisk Filolog, som havde
  været Adjunct i Sorø og der en Ven af hendes Faders Hus, offrede sig
  til hendes Tjeneste, og gjorde hvad jeg aldrig havde vovet udenfor
  mine Undervisningstimer, besøgte hende i hendes jomfruelige Hjem,
  og udfoldede der sin pikante Livsbetragtning med en egen klangfuld
  Veltalenhed. Han yndede fransk Litteratur og havde dannet sig et
  Ideal af fint reflecteret æsthetisk Luxus. Den Æsthetiker som Søren
  Kierkegaard havde beskrevet, var dengang i Mode. Han var Fritænker,
  og Lunddahl, der var ansat ved samme Skole som han, sagde derom:
  »Naar han kommer med det, faaer jeg inderlig Lyst til at smide ham
  ud af Vinduet.« Deri var jeg dog ikke ganske enig. Jeg saae ham i
  Trydes Selskaber og fandt ham behagelig nok. Naar han som Midtpunktet
  i en Kreds af skjønne Kvinder ret var i sit Es, lyttede jeg med
  Beundring til de Cascader, hans Vid, hans Fortællertalent og hans
  sententiøse Talesæt med behersket Ro, men ustandselig, lod risle for
  vore Øren. Jeg vidste, at jeg var ganske ude af Stand til at gjøre
  ham det efter, og følte mig som en ringe Størrelse overfor ham.
  
  Ikke blot hans Venner haabede paa denne Forbindelse, men ogsaa i
  videre Kredse blev der allerede talt derom som en Nyhed. En Dag,
  Amalie og Edle var gaaede ud paa Christianshavn for at gjøre Fru
  Heiberg et Besøg, mødte de paa Tilbageveien Heiberg i Overgaden, og
  han var ikke den Mand, der kunde lade de to unge Piger gaae forbi.
  »Aa, De har været ude hos min Kone, saa har de bestemt havt noget
  at fortælle hende. Siig nu ogsaa mig, hvad det var, jeg vil saa
  umaadelig gjerne vide det.« -- Nei, der var da ikke noget særdeles.
  -- »Jo vist, jeg er overbevist om der var noget. Jeg kan see det paa
  Dem. Noget rigtig glædeligt. Jeg troer næsten, jeg kunde vide, hvad
  det er.« -- Nei, der maatte atter og atter forsikkres, at der ikke
  var noget. -- »De kunde gjøre mig saa lykkelig ved at sige det. Tænk
  Dem nu, naar jeg kommer hjem til Hanne, saa kommer hun mig imøde og
  holder Hænderne paa Ryggen, og siger: Kan du gjætte? Ja, her har
  været nogen som du ikke veed, hvem er, og jeg har faaet noget at
  vide, som du ikke veed. Gjæt nu bare! Saa staaer jeg da der en net.
  Men naar de bare vilde sige mig det, hvor var det da morsomt, naar
  jeg kunde komme hjem og sige: Jeg veed noget, som du ikke veed. Nei,
  du faaer det ikke at vide. Kan du nu gjætte?« De Løier blev han ved
  at variere i det uendelige og holdt dem saalænge der paa Fortovet,
  at de blev ganske fortvivlede. Det var blevet sent, og da de kom til
  Knippelsbro, var den afspærret; det blev mørkt inden de kom hjem, og
  de andre hjemme havde ventet med Middagsmaden. Formodentlig er det
  gaaet Heiberg ligedan.
  
  Paa den anden Side var mine Venner ængstelige for hans Overlegenhed.
  Hos Trydes var de lige til det sidste saa uvisse om, hvem der vilde
  gaae af med Seiren, at da det Budskab endelig lød: Amalie er bleven
  forlovet! udbrød de alle: Med hvem? Og Lunddahl blev strax udsendt
  forat studere det farlige Terræn. Det blev en morsom Scene. Han
  ringede paa hos Amalie med saa bankende Hjærte, som om han selv var
  Frieren, og forvildede sig, da han ikke vidste, hvorledes han skulde
  komme til Sagen, i en forvirret Conversation, uden at hun forstod,
  hvor han vilde hen. Da hun saa med straalende Ansigt udbrød: »Har De
  seet Johannes?« raabte han: »Gud skee Lov, det lettede!« snurrede sig
  rundt og foer afsted til sine spændte Damer.
  
  Mig anfegtede alt dette imidlertid ikke, jeg fik heller intet at vide
  deraf. Amalie ikke heller, skjønt hun dog hørte derom. Jeg var en
  ubekjendt og fattig Person, men jeg glemte alle Betænkeligheder, naar
  jeg fik Øie paa hende. Enten jeg dandsede med hende eller sad hos
  hende, tænkte jeg kun paa at sige hende alt, hvad der fra den høieste
  Alvor til Vrøvl og Latter pleiede at mylre i mit Hoved, og altid var
  jeg i den syvende Himmel. Hvad Ængstelse de andre end kunde have for
  den, de satte saa høit, saa havde jeg ingen.
  
  Dette kan endnu undre mig, naar jeg tænker tilbage derpaa. Vistnok
  havde jeg den fortræffelige Leilighed til at fremme min Sag i min
  Farbroders Hus, hvor vi ved enhver Anledning var sammen, thi der var
  jeg hjemme; men jeg kunde dog ikke vide, hvad der foregik paa andre
  Steder, hvor jeg var meget langt fra at være hjemme. Dog svigtede mit
  Haab og mit Mod mig intet Øieblik. Jeg troede paa hende, som om hun
  allerede var min.
  
  Der var intet, jeg kunde bygge min Tro paa, der var ikke Tanke
  om, at hendes jomfruelige Hjærte skulde forraade sig ved en Mine
  eller et Blik, end sige med et Ord. Heller ikke af Veninderne
  kunde jeg udlokke noget. Nicoline talte gjerne om hende og altid
  i Henrykkelsens Toner, men om hun har vidst noget om sin Venindes
  Følelser for mig, hvad ikke er rimeligt, saa var hun trofast mod
  hende, jeg fik intet at vide. Jeg maatte søge min Forvisning hos mig
  selv.
  
  Saaledes er jeg hvergang jeg har staaet overfor en afgjørende
  Vending i mit Liv enten indvortes eller udvortes, hvergang hele
  Livets Mod skulde samles for at bestaae, har jeg ikke gjort mange
  Omstændigheder. Jeg har ikke engang sagt til mig selv, nu maa det
  briste eller bære, men kun: Her maa jeg frem, her bærer det.
  
  Jeg har troet paa Livet, at det vil blomstre, saasandt Vaaren ikke
  udebliver. Jeg har troet paa Mennesker, at saasandt de er Mennesker,
  finder jeg Støtte, Næring og Kjærlighedens Glæde hos dem. Jeg har
  troet paa mig selv, at saasandt mit Hjærte flammer og min Tanke
  lyser, skal jeg ikke nogen Dag savne Aandens Fest. Og jeg har troet
  paa Gud, at som han hver Morgen lader sin Sol opgaae, saa skal det
  Lys, jeg lever af, heller ikke slukkes, om jeg end selv kan have lidt
  Olie nok i min Lampe.
  
  Jeg har det efter min Fader. Naar man sagde til ham, kom ikke den
  Bindehund nær, den bider, gik han lige hen til den og kløede den i
  Nakken; og da den stakkels Hund ikke var istand til at slide sig ud
  af sin Lænke, var den færdig at slide sig ud af sit gode Skind i sin
  Kjærligheds Henrykkelse. Og Fader vendte sig leende til os og sagde:
  Seer I, man skal have Tillid til en Hund. Jeg husker det godt, det
  var i Gaarden i Kolding, og Hunden var vor Værts, Jødens Hund, som
  hed Vagtmand, et stort sort Bæst, som vi altid gik langt uden om.
  
  Jeg har det ogsaa efter min Moder. Naar de sagde til hende, du kan
  ikke faae Raad til at lade de Drenge studere, du kan jo knap give
  dem Klæder paa Kroppen, saa svarede hun: Jeg faaer at sye mine
  egne Klæder om, saa maa de studere i dem. Og hun gjorde det, og vi
  gjorde det, og glemte Klæderne. Endnu da jeg blev Student, havde jeg
  Benklæder og Vest af det Slags.
  
  Ogsaa endnu i denne Henrykkelsens Vinter maatte jeg see til at glemme
  sligt. Jeg var endnu fattig og havde kun daarlige Klæder. Mine
  Støvler var ogsaa saa som saa, og da jeg vilde hjælpe paa dem ved
  Galosher, traf det sig, at jeg fik et Par meget klumpede Trægalosher,
  som den Tid var kommet noget i Brug. Nicoline foragtede dem dybt,
  men de var de billigste. Jeg husker det som idag, at jeg i smukt
  Foraarsveir mødte min Elskede paa Slotspladsen, og hvor haardt det
  var, at hun skulde see mig en lang Strækning komme sig imøde med en
  Fodbedækning, hvori mine meget store Fødder toge sig endnu værre ud.
  Det er jo paa Støvlerne, at man fortrinsvis kjender den fine Mand.
  
  Vinteren randt. Jeg sad hjemme og beskuede den antike Skjønhed,
  Jeftas Datter, og gik ud for at beskue den levende, og med Undtagelse
  af at den ene var død og den anden levende, gik de saa temmelig i eet
  for mig. Da Vaaren begyndte at udfolde Knupperne og Fuglene at udøse
  deres Hjærter, havde jeg endt den første Afdeling af mit Digt, og
  skrev det Datum under, som jeg nu har efterseet paa det gamle Blad
  og fundet, at det var den 16. Mai. Jeg følte, at jeg trængte til at
  trække Veiret for at samle mine Tanker til Bedste for begge mine
  elskede Damer. Jeg skulde nu for Begges Vedkommende til at gaae over
  til den anden og sværeste Afdeling.
  
  I fire Dage øvede jeg mig i at gaae derhen, og jeg har ingen Tvivl
  om, at i den Tid blev alle optænkelige Udsigter tilstrækkelig
  gjennemtænkte, kun ikke den ene og dog saa nærliggende, at jeg kunde
  komme til at gaae slukøret hjem igjen. Den fjerde Dags Aften i
  Skumringen var det, efterat jeg flere Gange var gaaet op og ned i
  Fiolstrædet, nær kommen til en Afgjørelse, men Modet, som ellers ikke
  pleiede at svigte, befandtes dog endnu ikke at være modent. Men næste
  Dag skulde det -- ikke briste eller bære -- nei, skulde det bære.
  
  Det var Christi Himmelfartsdag, den 21. Mai, det regnede, en deilig
  mild Foraarsregn. Moder var reist til Slagelse, til min Søster, og
  jeg var ene i Huset. Jeg sad paa Bordet i min Stue, og gjennemtænkte
  min Plan. Jeg vilde gaae i Kirke, det var sikkert nok, at der maatte
  hun være, saa kunde jeg følge hende hjem. Da kom styrtende op til
  mig min Broder Caspar med sin Ven Carl Berg. Han var sidste Efteraar
  kommen hjem fra sin lange Reise, og de havde nu noget for angaaende
  den anden Reise til Berlin og Kønigsberg, som han strax efter
  tiltraadte. Jeg skulde være behjælpelig med noget, som havde Hast,
  jeg husker ikke hvad, men fortvivlet var jeg, for jeg ikke kunde
  komme afsted. Endelig fik jeg dem dog nogenlunde tilfredsstillede,
  medens jeg under Discussionen klædte mig paa, og jeg ilede afsted til
  Slotskirken.
  
  Biskoppen var allerede midt i sin Prædiken, den var upaatvivlelig
  udmærket, men jeg var blandt dem, der ikke blev opbyggede af den,
  og dem findes der vel altid nogen af i en Kirke. Jeg blev staaende
  nederst, støttende mig til Freunds Apostel, og da Forsamlingen
  omsider brød op, saae jeg endelig mine Længslers Maal komme,
  høinende sig over en hel Stab af Søstre og Veninder. Situationen
  var vanskelig, men det skulde jo bære. Jeg fulgte dem ud gjennem
  Forhallen, og ved Udgangen spurgte jeg hende, om hun tillod, at jeg
  hilste paa hende i hendes Hjem, der var noget, jeg maatte tale med
  hende om. Jo, saa vilde hun gaae hjem. Hendes Øine løftede sig ikke,
  men der var noget i hendes Stemme, som syntes mig at kunne forenes
  med min Tro. Jeg bukkede ærbødig og ilte bort.
  
  Jeg gik en Omvei, gik op og ned og rundt i Smaagaderne, Modet var
  høit. Da Afgjørelsens Time var kommen, var der Ro i Sjælen. Ikke
  engang det sygelige Hjærte, hvis Slag ellers ved den ringeste
  Forventning kunde være utaalelige, gjorde mig Besvær. Midt i en
  Cyclon siger man der er blikstille. Efter en halv Times Tid fandt jeg
  det passende at indfinde mig.
  
  Da jeg traadte ind i Stuen, saae jeg den opfyldt af unge Damer,
  gladelig samlede om Kaffebordet. Alle var de mine Cousiner og
  nærmeste Veninder, et Selskab, der for mig ikke var synderlig
  fjernere end en Flok Søstre. At see deres Ansigter, da Fætter
  Johannes med stram Høitidelighed »ønskede at tale med Frøken Amalie
  Waage.« Der var ikke mindste Tvivl om, hvad han helst ønskede at tale
  om, men var det nu? Nogle spærrede Munden op, andre gjemte Ansigtet
  bag en andens Ryg. Men jeg kunde ikke hjælpe dem, jeg saae dem ikke,
  jeg tog Sagen, som om Stuen havde været tom. »Frøken Amalie er i
  det andet Værelse,« meldte den agtbare Lærerinde med tilsvarende
  Høitidelighed, og aabnede Døren ind til Bedstemoders Stue.
  
  Da jeg havde lukket Døren efter mig og stod der alene, aabnede den
  næste Dør sig lydløst, mit Hjærtes Dronning gled ind og blev staaende
  med bøiet Hoved. Jeg gik hen til hende og sagde blot: »Kjære Amalie,
  jeg er kommen for at sige Dem, at jeg elsker Dem saa høit, at jeg
  ikke kan leve uden Dem.« -- Jeg fik ikke udtalt, før hendes Hoved laa
  paa min Skulder.
  
  Tidt har jeg maattet høre, at jeg havde havt den Dristighed, saadan
  uden videre at tiltale hende med hendes Fornavn. Men hvad skulde jeg
  sige, jeg havde ingen Undskyldning, behøvede da nu heller ingen.
  Efter et kort ubeskriveligt Øieblik, med hinanden i Favn, men
  uden at nogen af os kunde faae mere sagt, bad jeg, om jeg maatte
  forlade hende, kun et Øieblik, og foer useet af de andre gjennem
  Soveværelset ned ad Trappen. Lærerinden styrtede ind til hende
  raabende: »Men har du sagt Nei!«
  
  Hvad min Mening nu var med atter at fare et Kvarterstid om i Gaderne,
  veed jeg lige saa lidt som det øvrige. Men jeg troer dog, min Elskede
  har ogsaa skjønnet derpaa, medens hun sad med Hænderne for sine Øren,
  og ikke svarde den allarmerede Jomfru Fohlmann med stort andet end
  sine Taarer.
  
  Da jeg kom tilbage, havde jeg ingen anden Følelse, end at jeg var
  fuldkommen hjemme i den Stue, hvor jeg aldrig var kommen før uden
  med bankende Hjærte som en høitidelig Lærer i Christendom. Men hvad
  kan ikke det udrette bestandig at have været der med alle sine
  fantastiske Tanker og lyksalige Drømme! Jeg kastede mig i Sofaen og
  fik mig en hjærtelig Latter af den kjære Venindeflok, der som en
  skræmmet Fuglesværm var faren ud til al Verdens Hjørner forat udraabe
  Nyheden. Havde jeg før været sikker i min Sag ved overnaturligt Mod,
  saa var jeg nu saa rolig ved den, som om al Verden maatte finde den
  lige saa meget i Orden som jeg. Jeg holdt jo den ypperste Kvinde i
  Verden i min Arm, hvad brød jeg mig saa om Verden! Det var jo mig,
  ikke den, der havde faaet hende.
  
  Regnen var forlængst stillet af i Rørelsens søde Draabefald,
  Vaarsolen lyste op til Fest, alle Blade og Blomster bredte sig som
  de skulde forgaae af sværmerisk Længsel og alle Fugle jublede som
  de var fra Forstanden af Himmelfartsfryd, og min Elskede slog det
  lange hvide Sjal om sine Skuldre og bandt sin med Rosenrødt fodrede
  Straahat under sin Hage, og vi dandsede ned ad Trappen for første
  Gang at forsøge at træde Kjærlighedsstien sammen. Nei, hvor det
  lykkedes. De rislende Bølger, som saa os gaae forbi, var af samme
  Mening, de vilde kysse vore Fødder. De Mennesker, vi mødte, var af
  samme Mening, de stod stille og vendte sig om, for dog engang at faae
  et Glimt af det tabte Paradis at see; og vore egne Ansigter, naar de
  mødtes, kunde let være af samme Mening, de saa intet andet end Guds
  Have. Og den Dag idetmindste var den ikke lukket og havde intet tabt
  af sin Uskyldighed.
  
  Hvor dog et syndigt Menneske kan være lykkeligt, naar Gud vil! Hvor
  dog alle Taabeligheder kunne forsvinde for den ene store Tanke at
  leve og døe i glædesdrukken Kjærlighed. Hvem der faaer en saadan
  Kvinde, slipper hende forvist aldrig, det er ikke at takke ham for.
  
  Aftenen tilbragte vi i min Farbroders Familie, og der var der Fest.
  De kjære Slægtninge deltoge saa inderlig i min Lykke, og var selv
  saa henrykt over at faae den beundrede Veninde forvandlet til et Led
  af Familien, at deres Glæde snart ikke stod tilbage for min. Da jeg
  silde fulgte min Elskede hjem og ved hendes Dør tog Afsked med hende
  skete det, at jeg vovede at trykke det første Kys paa hendes Læber. I
  mange Maader kunde mine Læber være uværdige til et saadant Møde, men
  i een Henseende kunde de dog kaldes rene: det var med Undtagelse af
  Moder og Søster første Gang jeg havde kysset en Kvinde.
  
  Man siger, at det at vaagne den næste Morgen efter at have forlovet
  sig er den sværeste Prøvelse. Da falder den Tanke dæmonisk over den,
  der vaagner af Rusen: Hvad har du gjort? Jeg undgik Prøvelsen paa en
  meget naturlig Maade, jeg vaagnede ikke den næste Morgen, saasom jeg
  vel havde vogtet mig for at afkorte min Fest ved at sove. Kun altfor
  mange Nætter har jeg maattet kjæmpe mig igjennem sjælelig og legemlig
  Elendighed, nu fik jeg Opreisning ved eengang at opleve, at al Tanke
  om Søvn forsvandt for Jubel af Glædens Aander. Det kjøbenhavnske
  Baghus, hvori jeg laa og hvori jeg var ene, var som en Tryllehave, og
  da en Spurv ved Daggry begyndte at kvidre under Taget, lød det som
  dens Sangfugle opstemte deres Frydesang. Jeg væltede mig paa mit Leie
  som et glædesdrukkent Barn, og at spørge: Hvad har du dog gjort?
  vilde forekommet mig ligesaa latterligt, som om Aladdin havde spurgt
  sig selv: »Hvorfor lod du dog ikke den Lampe ligge?« Det var mig og
  ingen anden, der havde Lampen, jeg gjemte den paa mit Bryst, og jeg
  har ikke ladet Nureddin tage den.
  
  Jeg sprang op for at forkynde Budskabet for mine Kjæreste. Den
  lange Skrivelse slutter: »-- En Ting har jeg glemt, det er de søde
  Svigerinder. Dem havde jeg ikke tænkt synderligt paa i Forveien, og
  faaer dem nu oven i Kjøbet. Edle vilde ikke være syg den Dag[10],
  hun løb omkring ligesom de andre, og holdt det endda ikke saa galt
  ud til Aften. Den lille Frederikke synger og dandser hele Tiden,
  og fortæller hele vor Kjærlighedshistorie, som hun ganske fint har
  vidst at observere. Claudine er mere stille, forsmaaer dog heller
  ikke en Dands med Onkels Drenge, og de raabe Hurra for Frederikke og
  Claudine. Og den gamle Bedstemoder og Jomfru Fohlmann hører da ogsaa
  til Familien.
  
   [10] Hun havde hele Vinteren lidt af en fæl Halsbetændelse.
  
  Jeg kan ikke skrive mere, lille Moder! Tænk paa din glade Søn
  Johannes.«
  
  Amalie føiede nu en Side til i de Ord, som hun har sin Styrke i.
  At Moder øieblikkelig satte Pen til Papiret og med sit Moderhjærte
  overstrømmende af Henrykkelse over at see sine Længslers Maal
  opfyldt, lod sin altid hurtige Pen løbe med flommende Væde, og at min
  Søster gjorde omtrent det samme, behøver næppe at siges. Ogsaa den
  kjære Tante Christine Møller bør nævnes i Ihukommelse af, at da hun
  saae os træde ind ad Døren, mindedes hun Göthes Ord:
  
  »Es schien die Thüre zu klein, die hohen Gestalten einzulassen, die
  nun zusammen betraten die Schwelle!« Og siden med sværmerisk Blik
  oftere gjentog: »Ja, »die hohen Gestalten«.«
  
  
  
  
  ANDET KAPITEL.
  
  DEN SOMMER FOR ALLE SOMRE.
  
  
  Efterat Amalie Morgenen efter Begivenheden havde været hos Suhrs
  og Charlotte Falck og hos Aagesens for at faae Absolution for sit
  Forræderi imod Familien, og til Visittid havde fremstillet mig med
  ny Hat og Handsker, for at hendes Valg om muligt kunde vinde Bifald,
  hvilket da ogsaa blev hende tilstaaet, saasom man nu eengang var nødt
  til at finde sig i at skjænke hende Bifald, naar man saae hendes
  Ansigt, blev vi efter Pintsen indbudt til et fint Middagsselskab paa
  Sølyst, og vor Skaal udbragt af Onkel Theodor, det vil sige Hr. Agent
  Suhr med al Værdighed. Jeg haaber, at jeg har svaret anstændig, men
  husker det rigtignok ikke. Forsommeren randt ubegribelig hurtig, dels
  med lignende Udflugter, dels med henrivende Aftenvandringer ved Byen,
  uden dog derfor at forsømme andre Tider paa Dagen. Da Sommerferien
  kom, havde Suhrs som sædvanlig indbudt Amalie og hendes Søskene til
  deres Landsted, og dertil været saa venlige at føie en Indbydelse,
  om at den Uundgaaelige vilde glæde hende med to Gange om Ugen at
  tilbringe Dagen hos hende.
  
  For bekvemt at kunne efterkomme denne Pligt, satte jeg mig derfor en
  skjøn Aftenstund i en Omnibus forat indkvartere mig i Torbæk Kro.
  Naar jeg om Aftenen kom fra Sølyst, havde jeg min store Fornøielse af
  inde fra min Stue at høre paa Fiskernes støiende Sammenkomster ude
  i Skjænkestuen. Jeg blev i Studenterhumør derved, og i et Brev til
  Moder beskrev jeg kaadt nok Livet i Torbæk saaledes:
  
  »Byen er, saavidt jeg mærker, beboet af tre Slags Folk, Mennesker,
  Kjøbenhavnere og Svin. De første staae paa det høieste Trin saavel
  i legemlig som hjærtelig Dannelse. De er store og stærke, hvide
  Buxer, islandsk Uldtrøie og lange Transtøvler, drikke Brændevin
  og Øl, Lørdag Aften ogsaa Punsch, leve christeligt og nære sig af
  Kjøbenhavnere og Fisk. Til Punschen skyde de de blanke Hatte i
  Nakken, trumfe i Bordet og synge gammeldags Drikkeviser, sværmeriske
  Kjærlighedssange og moderne skandinaviske ... Paa Sølyst lever man
  ganske herligt, idetmindste saalænge Fru Heiberg endnu ikke er
  ankommen. Jeg troer heller ikke, at Amalie og jeg, hvis Protectrice
  hun ellers er, ville tage os Komedien nær. En yndig Havesal med to
  Kabinetter er indrettet til dem, med Fortepiano, bløde Sofaer og
  Lænestole og et meget stort Toiletspeil. Amalie har betroet mig det,
  men jeg maa ingen sige det til osv.«.
  
  Hermed havde det en egen Sammenhæng, som ikke var glædelig. Gamle
  Theodor Suhr sværmede stærkt for Fru Heiberg, men tog hendes Mand
  med, og havde hver Sommer det berømte Kunstnerpar hos sig. Han var
  en egen Mand. Under sin tørre Skal havde han et brændende Hjærte,
  det han nu i temmelig høi Grad havde sat til paa den pikante
  Skuespillerinde. Hun tiltrak ham vistnok ligemeget ved sit fine Væsen
  og sin Berømmelse. Han kjedede sig med sin Familie og saae i Hjemmet
  kjedelig ud; desto mere tiltalte det ham at finde en Dame, som
  foruden det skjønne Indtryk hun gjorde paa enhver, forstod at føre en
  fortrolig Samtale med ham, gik ind paa hans Interesser og drog hans
  gode Sider frem.
  
  I Grunden var der vel egentlig ikke noget ondt deri, men den
  forunderlige Modsætning mellem hans og den skjønne Kunstnerindes
  Skikkelse kunde dog ikke andet end at give Anledning til en Del
  Satire. Værre var det, at det heller ikke kunde andet end at gjøre
  Forholdet mellem ham og hans brave Hustru endnu ringere, end det før
  havde været. Dog veed jeg, at hun, tiltrods for, hvad der var kommen
  dem paatværs, dog altid holdt af ham, og satte ham høit og virkelig
  var ham en trofast Hustru. Fru Heiberg var ogsaa forstandig nok til
  at vise hende al den Opmærksomhed, hun kunde; men det var svært, thi
  mod hende var Fru Suhr stram nok.
  
  Nu var hun til Aars, men var dog endnu en meget statelig Dame, med
  fornemt Udseende og kraftig Holdning. Man mærkede ikke paa hende, at
  noget trykkede hende, ikke engang det, at hun var bleven saa tunghør,
  at det var besværligt at føre en Samtale med hende. I Selskabet
  repræsenterede hun med stor Værdighed, men hun trængte til noget mere
  hjærteligt, og da hendes Mands Broderdatter, som hun mest havde om
  sig, mindre tilfredsstillede hende, udøste hun gjerne sit Hjerte for
  Amalie.
  
  Saalænge Heibergs var paa Sølyst, dreiede alt sig om dem. Suhr var
  meget omhyggelig for at gjøre dem Livet i hans Hus saa behageligt som
  muligt. Til Heibergs astronomiske Studier anskaffede han endogsaa et
  stort Teleskop med alt Tilbehør, og den lærde Digter syntes at finde
  god Behag i et saa vel udstyret og mageligt Landliv. Han var i det
  bedste Humør, opmuntrede Selskabet med sit fine Væsen og muntrede sig
  selv ved evige Løier med de unge Piger. Fruen havde en anden Smag,
  hun lod sig helst tilbede af ældre Herrer, og Suhr skaffede hende
  rigelig Leilighed dertil ved sine jævnlige store Middagsselskaber. Os
  viste hun megen Velvillie. Et Par Elskende, som ikke havde Øie for
  andet end hinanden, syntes at være noget, hun kunde have Lyst til at
  studere. Amalie fandt hendes Væsen naturligt og hjærteligt og holdt
  af hende; jeg kunde ikke ganske samstemme med hende deri. Mindst
  behagede det mig, at hun forsøgte at give Amalie et lille Cursus i,
  hvad hun kaldte et smukt Væsen, men som i Virkeligheden var et efter
  hendes Mening klædeligt Koketteri.
  
  Af de mange fremragende Mænd, jeg saae paa Sølyst, morede os mest
  de tre meget forskjellige Personligheder: Tscherning, Peder Bang
  og Kammerherre Scavenius. De var alle tre Suhrs nærmeste Venner.
  Tscherning, som han omgikkes mest, morede ham med sin friske
  Veltalenhed og sin uudtømmelige Strøm af nye Ideer og mærkelige
  Projecter, dem vi andre ogsaa havde godt af, naar de foredroges over
  Borde. Bang var hans Consulent i Pengesager og tiltalte ham ved sit
  aldeles ligefremme Forretningsvæsen. For os andre var han kun morsom
  ved sin fuldstændige Formløshed. Scavenius var af Familien, men
  lod ogsaa ved sit kluntede Hovmod tilstrækkelig føle, at han ikke
  behøvede at genere sig. Naar han saae et kostbart Stykke følte han
  paa det og spurgte, hvad det havde kostet; og Suhr drillede ham da
  med paa den mest ligegyldige Maade at nævne en overdreven Pris, vel
  vidende, at det ikke smagte ham, at nogen kunde eie dyrere Ting end
  han.
  
         *       *       *       *       *
  
  I saadant Selskab var jeg selvfølgelig ganske tilovers, holdt mig
  derfor mest taus og til Væggen, troligt efterkommende den Anvisning,
  som Moder tidtnok havde fundet det fornødent at give mig i min
  Barndom, at lade som jeg ikke var til. Desmere brugte jeg mine Øine
  og Øren og havde Fornøielse deraf. Var derfor glad over, at man i det
  rige Hus var saa kjærlig mod Amalie, at man altid tog mig fattige Fyr
  med. Den Aandrighed, som jeg ifølge den Selvfølelse, ingen Alders-,
  Stands- eller Formuesoverlegenhed kunde betage mig, følte mig i
  Besiddelse af, forbeholdt jeg min Elskede og gjorde ikke noget Forsøg
  paa at gjøre den gjældende i Selskabet. Jeg fandt det heldigere for
  mig at blive anseet for en ubetydelig end for en paatrængende Person;
  var derfor kun saa venlig og høflig, som jeg formaaede. Dette var mig
  nu heller ikke saa vanskeligt, da jeg i Virkeligheden var saa optagen
  af een, at jeg ikke kunde overkomme mere.
  
  Amalie har betegnet mit Væsen med et mindeværdigt Ord. Da jeg kom
  tilbage som Præst til Kjøbenhavn, var de gamle Suhrs døde, og Amalie
  fandt ikke, der var Anledning nok til at søge Omgang med Ole Suhrs
  Hus. I et Selskab spurgte Biskop Martensen hende, hvorfor vi ikke
  mere kom til Suhrs, vi havde dog staaet i saa nært Forhold til
  Familien. Hun forklarede, at den yngre Slægt havde hun aldrig stemmet
  synderligt med, nu var det Selskab, der samledes der, fremmed for
  hende, og noget Venskab kunde der dog aldrig komme ud deraf. Ja, men
  der gives dog Grader i Venskab, mente Biskoppen. Jeg har nu altid
  syntes, vedblev Amalie, at min Mand passede saa lidt i den Kreds, at
  da han først begyndte at komme der, var det mig ligesom jeg ~maatte
  oversætte for dem, hvad han sagde~, før de kunde begribe ham. Det kan
  jeg saa godt forstaae, svarede Martensen med sin grundige Mine.
  
  Som sagt kunde jeg tilbringe to Dage om Ugen paa Sølyst, men de
  øvrige savnedes der heller sjelden Leilighed til at besøge min Kjære.
  Vi fordybede os da i Haven og Skoven og talte selvfølgelig idelig
  om al Naturens Herlighed, som den speilede sig i vore Hjærters
  Herlighed. Naturen var der heller intet at sige paa. Endog Kjendere,
  som ikke er Elskere, maatte indrømme, at den viste sin skjønneste
  Side frem i den Sommer. Men Talen kunde der vel med Grund siges
  det paa, som Kjendere pleie at lade den høre, at Elskovstale kan
  vanskelig komme ud af at være rigtig sand.
  
  Min var det idetmindste ikke. Saa henrivende -- at sige i min
  Ledsagerindes Øren -- jeg end kunde tale om Luftens Toner, om Havets
  vexlende Stemninger, om Skyggespillet i Lunden, om Blomst og Blad og
  hvad Nattergalen sagde, og Aftenklokken i det Fjerne og alt det, som
  jeg saa siden henne i Krostuen satte paa Vers, saa brød jeg mig i
  Virkeligheden ikke stort derom, Versene, det kunde være, dem gjentog
  jeg altid for mig selv, men om ellers alle de Ting speilede sig i
  Hjærtet eller ikke fik jeg ikke efterseet, jeg saae mere efter, hvad
  der var i Dybet, end hvad der speilede sig i Overfladen.
  
  Tiltrods for at jeg gjerne vilde være poetisk, er jeg dog bange for,
  at jeg kun altfor snart faldt ud af Rollen, og mere underholdt min
  Elskede med besværlige psychologiske Undersøgelser, der forurolige
  baade Tanken og Hjærtet, end med skjønne Syner, der lette Sindet. Jeg
  frygter for, at hun snart begyndte at føle, at det var en vanskelig
  Mand, hun havde faaet sig, hvori hun ikke havde Uret. Det har været
  mit Livs Plage, at jeg har en ustyrlig Trang til at sige for meget,
  og i enhver Sag, stor eller liden, at ville have en anden Mening end
  andre Mennesker, og ikke at ville lade mig selv eller andre have
  Fred. Hun skulde nu til at sætte sig ind deri, til »at oversætte min
  Tale«, og det gik ikke uden from Forsagelse fra hendes Side.
  
  Hvad hører der dog ikke til, at to Mennesker kunne voxe sammen, om
  de end er nok saa kjærlige Sjæle? Fortvivlet, jo kjærligere de er,
  desto vanskeligere bliver det. Kjølige Hjærter komme let over det.
  De gjør ikke store Fordringer, de indrette sig paa at have Terrænet
  delt imellem sig og hver sin Plads at røre sig paa, saa nikke de af
  og til til hinanden over Hegnet. Men vil man først intet vide af
  Hegn, hverken Tjørn eller Rosenhæk, vil man have Hjærte lagt lige paa
  Hjærte og lytte til, om Slagene stemme, og have alle Tankens Fostre
  frem i Lyset, at see, om de ogsaa rigtig er Søstre, saa bliver det en
  mer end menneskelig Opgave. Elskende Sjæle ville Salighed, men den
  hører kun hjemme i Paradis.
  
  Sølyst var nu just ikke noget Paradis, hvad saa end Fortidens Digtere
  har villet gjøre det til. Imidlertid havde det skjønne Sted for os
  to dog saameget af Luftningen fra Guds Have i de Sommerdage, at det
  idetmindste bragte os til at føle Opgaven. Kjærlighedsbreve er en dyb
  Hemmelighed, det forstaaer sig. Men da jeg skriver, hvad der vel
  ikke bliver læst, før vi alle ere døde, kan jeg vel nok tillade mig
  selv den Nydelse at afskrive nogle Prøver paa, hvordan vi dengang
  søgte at løse Opgaven.
  
  Endog medens jeg var i Torbæk, skrev vi omtrent daglig. Der skulde
  jo meddeles, hvad der var oplevet efterat vi -- ogsaa daglig --
  havde forladt hinanden. Hendes endte sædvanlig med den bedste af
  alle Sætninger: Saa venter jeg min Elskede ved Laagen Kl. -- Mine
  indeholdt mest lyriske Skildringer, som 6. August:
  
  »Du er et godt Menneske imod mig -- det bedste Menneske under Solen,
  maa jeg sige idag: iaftes vilde jeg have sagt; det mest henrivende
  Menneske under Maanen. Jeg sad oppe ved Concertsalen og hørte en
  smeltende Ouverture af Mozart, Maanen stod over Stranden, saaledes,
  at Sølyst Havepynt ragede ud i et glimtende Straalehav. Det var mig
  ubegribeligt og smerteligt, at jeg ikke længer havde dig i min Arm,
  og jeg tænkte i mit Sværmeri: see, saaledes lægger min Sjæl sig som
  et Luehav om hendes, ja, som den straalefyldte Strand favner den
  yndige Høi, hun pleier at staae paa. Sjelden har noget Billede saa
  levende speilet sig i min Stemning. Da Musiken taug, og jeg reiste
  mig for at vandre hjem, var det med den Tanke: Ja, er Kjærligheden
  ikke evig, saa er den ingen Ting, men er den det, saa er den først en
  Perle, man giver al sin Eie for, dernæst en uhyre Perle, hvori som
  i Himmeldybet al Verden indesluttes. I hvad Forbindelse jeg kom til
  saadanne Tanker, maa du selv udfinde. -- --«
  
  Vi havde, som det saa tidt skete, siddet i Skoven, og jeg havde udøst
  alt mit Hjærte for hende, om min egen Uværdighed, mine skiftende
  Stemninger, min Frygt for at plage hende med mit Væsen, og hvorledes
  alt dette maatte forklares. Til disse besværlige Undersøgelser svarer
  hun mig næste Morgen, 18. August:
  
  »Ja, du min egen Kjære! Jeg troer nok, jeg tør sige, kunde du end i
  alle andre Henseender have faaet den, der stod høit over mig, saa
  troer jeg ikke, du kunde finde nogen, der fuldkomnere kunde hengive
  sig til dig. Ja, det gaaer saa vidt, at naar der kan være et og andet
  hos mig, som jeg enten selv kan finde galt, eller som andre bebreide
  mig, saa sørger jeg ikke saameget derover for min egen Skyld, som
  for at du skal have En, der har de Feil og Mangler, saa jeg gjerne
  kan sige, at hele mit Væsen gaaer op i dig, men deri finder jeg den
  høieste Lykke. Den Følelse var ret saa inderlig hos mig igaar Aftes,
  da vi sad sammen i Skoven, og jeg ret sad og fordybede mig i dit
  Væsen. Jeg ønskede kun at kunne hengive mig, leve og opoffre mig for
  dig, og det kan slet ikke nytte, hvad du siger, jeg troer alligevel,
  at du føler ligesaadan for mig. Det er vistnok ikke sandt, hvad du
  sagde iaftes, at du maatte sige Nei, naar jeg spurgte dig, om du
  ene kunde leve for mig; og det var heller slet ikke sandt, naar jeg
  svarede, at det forlangte jeg heller ikke. Det var dog med en lidt
  resigneret og smertelig Følelse, jeg sagde det. Men jeg mener blot
  det, at om du ogsaa studerer nok saa meget, og hengiver dig til de
  høie Interesser, der beskjæftiger dig, saa hører dog dit egentlige
  Liv mig til, og med det lever du dog fuldkommen for mig, ikke sandt?
  Andet ønsker jeg jo heller ikke. Du kan da nok tænke, at jeg ikke
  kunde ønske, at du altid skulde gaae og sværme og kun tænke paa mig,
  det var jo en afskyelig og tillige dum Egoisme og Forfængelighed.
  Det maa jo netop være min høieste Glæde, at du ret skulde blive til
  noget. -- --«
  
  Stemningerne skiftede stærkt. Der var foruden mit sædvanlige
  Mellemværende mellem de høiere og lavere Følelser, endnu i den Sommer
  en ganske naturlig og meget forstandig Tanke, der endelig ogsaa angik
  os begge, den hvad jeg duede til i Verden, og hvad jeg skulde blive
  til i den, som nok kunde ængste mig, skjønt jeg rigtignok ikke tog
  mig synderlig af den. En Adjunktplads i Sorø var bleven ledig, og
  jeg tænkte paa at søge den, men saa vidt jeg husker, gjorde jeg
  ikke noget virkeligt derved; maaskee har jeg indgivet en Ansøgning,
  men vist ikke fremstillet mig for nogen af de Styrende. Heller ikke
  Amalie yndede den Plan. Med disse Tanker skrev jeg d. 25. August:
  
  »Du, hvis Psychevinger jeg trænger til forat løfte mig over Jorden,
  du vil jo nok have Taalmodighed med mig paa de kummerlige Veie, jeg
  har at gaae paa. Jeg er igjen iaften af de Tanker, du nok kjender
  hos mig, at jeg føler mig saa uendelig ringe. Ikke just afmægtig,
  men endnu kun ved Begyndelsen af Evighedens Bane. Andre vilde, om
  jeg sagde dem det, ikke betænke sig paa at kalde det et affectert
  Hængehovederi, jeg selv vilde ogsaa kalde det saa, om jeg ikke
  allerede var vant til, at det saa ideligt vender tilbage, at jeg ikke
  kan fornegte det. Men dig kan jeg gjerne sige det, du vil ikke spotte
  mig, du troer mig, naar jeg siger, det er sandt, om du end kan have
  Grund til at skamme mig ud.
  
  Jeg traf i Eftermiddag paa Universitetet Carl Thomsen, som meget
  venlig kom hen og hilste paa mig. Jeg fortalte ham min Sorøske Plan;
  vi gik op i Lunddahls Værelse, som ikke var hjemme, og vi sad længe
  og talte sammen. Han fortalte mig meget om Sorø, især om Wegener, og
  i alt, hvad han sagde, var der en saadan Forstand og smuk Tænkemaade,
  dertil Lærdom og klar Dom, at jeg ganske indtagen i ham tænkte:
  See der igjen et Menneske, som er mig langt overlegen, skjøndt jeg
  maaskee af Naturen er ligesaa godt udrustet som han, bestemt til
  ligesaameget og burde have opnaaet ligesaameget. Og hvormeget mere er
  det ikke Tilfældet med de Mænd, han talte om? Den Tanke har jeg ikke
  kunnet slippe den hele Aften, og nu gaaer det som sædvanligt ud over
  dig, du min tro Ledsagerinde paa min Tankes forvildede Veie.
  
  Hvor det er underligt at boe midt inde i et Kvarter af den travle By.
  Den silde arbeidende Snedker høvler og saver, Moderen synger sit
  Barn i Søvn, de større løbe og lege og skrige i Gaardene; paa den ene
  Side stiger en Violin til de høieste Toner, paa den anden gjør en
  Fløite sig forgjæves Flid med at faae en Vals i Takt. Mine pjaltede
  Gjenboere afvexlende klamres og synge rørende Kjærlighedsviser i
  stort Chor, og de arme Djævle lade formodentlig Flasken gaae rundt
  dertil. Kattene miaue Serenader, og altsom det bliver mere stille,
  hører jeg den evige Pladsken af Springvandet nede i Gaarden, hvortil
  Bagerens Faarekyllinger svare som Pibe til Tromme. Saa Klangen af
  Portklokken og Lyden af Vinduer, der hist og her lukkes, naar man
  gaaer i Seng; og i alt det dog den dybeste Ensomhed og en Slags
  Stilhed, der meget godt passer til min Stemning, naar jeg staaer i
  Vinduet og lader mine Øine søge de evige Stjerner, der gaae deres
  Baner, som da Kong Pharaos Vismænd udmaalte dem. Det var det med min
  egen Ringhed -- du maa ikke mistænke mig for, at jeg ikke vel nok og
  hjærteligt nok føler mit Broderskab med mit fattige Naboskab. Gud
  glæde dig med den grønne uskyldige Susen.«
  
  Jeg boede i Kronprindsessegaden i et Baghus, hvis Ende vendte ud til
  Adelgadens Baghuse. Dertil svarede min forstandige Brud udaf sit
  redelige Hjærte:
  
  »Jeg kan saa tydelig sætte mig ind i din hele Stemning og de
  Følelser, du omtaler, er mig ogsaa kun altfor vel bekjendte fra mig
  selv. Du har visselig Ret i, at jeg ikke vil spotte dig, tværtimod
  vil jeg optage enhver af dine Følelser i mit Indre, tænke over dem og
  forstaae dem, som det var mine egne. Da jeg læste dine Yttringer om
  dig selv og din egen Ringhed, kom jeg til at tænke paa, hvad Mynster
  saa smukt siger i en af sine Betragtninger, og som greb mig meget, da
  jeg læste det. Han omtaler den besynderlige Ustadighed hos Mennesket,
  at man undertiden kan føle sig hævet, lykkelig og tilfreds med sig
  selv, ja endogsaa næsten overmodig, og til andre Tider igjen saa
  ringe, saa ussel og ubetydelig, og begge Dele, siger han, er lige
  langt fra den sande Ydmyghed, som sætter al sin Lid til Gud, trofast
  strider til det Maal, og kun vil være noget ved ham og i ham. Dette
  udvikler han nu langt smukkere end jeg for Øieblikket kan huske det,
  men der har altid forekommet mig at være en stor Sandhed deri. Det er
  vist langt fra altid Beskedenhed, men der blander sig vist tidt en
  Del Forfængelighed i de Følelser, der bringe os til at føle os saa
  ringe overfor andre, ligesaa meget maaskee som i dem, der bringer os
  til at oversee andre. Men jeg veed i Grunden ikke, hvorfor jeg siger
  dig alt dette, som du dog veed og kan forklare langt bedre end jeg.
  Du maa da endelig ikke troe, jeg vil belære dig eller bebreide dig
  noget, men det er Ting, jeg tidt har sagt mig selv, og ved at læse
  dit Brev, kom de igjen frem for mig. Du veed jo forresten nok, at
  jeg slet ikke vil tillade dig at rive ned paa en vis Person ved Navn
  Johannes. For ham holder jeg af, og der er ingen, der bedre end jeg
  veed, hvor elskværdig og fortræffelig han er, og han staaer slet ikke
  tilbage for nogen af de andre. Du kan saa sige om dem, hvad du vil,
  fordi de er ældre og maaskee lidt mere lærde, det er ogsaa alt. Vil
  du nu bare see, du er artig, ellers skal jeg nok correxe dig, naar
  jeg faaer fat paa dig, kan du troe, din lille uartige Dreng! Men du
  er dog deilig alligevel, og jeg holder uhyre meget af dig.
  
  Det er ellers forunderligt nok, at den Beskrivelse, du gjør over
  din Ensomhed midt i Byens Støi, netop svarer til de Tanker, der
  beskjæftigede mig, da jeg iaftes sad paa Bænken udenfor Gaarden paa
  den Tid i Tusmørket, som jeg holder saameget af, da der endnu er et
  Skjær af Aftenrøden i Luften, og Stjernerne begynde at komme frem.
  Jeg saae ud over Kjøbenhavn og tænkte paa, hvor du nu var. Det syntes
  mig saa underligt, at du sad alene derinde, og jeg ikke var hos dig.
  Det maa dog have været en egen sympathetisk Følelse, der har sagt mig
  det i det Øieblik. Troer du ikke det? -- --«
  
  Ja, saameget har vi levet sammen, at vi tidtnok har moret os med at
  opdage, at vi tænke samtidig de samme Tanker. Hendes Alvorsprædiken
  til mig var da heller ikke andet end mine egne Tanker. Alligevel
  trænger jeg desværre til den endnu, faaer den ogsaa endnu.
  
  Hun var i September i Hørsholm hos hendes Forældres gamle Venner,
  Birkedommer Neergaards Familie. De forstode at gjøre det godt for
  Mennesker, de indrettede en god gammeldags Tur til Dyrehaven, hvor
  Vilhelm Holm og jeg maatte mødes med dem og tilbringe en lang skjøn
  Dag i Skoven i det gladeste Selskab, og de fik siden mig ud til
  Hørsholm, at jeg i to Dage kunde nyde denne Sværmeriets klassiske
  Egn. Desuden gik Brevene hverdag frem og tilbage, et af dem anslaaer
  min høieste Tone:
  
  »Min egen inderlig elskede Amalie! Tak for igaar, og mit Hjærtes
  daglige uudtømmelige Tak for det, du altid nærværende og fraværende
  er for mig. Du skulde have hørt den Prædiken, Fog holdt igaar, og
  som vel var saa overstrømmende frisk, fordi han om Morgenen havde
  holdt den for sin Hustru -- saa vilde du forstaae, hvad jeg mener ved
  det, den ene er for den anden. Han talte om, hvad Christus er for
  os, men herved er jeg desværre kommen til min sædvanlige Fantasi,
  at gjøre min Elskede til min Frelser. Dog, du vil tilgive mig, men
  du maa ikke gjøre det paa den Betingelse, at du anseer mine Ord
  for Spøg; derfor vil jeg aldrig have Ord om dig ansete, saa maa du
  hellere lade være at tilgive mig. Maaskee er det dig en forargelig
  Tale, eller i alt Fald en Hemmelighed, og en underlig Hemmelighed er
  det ogsaa, men derfor ikke mindre antastelig og hellig, da det er
  en Guds Hemmelighed. Jeg veed meget vel, at Frelsen er kommen til
  mig fra den længst Henfarne, der viste sig for fjerne Slægter, og er
  ikke at finde i et eller andet Menneske, men alligevel kan jeg ikke
  lade være at gjentage for mig de Ord: Lyksalige de Øien, der saae
  dig, de Øren, som hørte dig. For mig er altid det Nærmeste det først
  ret kraftige. Kan det da undre dig, at jeg søger mig min Frelsers
  Afbillede i hans mest benaadede Tjenerinde. Jeg kan ikke undvære ham,
  og priser da Gud, fordi han ikke er død, men opstanden for at leve i
  os og tage Bolig i dig. O, bliv for hans Skyld ikke vred og ikke kjed
  af mine underlige Paastande. Jeg vilde ikke sige det, om mit Hjærte
  ikke idelig strømmede over, og i dette Øieblik er saa fyldt af denne
  Følelse, at jeg ikke kan holde den tilbage. Og tro mig, jeg har dog
  stærkt gjort Vold paa mig selv for ikke at sige mere. Du kjære, kjære
  Pige, hvad var jeg dog bleven til, om jeg ikke havde mødt dig, eller
  om jeg ikke havde været værdig til din Tro, din Kjærlighed og dit
  Haab, da jeg mødte dig?«
  
  Hun svarede:
  
  »Min kjære, kjære Johannes! Du skal ikke vente paa Svar, jeg griber
  strax Pennen. Dit Brev glædede mig som sædvanligt. Du veed ikke, hvad
  det er for en Salighed for mig at høre dig tale saa varmt, jeg kan
  gjerne sige glødende, om din Kjærlighed til mig. Jeg føler mig saa
  ubeskrivelig lykkelig, men tillige saa ydmyg derved. Du maa dog love
  mig, at du ikke vil tale derom paa den Maade som i dette Brev. Du har
  Ret i, at det for mig næsten er en Hemmelighed, hvad du mener dermed,
  og uagtet jeg vil tilstaae, at jeg var svag nok til at ønske, at du
  havde skrevet alt, hvad du tænkte, da du siger, du har gjort Vold
  paa dig, for ikke at sige mere, saa føler jeg mig dog saa ængstelig
  tilmode derved; og jeg maa tænke ved mig selv, hvad er jeg dog,
  at han taler saaledes til mig? Hvor er det dog muligt, at jeg kan
  have den Indflydelse paa ham, som staaer saa høit over mig i enhver
  Henseende? Ak, jeg føler desværre, hvor meget jeg selv trænger til en
  Frelser, jeg er langtfra saa god og gudfrygtig, som jeg burde være.
  Jeg veed ikke selv, hvorledes det er, men jeg synes næsten, at jeg
  ikke mere saa levende trænger til at udøse mit Hjærte for Gud som
  før; jeg føler mig nu altid saa lykkelig, saa fuld af glade, ogsaa
  gode Tanker, og min Bøn bliver som oftest kun en Bøn for dig. Men
  det er dog ikke ret, og det maa ogsaa blive anderledes, føler jeg
  godt. Nu skulde vi hjælpe hinanden, ikke sandt? og gjensidig være
  hinanden en frelsende Ven. Saaledes synes jeg, det er smukt og godt,
  og vistnok den gode Gud behageligt, ham til hvem alle vore Tanker og
  Følelser maa stunde, og uden hvem vi dog intet ere. --«
  
  Sommeren gik til Ende, og som fra een Side dens Begyndelse havde
  aabnet en ny Periode i mit Liv, gjorde dens Slutning det fra en anden.
  
  Udbyttet af mine Undervisningstimer var for ringe, jeg trængte til en
  bedre Stilling. Jeg fik og modtog gjerne Tilbud om at blive Hovmester
  for den umyndige Lensgreve Christian Petersdorff, som, endnu kun
  14 Aar, blev opdragen hos Overpræsident Lange i Kjøbenhavn. Første
  November 1846 begyndte jeg denne Virksomhed og tilbragte nu de fire
  næste Aar i Langes ligesaa elskværdige som høitdannede Familie. De
  beboede første Sal i den store Gaard paa Gammeltorv mellem Nygade og
  Klædeboderne, hvis Frontespice Abildgaard har decoreret, og jeg og
  min Elev havde to store smukke Værelser i Messaninen.
  
  Lange var ingen almindelig Typus paa en Bureaukrat. En energisk
  Arbeider med et kjæmpestærkt Legeme havde han tidlig tjent sig op til
  Deputeret i Cancelliet, og var nu i samme Aar bleven Overpræsident.
  Han var let at tjene. Aldeles optagen som jeg var baade af min
  Kjærlighed og mine høitflyvende aandelige Udsigter, kunde jeg mangen
  Gang være altfor forsømmelig i min Hovmestergjerning. Han kunde da i
  Forbigaaende give mig en Paamindelse, men han gjorde det altid med
  en fin Følelse for, at ogsaa den letteste Berøring var mig tung at
  bære, og et velvilligt Blik for, at det kun daarligt stod i min Magt
  at forandre mig. I saa Henseende har jeg meget at takke ham for.
  Hans Døttre var kjærlige og aandfulde Sjæle, der havde en betydelig
  litterær Dannelse. De to ældste var allerede gifte, den yngste, der
  ogsaa var noget ældre end jeg, var hjemme, og gav Huset Glands med
  sin glimrende Conversation og ligesaa glimrende Fortepianospil. Hun
  var ikke smuk, men meget behagelig i Omgang, og er ikke bleven gift.
  Jeg havde alle meget kjær, særdeles den brave Moder, der saa venligt
  tog sig af mig.
  
  Der var ikke Spor af fornem Fjernhed, vi omgikkes med al den
  Frimodighed, som godt Venskab, der er tryg til alle Sider, medfører,
  og da aandfulde Damers Selskab altid har behaget mig meget, kunde de
  Timer, jeg tilbragte i deres Stue, kun været til Glæde, men de var
  det ikke altid. Mine Lidenskaber gjorde mig ufornuftig, og om jeg
  end gjorde mig Umage for at bevare et net Væsen, heller ikke just
  veed, nogensinde at have ført mig upassende op, var min Stemning dog
  for min egen Fornemmelse jevnlig ikke til at raade med. Selv saa god
  Omgang var mig en Lænke, jeg sad mest som paa Naale af Længsel efter
  to Ting, enten at komme vel nedad Trappen forat kaste mig over Bog og
  Pen, eller at fare hen til min Elskede.
  
  Min Bog var det gamle Testamente, og min Pen den Pensel, hvormed
  jeg malede den til Døden viede Jeftas Datter. Aldrig har vel nogen
  stridt med et mere smerteligt Æmne, og min Opgave var fuldkommen
  ubarmhjærtig at drive Fortvivlelsen til den yderste Hjælpeløshed --
  Himlen lukt, og paa Jorden en Offerkniv. Var det da dette, der gjorde
  min Stemning saa trykket? Mindst af alt. Det tragiske har som Livets
  Høihed altid gjort et opløftende Indtryk paa mig, og Opløftelse, selv
  om det er Korsdød, der løftes til, havde jeg i mit Livs Korsgang
  vænnet mig til at føle som noget festligt. At falde ud af den løftede
  Stemning, var min eneste Plage, og Hverdagens Trivialitet min
  egentlige Fjende.
  
  Saa kræsen var jeg, at ikke engang det kjedsommelige Slid med min
  tungnemme Elev var mig det sværeste; det kunde jeg komme igjennem
  som jævnt Arbeide, man knap behøver at have sine Tanker ved. Men
  hvad jeg kaldte min pligtmæssige Conversation med Damerne, løb
  jeg mig fast i. Hvad jeg i Øieblikket havde en virkelig Glæde af,
  kritiserede jeg i næste Øieblik afveien som dum Tidsspilde, og var i
  min Forvænthed nærved at ansee som Ulykke.
  
  Sagen var ogsaa, at mit Helbred endnu var meget svagt, jeg led stærkt
  af min gamle Sygdom, og min Levevis gjorde den ikke bedre. Naar jeg
  var færdig med Læsetimerne, og det var kun et Par Formiddagstimer,
  løb jeg mig en Tur, men paa Veien bruste de høie Fantasier i mit
  Hoved, og naar jeg ør i Hovedet og med rystende Ben kom hjem, satte
  jeg mig strax til at forme paa de forfærdelige Scener, jeg havde
  udkastet. Trængte jeg til Hvile, tændte jeg mig hellere en Pibe
  Tobak, hvad jeg heller ikke havde godt af.
  
  Det var, saavidt jeg mindes, den første Vinter, jeg var i Langes
  Hus, at de en Formiddag, da de vilde kalde mig op til Frokost, fandt
  mig besvimet paa Gulvet, og at jeg, medens Bevidstheden stred for
  at komme igjen, saae et overordentligt grimt, men yderst velvilligt
  Ansigt virre frem og tilbage for mine Øine. Det var en hæderlig
  Tante, Overpræsidentens Søster, der stænkede mig med Vand, men det
  kan ikke nægtes, at hun ogsaa med Ro beseet, lignede en Del efter
  en skikkelig Grib. Da jeg kjendte min Svaghed og før havde havt det
  Tilfælde, trøstede jeg den ængstelige Gruppe omkring mig med at tage
  Sagen fra den komiske Side, og takkede den gode Tante Lotte, fordi
  hun dog endelig engang holdt sit Hoved ordentlig paa sine Skuldre.
  Dette gav Anledning til meget dybsindige psychologiske physiologiske
  Undersøgelser ved Kaffebordet, uden at vi dog kom nærmere til de
  rette Bestemmelser om Forholdet mellem Sjæl og Legeme.
  
  Mit tragiske Digt fik jeg færdigt til Jul 1856, og skulde da til at
  tænke paa at gjøre min Elskede delagtig i min Hemmelighed. Lade det
  trykke, faldt mig ikke ind. Jeg skrev det altsaa af saa pænt som
  muligt, og fik en Bogbinder, som jeg haabede ikke vilde læse det, til
  at sætte et Bind om det. Men det hjalp ikke stort paa Modet. Ganske
  vist pleiede jeg at betro Amalie alle mine Tanker, og hun havde
  rimeligvis allerede, mig selv uafvidende, faaet saamange ogsaa af de
  vildeste, at hun kunde tænke sig, jeg kunde finde paa det værste; men
  jeg haabede dog endnu at kunne gjælde for en anstændig theologisk
  Candidat. Lagde jeg nu dette for hende, kunde hun see mig med eet
  omskiftet til et vanvittigt Geni, og hvilket Slag vilde det ikke være
  for hende? Vinteren gik hen, jeg vendte og dreiede min lille Bog
  mellem Hænderne, og det blev ikke til andet end det, jeg saa tidt har
  tænkt ved, hvad jeg har skrevet: der behøver jo intet Menneske at see
  det, hvad er det saa andet end en Fantasi!
  
  Endelig, da det var hendes Fødselsdag den sjette April, fik jeg
  Mod til at bringe min Elskede mit første forfærdelige dramatiske
  Arbeide -- »i det gamle Testamentes Stil«. Ak ja, den ulykkelige
  Stil, hvad har den ikke forvoldt mig! Imidlertid gjorde den mere
  Lykke, end jeg havde turdet haabe. Hun udfandt ganske rigtigt med sit
  dybe Sind, hvad jeg for at formilde mine Spøgelser havde sagt i det
  Tilegnelsesdigt, jeg nødvendigvis maatte lade følge med:
  
      Forfærdes ei, min gode fromme Pige,
      for denne Bog, der lukt med Dødens Spænder,
      i Skrig begyndt, med kvalte Klager ender
      uden at unde os en Himmelstige.
  
      Det er en Ørk, hvor Skjebnens Aander krige,
      og Mænd med Klingen mellem hvide Tænder
      vildt Buen spænde med de brune Hænder
      og ingen vil fra Hevn og Bytte vige.
  
      Dog var din Aand der, og hvor den er, breder
      den Fredens Telt, saa blodbestænkte Heder
      maae ogsaa mildt i Aftengløden smile.
      Men peger ogsaa kjækt paa Gryets Lue --
      Du selv, endnu et Barn, jo maatte skue
      al Dødens Gru, og fandt dog Sjælens Hvile.
  
  Hun bar Bogen med sig som sin Skat og nød den i Stilhed, til hun blev
  saa fortrolig med alle dens vilde Fagter, at hun endog kunde finde
  dem skjønne, snart mere end jeg selv. Saaledes havde jeg da gjort al
  den Lykke, jeg dengang eftertragtede. I sit Hjærtes Uskyldighed tog
  hun den endog med til Sølyst, og læste den -- man tænke sig -- for
  Fru Heiberg; fik da ogsaa med Fruens fineste Smil den Bemærkning,
  man kunde vente: »Han skulde hellere skrive noget i en lettere Stil,
  saadan for Theatret.«
  
  
  
  
  TREDIE KAPITEL.
  
  MIN FAMILIE.
  
  
  Min Moder var i samme Efteraar 1847 flyttet til Roskilde. Der havde
  hun nu begge sine Børn, Christine og Caspar, og havde Grund nok til
  at være træt af Kjøbenhavn, da hun, siden hun især for min Skyld drog
  dertil, havde ført et besværligt og uroligt Liv. Hun havde maattet
  støtte sine knappe Kaar ved at fylde sit Hus med Pensionærer, og
  hvorvel hun forsaavidt var heldig, som det var Familiens Børn, var
  det dog en mærkværdig Samling, hun havde at trækkes med.
  
  Der var Johannes Tauber, den nu noksom bekjendte Demokrat og
  Rigsdagsmand. Han var den Tid theologisk Student, og jeg, som skulde
  sætte ham ind i de Mysterier, han havde en naturlig Sky for, har
  ved mit høitstigende Foredrag af Martensens Dogmatik vist bidraget
  min Del til at skræmme ham derfra. Han havde ondt ved at holde sit
  grinevorne Ansigt til Alvor, og naar Theologien tav, skyndte han sig
  at nyde sine i hans Øine over al Maade komiske Husfæller.
  
  Disse vare de to Søskene Ilia og Otto Fibiger. Filologen Otto
  var i sin selvlavede Flegma vittig og skarp nok, men naar han i
  sin temmelig opskruede Pessimisme, som han af lignende Grunde
  havde tilfælles med sin afdøde Broder Adolf, men hos ham saae
  helt anderledes ud, gik tilveirs i en barsk Skildring af Livets
  modbydelige Jammer, var Johannes færdig at revne af Latter. Man
  kunde da ogsaa fristes dertil, naar man maatte høre en lang vranten
  Udvikling af, at naar man havde glemt, om man havde kommet Sukker i
  sin Kaffe, havde man en dobbelt Ulykke over sig, enten maatte man
  smage paa Kaffe uden Sukker eller paa noget med dobbelt Portion
  Sukker i, begge Dele nok til at tage Livet af sig. Forøvrigt
  lignede han Ilia meget, var udmærket begavet, og som hun havde han
  ganske forskjellige Sider. Trods hans forfløine Meninger var han et
  elskværdigt Menneske.
  
  Ilia var ikke fri for paa lignende Maade at lave sit Væsen og med
  Behag at bære dette til Skue. Men det var hendes »uendelige Mangel
  paa alt det, de kalde praktisk«, hun mest agerede med. »Naar nogen
  blot vilde lægge i hendes Kakkelovn, skulde hun nok selv besørge det
  Arbeide at sidde hele Dagen med Hænderne i Skjødet og stirre ind
  i Ilden. Hvad skulde hun ellers, hun kunde jo ikke læse andet end
  Dansk, og det havde hun læst altsammen. Naar nogen vilde hjælpe hende
  med det, de kalde Abc, vilde hun dog prøve paa, om hun kunde finde et
  Ord i et fransk Lexicon.«
  
  Paa Bunden af det pudsige Væsen, hvormed hun holdt os andre hen,
  laa der en sørgelig Tragedie. Hun var nedsunken i sit Tungsind, men
  talte man muntert til hende, dukkede hun let som en Fugl op deraf,
  og hendes hurtige Tale kunde da svirre som Lærkevinger med de raske
  Bemærkninger, hun ikke mente stort med. Kom hun en sjelden Gang i
  Selskab, som vel kun var hos Familien, viste hun sig som den fine
  aandfulde Dame, hun i Virkeligheden var og som lyste ud af hendes
  distingverede Skikkelse. Saaledes saae Amalie hende og beundrede
  hende.
  
  Efterat det bevægede og i en underlig Knude af religiøst, æsthetisk
  og lidenskabeligt Væv sammenviklede Liv, som vi havde ført indtil
  1841 i hendes Moders Hus, var endt med Elskeren Lunddahls Forlovelse,
  Skriftefaderen Emil Mynsters Død og min Sygdom og fleraarige
  Fraværelse, var hendes Moder mer og mer sunket sammen under sine
  Sorger og tæredes hen. Hendes ældste Søns sørgelige Skjebne, de
  Fortvivlelsens Aander, der sledes om ham paa hans Sygeleie og tog ham
  med i Døden, Sammenstyrtningen af alle de glimrende Forhaabninger,
  der havde fulgt hans raske Spor, kunde Moderen ikke bære, og de
  pinlige Tanker om Forholdet til den fraskilte Mand, som skulde, men
  daarligt kunde, underholde hende og Børnene, var vel istand til at
  gjøre Ende paa stærkere Kræfter end dem, hendes svage Væsen kunde
  byde over. Ilia var hendes Støtte og var i Sandhed Manden i Huset, de
  andre Døttre vare ikke til stort, og Sønnerne havde nok i at vare sig
  selv.
  
  Under disse Forhold kom tilsyne, hvad der boede i min mærkelige
  Cousine, og enhver maatte indrømme, at det var sandt, hvad hun altid
  gjorde Fordring paa, at være ene i sit Slags -- en ren Undtagelse,
  som hun selv ikke vidste Reglen for, kaldte hun det. Hun besad en
  Styrke, som intet i Verden kunde bøie, heller ikke de Sorger, hendes
  Liv var saa rigt paa. Medens hun pleiede sin Moder Dag og Nat, og ved
  enhver Leilighed førte Kampen for hende overfor Faderen, havde hun
  dog nok af Munterhed til ikke at behøve at vise sig som den nedkuede.
  Hun havde sig selv saameget i sin Magt, at hun øieblikkelig kunde
  kaste sig ind i enhver Slags Stemning, ogsaa den lattermilde og
  vittig converserende lige indtil Kaadhed. Kun kunde hun vanskeligst
  holde Maade og have et Væsen som de andre, dertil var hun for opreven.
  
  Ved Siden af den Kampstilling til Værn for den Ret, hun mente at
  have, og i alt Fald efter sin Natur ogsaa havde, gjemte hun paa et
  Dyb af Kjærlighed, selvforglemmende, opoffrende og fuldbevidst om, at
  det ikke var formeget at sætte Livet til derfor, som gjorde, at man
  altid maatte beundre hende, helst elske hende. Det var den skjønne
  Side af hendes Væsen, og blev siden hendes Storhed, Kilden til det
  Værk, som har sat hende et varigt Minde. Men den Tid flød dette
  Hjærteliv endnu i Familiekjærlighedens snævrere Kanal, og det er et
  Spørgsmaal, om det nogensinde i Virkeligheden kom synderlig udover
  den.
  
  Det havde ogsaa sin Tragedie. Hun bar paa den altid lige stærke
  Lidenskab for den Mand, der havde forsmaaet hendes Ungdoms
  Kjærlighed, hun bar paa den til sit sidste Suk, og jeg troer, at
  dette Saar smertede hende endnu mere end alle Familiesorgerne. Det
  var i alt Fald det og ikke Forældrenes Forhold, der som en strid,
  ofte uhyggelig og altid ligesom af Hjærteblod rødnet Understrøm, gik
  gjennem den poetiske Production, der i disse Aaringer begyndte at
  dynge sig op under hendes Hænder. Thi hun sad ikke med Hænderne i
  Skjødet i de grublende Nætter, og det var en anden Ild end Ovnens,
  hun stirrede ind i.
  
  Hendes ulykkelige Moder havde endt sine Lidelser i Foraaret 1844, og
  det staaer endnu tydeligt for mig den Morgen, jeg efter Dødsbudskabet
  kom til dem. Det var paa Frederiksberg i en lav Stueetage og et
  skummelt Veir. Saa at see Ilia klædt i rent Hvidt som en Dødens
  Engel sidde ved Sengen, og paa den udstrakt en Skikkelse mere lig en
  Benrad end en nylig Hensovet, og sidde uden Taarer i den vanlige
  grublende Stilling med Hænderne i Skjødet; og saa fare op med sin
  hurtig henkastede Tale at optælle alle de praktiske Vanskeligheder,
  som hun var nødt til at overlade til mig, for hun selv kunde intet,
  det var saa eiendommeligt, at ogsaa jeg glemte Sorgen for at betragte
  min mærkelige Veninde.
  
  Hun drog til Randers til sin Broder Axel, der stod ved
  Dragonregimentet der, men blev der ikke længe; hun kunde i det Hele
  vanskeligt finde sig i at leve i en Familie. Hun prøvede paa at føre
  sin egen Husholdning i Kjøbenhavn med sin yngste Søster Mathilde hos
  sig og søgte at faae en lille Skole i Gang for at hjælpe sig, men
  heller ikke det gik. Om hun ogsaa gjorde andre Forsøg, husker jeg
  ikke, men da jeg forlod min Moders Hus i November 1846, flyttede hun
  hen til hende tilligemed Broderen Otto. Der syntes hun at befinde sig
  bedre. Jeg troer, det behagede hende, at da Moder var saa forskjellig
  fra hende, at de ligesom tilhørte to forskjellige Verdensdele,
  behøvede hun ikke at dele sit indre Liv med hende, og da Moder gjerne
  vilde opmuntre hende, kunde hun frit vende sin burleske Side frem, og
  gjemme, hvad der var bagved, hvilket var hendes Lidenskab.
  
  Ogsaa dette varede dog kun et Aar. Broder Caspar var efter sin
  Hjemkomst fra Kønigsberg, bleven ansat som Adjunct i Roskilde, og
  hjemførte i Foraaret 1847 sin Brud, en Mecklenburgerinde, som han
  havde boet hos, da hun som Enke sad i Berlin og leiede nogle Værelser
  ud.
  
  Til samme Tid var Svoger Søren Thrige fra Slagelse bleven forflyttet
  til Roskilde, og som Overlærer dragen ind i sine Forældres gamle
  Hjem, den øverste Etage i Rectorboligen, hvor han boede allerede som
  Adjunct, da han blev gift med min Søster. Da Moder saaledes havde
  to Børn i Roskilde, og tillige endelig ogsaa havde mig fra Haanden,
  kunde hun ikke modstaae Fristelsen til atter at søge til sin gamle
  By. Efter alt, hvad hun havde arbeidet og stridt for, fandt hun
  ogsaa her en rolig Havn i en lille Leilighed, hvor hun levede alene
  med sin Tjenestepige.
  
  Ilia blev da igjen hjemløs. Hos sin Fader var det hende umuligt at
  være, hun tog da en Huslærerindeplads paa Morsø, og levede der til
  Krigen kom.
  
  Hendes Søstre havde dog faaet sig et Hjem, men daarligt nok var det.
  Efter deres Moders Død mente deres Fader igjen at kunne samle sine
  Børn om sig, og hans Hjærte trængte upaatvivlelig dertil, da han
  virkelig var en meget kjærlig Fader. Desværre havde han ogsaa sine
  daarlige Sider, og de vare blevne værre under Skilsmissen. Kjed som
  han var af sin aandløse Sessionstjeneste tog han sin Afsked og kom
  til Kjøbenhavn; og med en Pessimists Syn paa Ægteskabet gav han sig
  for at forbedre sine fortvivlede Pengesager til at søge sig en anden
  Hustru, som kunde bringe ham Formue, og med Tillid til, hvad en
  Verdensmand formaaede, mente han, at dette i en Alder af 52 Aar endnu
  kunde lade sig gjøre. Han var saa uheldig som muligt. Han giftede sig
  med en ældre Dame, som eiede mindre end han havde troet, var grim og
  dum, og hvis ulidelige Luner efterhaanden udartede til Sindssyge,
  dog kun periodevis. Hun plagede ham i den Grad, at han fik at føle,
  at Ægtestanden var værre end Skilsmissen. For i det mindste at have
  Ro om Natten for hendes evindelige Vrøvl og Plagerier, begyndte han
  at tage Sovedrik af altfor stærke Varer, hvorover hun paa sin Side
  beklagede sig overfor mig. Maaskee overdrev hun, drikfældig blev han
  ialtfald ikke, skjønt det syntes mig, at hans Udseende tog af. Naar
  jeg saae til ham, var han endnu altid den livfulde og aandsoverlegne
  Mand.
  
  Det var det Hjem, han skaffede sine Pigebørn, Sønnerne var Studenter.
  Stedmoderen kunde ikke fordrage dem, de da heller ikke hende. I sin
  Sindssyge drev hun det til at klappe deres Klæder og lagde Ild i
  deres Kammer, og da det begyndte at brænde og Politiet kom, beskyldte
  hun dem for at have sat Ild paa Huset. De maatte da snarest muligt
  see at komme bort og finde sig en Plads som tjenende Kvinder.
  Mathilde kom til Lolland i Nærheden af sin Farbroder, hvor hun efter
  nogle Aar begyndte at lade høre fra sig som Forfatterinde.
  
         *       *       *       *       *
  
  Naar jeg siger, Moder havde faaet sine Børn i Havn, var dog Christian
  tilbage, og ham var hun i disse Aaringer meget bekymret for. Som
  Candidat paa almindeligt Hospital levede han det sædvanlige lystige
  Liv med sine Kammerader, og dette kan, seet fra Hjemmet, see raat
  nok ud. Medens han derefter et Aars Tid gjorde Tjeneste ved Bistrup
  Hospital, blev han under Betragtningen af baade Sindssyges og ikke
  Sindssyges Extravagancer paa den anden Side tungsindig, og det
  trykkede ham end mere, at han bar paa en ulykkelig Kjærlighed til
  Tante Møllers Adoptivdatter, som vi betragtede som vor Cousine.
  
  Han tog imod et Tilbud at reise udenlands som Læge og Bevogter af
  en sindssyg Mand. Han fik Leilighed til at besøge de berømteste
  Lægeanstalter i Tydskland og Frankrig, og som han var flittig og
  fuldt optagen af sin Videnskab, var det store Ting for ham. Men trods
  alt, hvad der kunde tiltale hans svage Lune eller hans videnskabelige
  Trang, havde han et yderst besværligt Hverv, og kom temmelig mismodig
  hjem i Efteraaret 1847. Det er jo som bekjendt ikke saa ganske let
  at vende tilbage fra de rigere Lande til sin tarvelige Hjemstavn, og
  for ham gjorde Omstændighederne det endnu tungere. Hans Elskede havde
  vendt sit Sind andetsteds hen, han var uden Erhverv og i alle Maader
  fortrykt af en Overgangstid Mørke.
  
  I den Vinter strømmede da Moders Breve over af det sædvanlige Emne,
  at jeg maatte gjøre noget forat styrke den kjære Broder. Jeg var
  villig nok, men jeg seilede selv paa høi Sø, og havde idetmindste
  aandeligt ingen Tid til at see mig om. Jeg gjorde da, hvad der laa
  mig lige for, jeg førte ham til min Amalies Hus, og jeg troer, det
  for det første var ham en ganske god Trøst. Saa kom Krigen, og hans
  som alt Folkets Skjebne tog en anden Gjænge.
  
  
  
  
  FJERDE KAPITEL.
  
  KRIGSTIDEN.
  
  
  Saa kom Krigen. Vistnok var den længe nok forberedt; de politiske
  Forviklinger var kommen saadan i Haardknude, at de tilsidst maatte
  løses paa Alexanders Maade, men ligefuldt kom den som et Tordenveir,
  ingen havde seet trække op. Da jeg sidst i Februar en Morgen mødte
  min Farbroder Adolf i Vimmelskaftet, og jeg standsede ham med de
  Ord: »Har du hørt, at Louis Philippe er jaget ud af Frankrig?« foer
  han forfærdet tilbage og vilde ikke tro mig. Han var dog en dreven
  Politiker og kyndigere i de Forhold end jeg.
  
  Hele Striden med Tydskerne havde ikke gjort et saa stærkt Indtryk
  paa mig som paa det rette nationale Parti. Jeg bevægede mig jo vel
  i dets Midte, navnlig i den Høyenske Kreds, men at »al vor Fortræd
  er tydsk«, troede jeg ikke paa. Det var, som hele den hundredaarige
  Periode, hvoraf vi havde for en stor Del levet af Tydskland, hvor
  vore Digtere havde skrevet paa Tydsk, vore Videnskabsmænd været
  tydske Filosofer, og vore ypperste Statsmænd været tydsktalende var
  glemt og skulde fornægtes. Det oprørte min Retfærdighedsfølelse.
  
  Det gik mig ligesaa med Frihedsbevægelsen. Jeg var mere betragtende
  Kritiker end Enthusiast.
  
  Allerede 1839, da Orla Lehmann og Karl Ploug vilde formaae
  Studenterne til at gaae til Kongen med en Frihedsadresse, stemte
  jeg imod og holdt mig til det større Parti, der samlede sig om
  Madvig og Peder Kierkegaard. Ikke fordi jeg savnede Hjærte for
  Friheden, jeg er meget mere en født Frihedsmand og kan ikke aande
  i anden Luft. Men da jeg tillige indsaa, at dertil hører, at man
  gjennemgaaende maa være retfærdige Folk, der ville leve velvilligt
  og christeligt med hinanden og lade Modstandere deres Frihed, og
  dette ikke er at opnaae, mente jeg, at praktisk taget, burde man
  finde sig i Forholdene og holde tilbage med alt revolutionært Skrig.
  Naar Høyen raabte: »Alle Cancelliherrerne paa Løgtepælene langs ad
  Slotspladsen,« for paa den Høide kunde han komme, oprørte det mig
  ikke blot som hjærteløs, men som tom Tale, da han mindst af alt var
  Manden til at indfrie sit Ord ved Handling. Alt dette smagte saa
  forskrækkeligt af lært fransk Væsen.
  
  Den 20. Januar døde Christian den ottende, og har nogensinde
  Kongedømmet viist sig i en lurvet Skikkelse, saa var det, da hans
  Ligvogn humpede ud af Byen. Det gamle Stillads skumplede saa uhøvisk
  afsted og Følget tog sig saa daarligt ud og Stemningen var saa
  uvillig og raa, at man kunde faae ondt af at være Vidne dertil. Jeg
  stod i Vimmelskaftet og saae det. Det var hos Oberst Stenstrups,
  som hverken var af de Liberale eller Nationale, men som en militær
  Familie henviist til at være Royalister, og jeg kan indestaae for
  Stemningen. Der var ingen der gad tage sin Hat af for den døde
  Konge, Folket var mere oplagt til at pibe i Fingrene. Og det ikke
  fordi Kjøbenhavns Borgerskab var særdeles frisindet, det er ikke
  Laugsfolkets Væsen, men fordi alle havde som en Fornemmelse af, at
  det var et raadent Lig, der laa i Vognen. Visselig var Dommen baade
  uretfærdig og hjærteløs, men den var der, selv i Samfundets fineste
  Lag. Saavidt var det kommet med Enevoldskongen.
  
  Af den mystisk-politiske Treenighed: Gud, Kongen og Fædrelandet, var
  Kongen foreløbig borte. At Christian den ottende var død og Frederik
  den syvende levede var foreløbig ingen Trøst, man ventede sig endnu
  mindre af ham, kun en forvirret Misstemning saae Fremtiden an.
  Kong Christian fortjente det ikke personlig, han var dog baade en
  Fædrelandsven og en Kirkemand, og man var ikke uvidende derom, hvad
  man saa end forøvrigt vidste om hans Synder.
  
  Han havde seet i Naade til Grundtvigianismen, og hjulpet den til at
  faae Ordet, og den brugte det. Dens Maade at besynge Fædrelandet
  paa blev den nye Tids Løsen. Alle Talere og Digtere, ligegyldigt om
  de hørte derhen eller ikke, stemmede i med. Disse Toner: Danmark er
  Vorherres Øiesten, Dannerfolket er Hjærtefolket, og dets Modstandere
  er Thurser og Trolde; enten vi forstaae os paa Politik eller ikke,
  det veed vi, at vort Folks Sag er Guds egen Sag, de stødte i den Grad
  baade min Smag og min Retsfølelse, at jeg ikke kunde give Kielerne
  ganske Uret deri, naar de yndede at fremhæve Forfængeligheden som
  de Danskes Hovedegenskab. At vi fra begge Sider kjæmpede for en og
  samme Ting, for Frihed og Nationalitet, mens Kampen stod om, hvor den
  nationale Grændse laa, ved Eideren eller Kongeaaen, var utvivlsomt;
  og at hver fra sin Side og fra sit Synspunkt forsvarede sit Omraade
  baade Land og aandelige Eiendele saa godt man formaaede, var mig,
  politisk taget, en ligefrem Sag, men Skryderiet var mig ogsaa fra
  begge Sider lige ubehageligt.
  
  At denne Stemning, som under min Virksomhed i Slesvig skulde blive
  mig endnu tydeligere, allerede dengang var mig bevidst nok, har jeg
  tilfældigvis endnu et bestemt Vidnesbyrd om.
  
  Jeg behøver ikke at minde om, hvorledes den dristige Reisning af
  Oprørsfanen virkede som et Stød i Kjøbenhavn og alt Landet. Fulde af
  Forventning og høi Stemning strømmede vi alle sammen til de Møder,
  de politiske Førere gjorde Opraab til, og der var Nyt at høre. Ikke
  just Politik, den ansaae jeg ikke for særdeles ny, hverken hvad
  Frihedens eller den slesvigholstenske Sag angaaer, men Krigen, det
  var virkelig Nyt. Da jeg paa det store Casino-Møde den 20. Marts
  efter forskjellige andre Taler, hørte Tscherning gaae den Sag, som
  endnu ingen havde turdet nævne, lige paa Livet, og med mægtig Røst
  udraabe: »Fordre de Slesvig, saa svare vi med Krig!« negter jeg ikke,
  at der gik en Gysen igjennem mig. Jeg saae øieblikkelig hele den
  forfærdelige Udsigt, og jeg er nu eengang ingen Ynder af Krig.
  
  Den følgende Dag saae jeg fra mit Vindue Gammeltorv efterhaanden
  fyldes saa tæt, at fra den ene Mur til den anden stod Hoved ved
  Hoved. Jeg foer ned at føie mit af den nye Tids Frihedsaand
  høit løftede Hoved til de andres. Time efter Time ventede vi
  rolig og taalmodig. Man sagde os, at inde paa Raadhuset stred
  Borgerrepræsentanterne med Magistraten, som ikke vilde indlade sig
  paa at være med til den Beslutning at gaae til Kongen og bede ham
  om et Systemskifte, som Aftalen havde været paa Mødet Aftenen før.
  Da hørtes ovre fra en Gruppe nærmest Raadhuset Sang løfte sig --
  »Danmark deiligst Vang og Vænge,« og hele den vrimlende Folkemængde
  istemte den gamle høitidsfulde Tone. Som et svulmende roligt rullende
  Hav, ikke som en Oprørssang, snarere som en Psalme i den fyldte
  Kirke, gik den henover Hovedstadens minderige Torv. Det var engang at
  fornemme hvad en Folkesang har at sige, aldrig har det været bedre
  forstaaet. Det var vel ikke blot mig alene, Taarerne løb ned ad
  Kinderne paa.
  
  Endelig kom saa Folkets Førere tilsyne under Raadhusets Colonnade, og
  det overraskende saaes, Overpræsidenten gik virkelig i Spidsen. Han
  var bleven overmandet af Borgerrepræsentanternes og Casinomødernes
  Formand L. N. Hvidt, som kort og godt havde sagt ham: Gaaer De
  ikke med, saa gaaer vi alene. Ved Synet af min store Præsident med
  det hvide Ordensbaand over sit brede Bryst som Anfører for hele det
  liberale Væsen, det han fra Cancelliets Pallads i en Menneskealder
  havde foragteligt holdt nede, maatte jeg lee ved mig selv, jeg
  kjendte jo Manden saa vel, og jeg fik endnu mer at more mig over.
  Saasnart han kom hjem efter den vældige Bedrift, strøg han al den
  Ære, han havde indhøstet for den, af sig ligesaa rask som han
  kastede Generalskjolen, og gik lige over til A. S. Ørsted, som boede
  skraas overfor os, forat undskylde, hvad han havde vovet paa. »Som
  de beklagelige Forhold nu engang ere, kunde jeg efter min bedste
  Overbevisning ikke gjøre andet.« -- »Ja ja, kjære Ven, jeg forstaaer
  det,« svarede Ørsted, og klappede ham paa Skuldren. Jeg fik det
  altsammen frisk ved Middagsbordet, da han forklarede sin bekymrede
  Familie de beklagelige Forhold og sin vanskelige Stilling, og den
  blev beroliget ved at høre, at den Minister, han havde været med til
  at styrte, ikke tog sig det mere nær. Ørsted forstod ham saa godt,
  og vidste vistnok bedre end han, at den gode Lange ikke var den
  eneste, der tabte Hovedet. Men har vel ogsaa tænkt, det gjør jeg da
  idetmindste ikke.
  
  Imidlertid sluttede vi alle til, Arm i Arm, sex Mand høi, i den
  lange Colonne, som endnu ikke havde tømt Torvet, da Spidsen naaede
  Slottet: Jeg gik med Høyen, som nu var saa glad, at han ganske
  glemte at faae Cancelliherrerne paa Lygtepælene. Vi vare naaede
  til Høibroplads, da det med Jubel lød hen over Mængden: Kongen har
  afskediget Ministeriet! Vi saae som blændede paa hinanden: kan en
  Statsomvæltning gaae saaledes til? Jo, det kunde den. Ikke saameget
  som en opplantet Kanon eller en svingende Garderhest. Lad saa hele
  Europa ryste paa Hovedet og tvivle. Ene hos os kunde den det.
  
  Saa gik vi alle glade hjem og gned os i Hænderne og priste vor
  Konge. Nu var han Folkets Afgud og levede siden deraf. Man kan
  ikke undre sig derover. Lad ham saa i et lystigt Lag have sagt:
  »En Constitution, de kan faae ti for een, om de vil,« saa kunde
  han dog i betydningsfulde Øieblikke ogsaa være Konge og var da en
  høist tiltalende Konge. Det er saadanne Øieblikke, der mindes og
  blive historiske. Selv har jeg kun eengang været Vidne dertil. Det
  var da han tog imod et skandinavisk Studentertog paa Fredensborg og
  beværtede os fint i Haven. Da vi drog gjennem Slottets Kuppelsal,
  sad han oppe paa Galleriet i daglig Dragt med en Fez paa Hovedet, og
  holdt en Tale til os saa værdig, hjærtelig og gjæstfri patriarchalsk,
  at han henrev Broderfolkenes Studenter og Videnskabsmænd. Jeg gik med
  Welhaven og Munch, de var enige om, at ingen kunde have gjort det
  bedre.
  
  Det var en Tid, da hver Dag havde historisk Betydning. Næste Dag,
  22. Marts, ankom den slesvigske Deputation i den underlige Hensigt
  at faae Kongens Sanction paa en Stat, som de havde taget fra ham og
  allerede var ifærd med at forsvare med Vaabenmagt. Slotspladsen og
  Høibroplads var igjen saa tætpakket med Mennesker som vel muligt, da
  de kjørte op til Slottet forat stedes for Kongen, og saa forbittret
  man end var paa dem, insulterede blev de dog ikke. De fik endog en
  begeistret Hilsen fra en, der stod ved min Side. Det var vor Ven fra
  det Stenstrupske Hus, Harald Neergaard[11]. Han pegede med udrakt Arm
  paa dem og raabte: See paa dem, det er dog engang Mænd! Folk gloede
  arrigt paa ham, men gjorde ham dog intet. Saa kom Monrad, som nu var
  Minister, med ilsomme Skridt trængende sig gjennem Mængden for at
  naae til Slottet og bivaane Tydskernes Audiens. Han havde en temmelig
  daarlig Overfrakke paa, og havde ikke faaet den børstet, den var
  fuld af Dun og Haar. Heller ikke han blev hilset. Folket var vel paa
  Høiden, men havde ingen Øvelse i at give det tilkjende.
  
   [11] See S. 136.
  
  Naar de fem slesvigholstenske Herrer ansaae det for en stor Bedrift
  at vove sig ind mellem det kjøbenhavnske Folk og heller ikke følte
  sig sikker i Hotellet, saa man maatte føre dem til Alfred Hages Hus,
  og give dem Vagt af Studentercorpset, laa Faren vistnok for største
  Delen i deres egen Indbildning. Hvad vildt Folkeopløb vilde sige, maa
  de have kjendt bedre fra deres eget Hjem end fra vort. Skræmmede vare
  de i alt Fald; det var alle, der kom fra Revolutionslandet.
  
  Den ypperste af de Fordrevne var Regjeringspræsidenten Scheele.
  Han var en Ven af min Overpræsident, og søgte til hans Hus, da han
  kom til Kjøbenhavn. Naar jeg kom ned om Aftenen, sad han hyppig i
  Dagligstuen. Det havde da sin store Interesse for mig at lytte til
  hans Fortællinger om Scenerne derovrefra. Hvorledes han havde maattet
  løbe ud af Byen Slesvig, havde faaet fat i en Vogn udenfor Byen, og
  havde hele Veien siddet med spændte Pistoler, beredt til at sælge
  sit Liv saa dyrt som muligt; var i Flensborg kommen i Selskab med en
  Flok Dragonofficerer, der førte Regimentets Fane med sig, men ikke
  en Mand af Regimentet; og hvor forsigtig han havde maattet snige
  sig gjennem de slesvigske Byer, og hvor han priste sig ikke mindre
  lykkelig, for han ikke var bleven kjendt i de danske, alt med mange
  charakteristiske Omstændigheder. Naar der saa, mens han fortalte,
  hørtes nogen Larm paa Gaden, en Hob drog syngende forbi, et Hurra
  hørtes fra en Kjelder eller sligt, Byen var jo yderst livlig i alle
  de Aftener, foer han sammen og saae sig vildt om, med et Blik som om
  han greb til Pistolerne.
  
  Jeg smilte ad det ved det fredelige Thebord, men hos ham var det at
  undskylde. Han havde seet det rasende Folk, og mens han løb, havde de
  strakt en anden fin Embedsmand til Jorden med et Hug af en Spade.
  
  Scheele gik ydermere i den Tid aldrig ud uden at bære et tyk Stok,
  hvis Greb var en skarp Øxe. Han var vist ogsaa Manden for i fornødent
  Fald at bruge den. Men som han tog feil i at mene, at det fornødne
  Fald kunde indtræde i Kjøbenhavn, saa havde han ogsaa ondt med at
  faae sig sikkret for den Fare at kjendes paa Sproget. Han talte altid
  meget forsigtig Dansk, daarligt nok, men saa godt han kunde. Men
  det gik ikke i den Langeske Familie, de svarede ham stadig væk paa
  det fineste Tydsk, indtil han overvældet af de mange tydske Stemmer
  endelig som i Distraction selv faldt over i sit Modersmaal. Han var
  en klog Karl, og blev siden som bekjendt Frederik den syvendes Mand.
  
  Ogsaa Anders Sandøe Ørsted kom i den Tid en Del til Langes, og det
  var morsomt at høre, hvilke forfærdelige Vittigheder han og hans Ven
  Kollerup Rosenvinge kunde ryste af sig over det liberale Parti. De
  Herrer talte om Martsministrene, at sige de demokratiske, ganske i
  samme Tone som Royalister nu tale om Berg og andre Venstreførere, og
  lo dertil saa de rystede.
  
  Imidlertid begyndte Krigsbuldret, og alle vi Yngre, en Del Ældre
  med, samledes hver Morgen paa Rosenborg Plads, for det første for at
  exercere paa Livet. Det var herlige Dage, man aandede bogstavelig
  en bedre Luft end man var vant til. Skjønnere Foraar mindes jeg
  ikke at have seet, det skulde da være 1834, da jeg holdt mit Indtog
  i Sjælland. Det var som Naturen holdt Glædesfest for den unge
  Frihedsaand. Det meste af April var det varm og sommerklar Luft, og
  Træerne strakte deres udfoldede Knupper med Længsel ud efter den.
  Kommandoordene skraldede, Vaabengrebene raslede, men under alt det
  kunde jeg ikke lade være at fryde mit Øie med Slottets varme Glød mod
  den blaa Luft, og de kaglende Alliker og de klare, brede Skygger,
  som Kastanietræernes Rækker lod falde hen over den bajonetglimtende
  Vaabenplads.
  
  Jeg var, naar jeg selv skal sige det, rask til Vaabenhaandværket. Jeg
  var heller ikke ukjendt med det. I mine første Studenteraar havde
  jeg været et saa fremragende Medlem af Studentercorpset, og min
  sorte hvidkantede Uniformskjole med det røde Bryst, de hvide Buxer
  og den colossale Chacot havde klædt mig saa net, at jeg endog var
  bleven valgt til Underofficier, og havde min store Møie med at slippe
  fra denne kjedsommelige Værdighed. Vor største Ærgjerrighed var
  Bajonetfægtningen. Ved den mente vi utvivlsomt at sikkre os Seiren,
  da Underofficiererne fortalte os, at den Kunst forstod Tydskerne
  aldeles ikke.
  
  En Morgen kom Vermehren løbende og raabte: Nu skal I høre en
  splinterny Vise, og han som var en god Sanger og en Virtuos i
  alskens Udtale, foredrog paa bredt sjællandsk Bondemaal den tappre
  Landsoldat. Det gjorde nu umaadelig Virkning. Aldrig har den
  epochegjørende Sang behaget mig saameget som i den Stil, hvori
  jeg saaledes førstegang hørte den. Hvoraf blev Følgen, at jeg med
  sædvanligt Paradoxmageri ved Langes Frokostbord opstillede den
  Sætning, at vor nye Krigssang langt overgik Marseillaisen.
  
  Vaabenøvelserne, der ogsaa udstrakte sig til Marsher til Dyrehaven
  og fingerede Træfninger, havde Charakteren af ungdommelig Leg, men
  Meningen var dyb Alvor nok. Fra Dag til Dag kom der Anmodninger til
  Corpset, om nogen vilde melde sig til frivilligt at afgaae til Hæren,
  og hver Gang traadte en Flok rask frem, flere end der forlangtes.
  Vilde da ogsaa jeg møde paa den blodige Valplads? Ja til Tider. Jeg
  var høirøstet nok med, da vor 1100 Mand stærke Bataillon omringede
  vor Chef, Oberst la Cour, og forlangte, at han skulde føre os samlede
  over til Hæren.
  
  Men virkelig Krig var mig nu eengang en svær Sag. Jeg kunde ikke
  tænke mig at skulle sætte min Kugle eller min Bajonet i et levende
  Menneskes Bryst, saameget mere som en Tydsker efter mine Anskuelser
  ikke i den Grad var en Forbryder som efter andres. Jeg slog derfor
  mine Tvivl ned med at lægge Afgjørelsen over paa mit Fædreland.
  Kaldte det mig, var jeg beredt til at lyde.
  
  Hæren var begyndt at samles, og intet har rørt mig saameget som Synet
  af den første Udrykning.
  
  Kongen havde om Eftermiddagen den 29. Marts paa Exercerpladsen taget
  Afsked med de kjøbenhavnske Batailloner. Næste Morgen tidlig, da jeg
  endnu laa i Sengen hørte jeg klingende Spil og Hurraraab. Jeg foer
  op og til Vinduet, og saae Torvet tæt fyldt med Mennesker, og som en
  blinkende Aa af i Takt rokkende Bajonetter med de røde Compagnifaner
  over dem trække sig gjennem Mængden fra Nørregade skraas over Torvet
  og forsvinde i Frederiksberggade. Da fik jeg klarlig for Øie, hvad
  det vil sige: »Min Pige vilde med.« Paa Siden af Geledderne, ja midt
  inde i dem havde Bønderpiger, røde Liv, grønne Skjorter, guldstykkes
  Huer, jo i fuld Uniform, faaet hver sin Ven under Armen, og halede ud
  med lange Skridt for at holde Tridt, og andre trængte sig frem fra
  Siderne, ogsaa Mødre, og vinkede hver af sin, og tog fat og rakte
  Smaating, som Karlene stak til sig, alt mens det rungende Hurra lød
  over Pladsen. Det Syn i den milde Morgensol er ikke til at glemme, og
  det underligt vemodige at see denne svinde i den mørkskyggede Gade,
  og at vide, hvor de drog hen. Taarerne løb mig ned over Kinderne,
  mens jeg klædte mig paa og løb ud til Jærnbanen for endnu at være
  Vidne til: »Der kan du se, min Ven!« Jo, jeg havde nok Ret, Sangen er
  mere greben ud, idetmindste af vort Folkeliv, end Marseillaisen.
  
  Hver Dag havde jeg Breve fra Moder, som beskrev de samme Scener i
  Roskilde. »Her er en uhyre Tummel i Byen i disse Dage. Bestandig
  strømmer der Tropper til baade med Jærnbanen og til Fods og til Hest.
  Vi høre ikke andet end Musik, Sange og Hurraraab hele Dagen. Byens
  Folk trakterer Tropperne ved Jærnbanen, og holder Taler og følger dem
  med Dannebrogsfaner ud af Byen. I Morgen kommer her ligesaa mange.
  Casper sværmer for at faae en Kuglebøsse og lære at skyde, men vi er
  bange for at han skal falde baglæns, naar den gaaer af.«
  
  Roskilde var dengang Endepunktet for Jærnbanen fra Kjøbenhavn. Og
  hvad Dannebrogsfanen angaaer kan gjøres den historiske Bemærkning, at
  fra de Dage skrev sig den Skik, at den kom i privat Brug, hver Mand
  vilde have sin. Roskilde var ogsaa en i høieste Maade patriotisk By.
  Der drog en hel Flok af dens Ungersvende med i Krigen som Frivillige.
  Deriblandt Blochs to Sønner, hvad der da alene var nok til at sætte
  Familiens Stemning i den stærkeste Bølgegang.
  
  Broder Christian drog ud med de første som Læge ved tiende Bataillon;
  og jeg havde da som sædvanligt efter Moders Ordre travlt med at faae
  ham ekviperet. Han var ogsaa en Timestid hos Moder, og hun fulgte ham
  ud gjennem de lange Gader for først at tage Afsked med ham ude paa
  Ringstedveien. Gamle Moder var ogsaa en Illustration til: Min Pige
  vilde med.
  
  En bittrere Sorg ramte de Familier, hvis Medlemmer stode mod hinanden
  i hver sin Leir. Efter det nære Forhold, hvori de tydske Landsdele
  havde staaet til de danske var dette temmelig almindeligt og gik i
  Særdeleshed ud over Kvinderne. Den mest bekjendte af de Familier
  der maatte friste den Sorg var Danneskjolds. Ogsaa i vor nærmeste
  Kreds oplevede vi en Del af den Slags. Margrete Thrige var gift med
  den holstenske Præst Steffensen, og hendes Halvsøster Sofie Paulsen
  forlovet med min kielske Ven Nitzch, endnu en anden Roskilde Veninde,
  Elna Hansen med sin tydske Ingeniør Nørmchen. Og Amalies to Cousiner
  Frederikke og Edle Stenstrup havde hver sin hidsige Slesvigholstener,
  Jes Tygesen og Harald Neergaard. De ulykkelige Elskerinder maatte tie
  med deres Sorger, men da de paa begge Sider var trofaste Mennesker,
  lagde det sig efterhaanden tilrette i lykkelige Ægteskaber. Det var
  i disse Aar mærkeligt at see, hvad en saadan sextenaarig Pige som
  Edle Stenstrup kunde vise for en utrolig Styrke og Selvbeherskelse i
  saadanne Hjærtesager. I et af sine Breve taler Moder rørt om Amtmand
  Johansen fra Haderslev, som hun saae i Roskilde. Han havde to Sønner
  mellem Fjenderne, og to Døttre gifte med fordrevne Embedsmænd, men
  netop derfor havde ingen Medlidenhed med den gamle nedbøiede Mand
  uden Moder, efter hvem jeg har det.
  
  Som alle andre var ogsaa jeg stærkt beskjæftiget ikke blot med at
  følge Begivenhedernes Gang, svært nok, da jeg maatte exercere og
  manøvrere mine 6 Timer om Dagen, til liden Baade for min Elev, det
  var nu saa Krigens Gang, som alle maatte finde sig i, men ogsaa, hvad
  der endnu var det sværeste, med at opsamle alle de Efterretninger
  om de mange Faldne, Saarede og Fangne, som vare at opspore baade i
  tydske og danske Aviser og bringe dem til de bekymrede Familier baade
  mundtlig og skriftlig. Det gjaldt især om nøiagtig at gjennemgaae
  alle Listerne, ogsaa til mine forlovede Veninders Bedste de tydske.
  Fandtes de Savnede ikke paa dem, var det allerede en Trøst, og for
  mig selv en Trøst, at der i den Henseende ikke lykkedes saa lidt
  for mig. Da imidlertid mine Bemærkninger om de Smaating jeg selv
  oplevede, ikke have megen Interesse og jeg ikke skriver Danmarks
  Historie, men kun min egen, vender jeg heller tilbage til mine egne
  Hjærtesager.
  
  Jeg havde levet den lykkeligste Vinter inden Døre med min Elskede.
  Til Julen havde jeg forsynet hendes Dagligstue med et smukt Bogskab,
  hvori vi gjemte vore Yndlingsforfattere; ovenover satte jeg det
  skjønne Dionysos-Hoved, Ariaden kaldet, og paa Kakkelovnen den
  ungdommelige Herakles Hoved. Saadanne Ting trængte til Forklaring,
  hvisaarsag der med hver Foræring fulgte et Digt, som vi begge fandt
  meget fint, og ikke mindre hvad der med eller uden Breve kunde
  indfinde sig af den Slags.
  
  I Mai var jeg med min Præsidents Familie flyttet til et Landsted,
  ved Ordrup, hvorfra der er en rig Udsigt over Ordrups Krat og
  Dyrehaven og de smukke Skovhuse, den puggaardske Familie har opført
  som Appendix til dens Hovedhjem Skovgaard. I det ene boede min Ven
  Rudolf Puggaard, i det andet hans Svoger Orla Lehmann. Desuden havde
  jeg kun en kort Vei til Sølyst og kunde mødes med Amalie paa de vante
  Steder. Det kunde ogsaa hænde, at Overpræsidenten bragte hende med
  ud i sin lille Vogn. Paa Ordrupsdal boede H. Chr. Ørsteds Svigersøn
  Dahlstrøm og paa Ordrupshøi Kollerup Rosenvinge, som begge var Langes
  daglige Omgang, saa jeg fik nok af reactionær Conversation. Til
  Amalie klagede jeg, at der ikke faldt anden Politik, end den, hvis
  Omkvæd var: Danmark har ingen Regjering, og der kan hverdag ventes en
  Revolution som i Paris.
  
  Sidst i Juni drog Amalie med sine Søstre og Cousiner til Broksø, sex
  unge Piger i Flok, usigelig lykkelige over igjen at skulle sværme i
  de Lunde, hvor de havde nydt deres glade Barndomsdage. I Juli fulgte
  jeg efter, og gjorde nu Bekjendtskab med dette idylliske Sted.
  
  I Slutningen af Juli reiste jeg som sædvanligt med min Elev til
  Fyen, og kort derefter begav Amalie sig med sine Søskene til Sølyst.
  Jeg forkjølede mig paa Reisen, og var nogle Dage febersyg, som i
  det temmelig kolde Veir med daglige Regnskyl gjorde mig nedtrykt og
  dobbelt lod mig føle Kjedsomheden over den uhyggelige Familie, jeg
  sad hos paa Kjærup.
  
  Enhver veed, hvorledes Stemningen var i det Aar. Der var ingen
  Familie, som ikke havde nogen af sine Kjæreste paa Valpladsen, og
  intet Menneske, der ikke følte at man ikke kunde vide, hvorlænge
  man beholdt sin fædrene Jord under sig. Man reves om Aviserne,
  man kom løbende med Skillingsbladene, og var man paa Landet,
  sendte man ridende Bud til Byen eller anfaldt enhver Vogn. Man
  græd over vore dog altid besmykkede Nederlag og jublede over vore
  problematiske Seire. Endelig fandt man af Fortvivlelse over Slesvigs
  Skjebne Vaabenstilstanden værre end Krig, og derom var der hidsige
  Partikampe, og vilde Rygter om de Reactionæres Intriger. De gode
  Roskilde Folk var særdeles oprørte, og Moder søgte altid til mig om
  de paalideligst mulige Efterretninger.
  
  Naar der da i Juli Maaned var megen Tale om »det Suhrske Komplot,«
  om at Ussing og David delte Penge ud, at Arbeiderhobe trak Sammen,
  og Kanoner var opkjørte om Slottet, og Lærerne i Roskilde midt
  under Examens Travlhed foer ind til Kjøbenhavn for at spørge Nyt;
  beroligede jeg Moder med en Betragtning over, at Krigen rimeligvis
  nok vilde bryde ud igjen, da Tydskerne fra deres Synspunkt ikke
  kunde tage mod de Betingelser, der hidtil var budt dem. Men »naar
  man kommer løbende med Rygter om Uroligheder, pleier jeg at svare:
  Aa Sludder! Der er to Omstændigheder, der gjør, at Kanonerne
  forblive rolige i deres Baas paa Tøihuset, den ene at Onkel
  Scavenius raader for Kanonerne, og han gjør ikke en Kat fortræd,
  den anden, at der ikke findes nogen Kat at gjøre Fortræd. Hvad Suhr
  angaaer, kan jeg svare for, at Fru Heiberg betyder mere i det Hus
  end revolutionslystne Politikere. Og hvad Arbeiderne angaaer, saa
  er der vel visse Haandværkslaug, som Snedkere og Vævere, der ere i
  Nød, og som jævnlig komme til Overpræsidenten og klage sig, men det
  vedkommer ikke den Sag, det er en gammel Skade, som har sin Grund i
  Møbelmagaziner og Fabriker, og som de nu, da alle har Medlidenhed med
  dem der klage sig, benytte Leiligheden til at komme frem med.«
  
  Hvorpaa Moder med sit sædvanlige Humør svarer: Tante Rikke[12] havde
  lovet os, at hendes Mand skulde bringe et Par Hoveder hjem med,
  men Caspar havde den Vittighed, at der var ingen andre at faae end
  »Fædrelandets,« som havde tabt sit, og det var ikke fundet endnu.
  Hvori jeg var enig med min satiriske Broder.
  
   [12] Fru Foss, Borgermesterens Frue.
  
  Den politiske Side af mit Sind var altsaa i tilstrækkelig Virksomhed,
  men i mine ligesaa talrige som lange Breve til min Elskede er der
  ikke Spor deraf. En reisende Litterat fører altid Bøger med sig.
  Da jeg om Sommeren forlod Kjøbenhavn, mens hun ikke var der, havde
  jeg lagt paa hendes Bord et Bind af Søren Kierkegaard og en Roman,
  selv førte jeg samme Slags Læsning med mig foruden min bestandige
  Bibel. S. Kierkegaards Skrifter af opbyggelig Retning udkom i de Aar,
  og vi var begge lige opfyldte af dem. Amalie stjal Herregaardens
  Toilettetimer forat fordybe sig i et Bind Taler, og jeg laa i de
  søvnløse Nætter i min Feber og læste Kjærlighedens Gjerninger.
  
  Saa kom Vinteren, og den blev for mig en betydningsfuld Tid. Mit
  ihærdige Bibelstudium bar endelig en ordentlig Frugt, løftet af
  Sommerens Krigsaand, samlede jeg mig til Israels Hovedtragedie,
  og som jeg levede midt mellem det gamle og nye Parti her hjemme,
  havde jeg søgt min forbilledlige Heros i Profeten Jeremias. Hans
  voldsomme Kamp mod det nationale Partis vanvittige Overmod, hans
  ulykkevarslende Forkyndelse af den Guds Straf, det vilde føre til, og
  hans rørende Klager over hans Fædrelands Undergang, var Toner ud af
  mit Hjærte. Jo mere Kanonerne lød i mit Øre, desto mere opildnedes
  min Fantasi. At Lykken siden blev os bedre end det saae ud Paasketid,
  gjorde mig intet Afbræk, de Tanker jeg eengang havde grebet, var mig
  nok til at sætte mig ind i Forholdene hos det gamle Israel. Endog
  min Kierkegaardske Stilling til Kirken hjalp mig til at være med i
  Profetens forfærdelige Angreb paa Præsteskabet.
  
  Jeg arbeidede derfor med Held, hvad Handlingen og Forstaaelsen af
  Personlighederne angaaer, og arbeidede saa hurtigt, at jeg allerede i
  Februar havde den første og væsentlige Del renskreven og det øvrige
  lagt tilrette. Bogen blev ogsaa fuldt færdig, inden vi flyttede paa
  Landet, og min styrkede Selvfølelse ved at være kommen saa vidt,
  havde til Følge, at jeg endelig fik Mod til at bringe Jeftas Datter
  til en Boghandler.
  
  En Digters egen Dom er som bekjendt upaalidelig, men naar der ligger
  mere end en Menneskealder imellem, og hans Sind er af den Natur,
  at han er mere tilbøielig til at give Modstanderne end sig selv
  Ret, faaer den dog noget mere Værd. Jeg har nu saa aldeles glemt
  Bogens Indhold, at da jeg nylig saae den igjennem, maatte jeg ikke
  blot see efter i Personlisten forat faae at vide, hvem de talende
  Personer er, men endog undersøge Titelbladet, forat underrette mig
  om, naar den er udkommen. Der manglede blot, at jeg ogsaa skulde have
  glemt Forfatterens Navn. Jeg kan altsaa nu see paa den som paa en
  andens Arbeide, og min derpaa byggede Dom er da, at det vidtløftige
  og i sit Indhold saa mægtige Drama er i det Hele godt componeret;
  Forfatteren har forstaaet, hvad der foregik, han har ogsaa rigtig
  tegnet de Skikkelser, der er saa fremmede for andre Folk og andre
  Tider. Men Stilen -- alle dens underlige Omsvøb og Formaliteter har
  for det første gjort hver Scene og hele Bogen altfor lang, og dens
  fremmedagtige Udtryksmaade har helt igjennem tilsløret Replikernes
  Følelsesstyrke. Dertil kommer endnu min usalige Hang til at udvikle
  til det yderste alt hvad jeg kunde udtænke, uden at agte paa, at ene
  Udførligheden var nok til at bringe Læseren til Fortvivlelse. Intet
  Under, at det læsende Folk ikke lagde Bogen hen, men sletikke tog
  den i Haanden. Og den ulykkelige Forlægger -- ja, han sagde mig, at
  en af hans Venner havde leende bemærket: Det bliver nok en ordentlig
  Jeremiade for dig.
  
  Underligt nok blev det dog ikke en Jeremiade for mig. Jeg havde nydt
  mine aandelige Glæder, og da jeg dengang ikke videre trængte til
  Penge, brød jeg mig ikke stort om, hvad Fremgang Bogen fik. Det er
  maaske min Feil, at det altid har ligget mig altfor lidt paa Hjærte,
  om jeg ved mit Arbejde ogsaa udrettede noget for andre. Jeg tager
  min egen Høst hjem og er dermed tilfreds. Imidlertid havde jeg dog
  den Glæde, at de faae af mine Nærmeste, som læste Bogen, ydede mig
  fuld Anerkjendelse.
  
  Min Ven Fog, som jeg havde sendt Haandskriftet, svarede i sin
  eiendommelige Stil: »Jeg har læst og gjenlæst og atter læst Digtet,
  og har havt mange smukke Planer om at tilskrive dig ret omstændelig
  derom. Ja, væmiseris! jeg har sporet min Pegasus og begyndt et langt
  ræsonnerende Epos, der var beregnet paa dine Øren alene, da jeg netop
  i dette Øieblik gjorde den Opdagelse, at min Pegasus er et Æsel,
  hvorfor jeg viselig holdt ham over mit Tællelys for idetmindste paa
  den Vis at forhjælpe ham til en Flugt til Skyregionen. Saa faaer du
  da kun den Erklæring: Skynd dig at bringe det Digt til Trykken! Thi
  det eneste Resultat, jeg er kommen til, er det, at jeg siden jeg
  begyndte at læse det vaagende og sovende har drømt om Jerusalem, om
  dens Sønner og Døttre, om springende Profeter og forladte Kvinder i
  Kongens Haver, om Mænd hvis Hals er som Davids Taarn, der skuer ud
  mod Damaskus, og om Sønner der forbandes af deres Fædre. Og denne
  Drøm er af den Natur, at jeg ønsker at mange maatte drømme den med
  mig. Iøvrigt frabeder jeg mig alle mulige Spydigheder til »min meget
  udviklede æsthetiske Forstand,« som ikke har en eneste Kategori,
  hvori den kan indeslutte min Tanke; men hvis du selv eller nogen
  anden vil spørge mig om min høiere Mening, meget ydmyg tyer til
  Digterens egne Ord, idet jeg med slet fordulgt Stolthed svarer: »Ja
  hans Læber er som Palmens Frugt -- finde I en saadan, saa see min
  Ven, thi som andres Venner er han ikke.« Her har du, kjære Johannes,
  hvad jeg i kort Begreb kan sige om dit Digt og dets Forfatter.« -- --
  --
  
  Videre skrev han i Anledning af den nu udkomne Jeftas Datter: »Tak
  for din Fantasis Førstefødte, pyntelig som den kom til mig i
  Silke og Guld, og for disse Meddelelser om dens gode og glædelige
  Modtagelse i denne syndige Verden, hvilke have frydet min Sjæl,
  som om det var dens eget Foster, der var hilset med Kjærlighed og
  Bifald. At du har glædet dig ved Høyens saa grundige Dom, begriber
  jeg, og indseer, at naar saadanne Autoriteter have talt, gjør Folk
  af Grovbrødsdeig som jeg og mine Lige bedst i at stikke Piben ind og
  tie som en Mur. Tilmed kunde Høyen gjerne forandre sit Bifald til den
  bittreste Dadel, naar det skulde komme ham for Øre, at en sjællandsk
  Landsbypræst havde den Dristighed at dele hans Mening. Derfor tager
  jeg det Parti hellere at tilbageholde min Berømmelse over det
  Nærværende forat profetere om dit Tilkommende, idet jeg lover og
  tilsiger Jeremja en endnu hæderligere Modtagelse. Jeftas Datter synes
  mig at henhøre under det, man kalder Studier, og ved sin rent lyriske
  Charakter i samme Sindsretning stundom at kræve for stor Anstrengelse
  for Læseren, hvorved den friske Nydelse for meget hæmmes.«
  
  Deri havde han upaatvivlelig Ret. Jeg havde selv fra først af tænkt
  mig min første lille Bog som en Øvelse, hvormed jeg vilde prøve mine
  Kræfter, og som en Indledning til et betydeligere Arbeide.
  
  Naar jeg nu dertil føier, at Høyen paa sin ekstatiske Vis havde
  udbrudt: »Ingen af vore Digtere har gjort det for Norden, som her
  er gjort for det gamle Testamente;« og at Frederik Helveg, som jeg
  har anseet for den grundigste Kjender af den israelitiske Oldtid,
  vi her i Landet har, og foruden sin Theologi er en vidt belæst og
  tænksom Æsthetiker, siden han sagde mig, at han anseer min Jeremias
  for den bedste Bog, jeg har skrevet, saa kan jeg virkelig ikke klage
  over, at dette Digt ikke blev forstaaet. Det blev, fordi disse Mænds
  Fordring til Poesi gik i samme Retning som min daværende, snarere
  overvurderet. De var alle tre Mænd, jeg saae op til som mig langt
  overlegne, saa dette kunde sagtens være mig nok.
  
  Bogen udkom næste Aar 1850, saavidt jeg husker i Foraaret. Jeg maa
  altsaa vende tilbage til 1849.
  
  Den store litterære Begivenhed i Vinteren 1848-49 var Adam Homo, et
  Bevis paa, at det ingenlunde var hos mig alene, at Folkets store Kamp
  ikke optog alle andre Interesser. Mine Yttringer derom i et Brev
  til min Moder (Januar 1849) tilbagekalder mig det første Indtryk af
  Realismens Indtog i den høiere Poesi:
  
  Vi arbeide med agtværdig Flid i Adam Homo, thi man kan ikke føre sig
  som dannet Cavaller i Hovedstaden, naar man ikke kan tale med om den.
  Det er en sur Suppe at faae ned, men mit Haab staaer til, at vi blive
  frygtelig kloge paa, hvorledes Verden aller virkeligst er, naar vi
  faaer den fuldelig indtaget. Fru Heiberg har læst den tre Gange, og
  siger sukkende: Hvad skal man læse efter saadan en Bog? Ussing mener,
  at den er ligesvis som Biblen, en Bog for alle Bøger og ufeilbar. Jeg
  haaber, at I er dannede Mennesker, og kan den udenad.
  
  Krigen brød ud igjen, medens jeg med min Profet sad midt i min egen
  Krig. Den 21. Marts tog jeg Afsked med det ulykkelige Linieskib,
  Christian den ottende. Det var en kold, klar Dag jeg med Vilhelm
  Marstrand gik ud paa Nyholm og ombord i Skibet. Det var saa hurtigt
  blevet rustet, at Møblementet endnu laa spredt paa Dækket, og den
  nye Maling ikke var tør, saa jeg ved at gaa ned ad en Trappe fik en
  Smøre paa min blaa Kappe, den jeg siden, da det skjønne Skib var
  forsvundet, ikke lod tage af, men beholdt som et historisk Minde.
  Osvald Marstrand var tredie Officier i Skibet, commanderede underste
  Batteri og forestod de nautiske Instrumenter. Han havde paa Dækket
  faaet opsat en ny Construction af et Compas; hvori Nyheden bestod,
  veed jeg ikke, men den maa ikke have været efter den gode gamle
  Marines Hoved, for medens Osvald viste os den, gik Næstcommanderende,
  Capitain Krieger forbi, trak spottende paa Skuldren og sagde: Naa,
  det skal vel stort hjælpe!
  
  Osvald havde altid været seet noget skjævt til af den gamle Stok,
  som En der vilde gjøre sig vigtig med ufornøden Lærdom, skjønt
  intet var fjernere fra hans beskedne Væsen. Alene det, at han var
  den eneste Søofficier, der gjennemgik den militære Høiskole, blev
  anseet som Mangel paa god Corpsaand, som om man ikke lærte nok paa
  Søcadetakademiet og ombord. Nu, det varede ikke mer end fjorten Dage,
  før han og Krieger viste, at de elskede deres Flag lige høit. De var
  begge blandt de sidste i Skibet og endte deres Dage med det.
  
  Det var da sidste Gang jeg saae Osvalds skjønne vemodige
  Skikkelse. Han var ligesom hans Hjærtensven Adolf Fibiger af dem,
  hvis Ungdomsliv, trykket af Tidens Brydning mellem Frisind og
  Militærstramhed, mellem Romantik og Hverdagslivets smaa Forhold,
  fortæredes i Mismod over ikke at kunne finde det, der er værdt at
  offre sit varme Hjærte. Adolf var vildere i sine Lidenskaber og begik
  Daarskaber. Osvald var tilsyneladende rolig, og faldt aldrig ud af
  sin fine ridderlige Holdning, men led ikke mindre, snarere mere af
  sit vanskelige Hjærte. Han var tilbedt af Damerne, men trak sig med
  Anstand ud af ethvert Forhold, der truede med at binde, og vænte sig
  til den bittre Filosofi, at man ligesaa godt kunde tage den ene som
  den anden. Det var sørgeligt i vore Sammenkomster hos Vilhelm, at
  høre ham med rolig Veltalenhed stadig vende og dreie dette hjærteløse
  Thema. Ingen var mere fortvivlet derover end hans Broder, der baade
  elskede ham saa høit, og bedst vidste, paa hvilke Veie han havde
  samlet al den Bitterhed. Dette i Følge med det meget Bryderi han
  havde havt i sin Stand, gjorde, at han sidste Gang gik ombord som en
  Mand, der helst søgte en Leilighed til at offre sit Liv med Ære. Vi
  havde en Følelse deraf. Da det var skeet, behøvede vi næppe at nævne
  det, førend vi forstode hinanden.
  
  Af Vilhelm Marstrand havde jeg iøvrig i det Aar megen Morskab; for
  han var mærkelig i Retning af Hjærteanliggender. I et Brev, fra
  Juli 1849, fortæller jeg Amalie, som var paa Broksø, derom: Vilhelm
  M. havde lovet at komme og følge mig udaf Porten, men han udeblev
  da, som jeg nok havde ventet, saasom han er utilregnelig paa Grund
  af visse Sorger. Jeg har siddet længe hos ham i Formiddag, og vi fik
  som sædvanligt mangfoldige Materier afhandlede. Men alle slap de ud
  til, at Skjebnen har udseet sig ham til det Offer, hvori den vil
  fremstille det sørgelige Ideal for alle Pebersvende. Tragedien synes
  virkelig at nærme sig sit Høidepunkt. Han kan ikke male, han gider
  ikke at reise, han driver fortvivlet om som en Fugl uden Mage. Først
  troede jeg, det var den almindelige Sommerkjedsommelighed i Byen,
  og foreslog ham, at reise over til Armeen, hvor der upaatvivlelig
  for Tiden maa være godt Selskab for Malerøine. Men da han ved
  Ordet Armeen slængte Cigaren, og begyndte at lade sit Lune gaae
  ud over Selskab af lutter Mandfolk, blev jeg virkelig ængstelig
  for Tilfældet, og forsøgte at studere Patientens Tilstand ved at
  fremføre for hans Blikke nogle af de mange kvindelige Modeller, jeg
  har Hovedet fuldt af, idet jeg dog viselig gik udenom Dronningen
  for dem alle, at han ikke skulde blive mig farligere, end han
  allerede er. Men ak, jeg fandt, at Sygen er værre end jeg havde
  troet, den er allerede reflecteret. Han begyndte at filosofere og
  han inddelte: »See, af dem, der er i en Alder, som passer sig for
  mig, er de ypperste naturligvis allerede tagne« -- jo, min er det,
  det kan du lide paa, tænkte jeg -- »og de, der er tilbage, har let
  Hensigter« -- jeg frydede mig i Stilhed over dem, jeg veed, ingen
  Hensigter har -- »Saa de ganske unge, saadan paa en 17-18 Aar, en
  af dem kunde man dog ikke forsvare at tage, om man ogsaa kunde faae
  hende. En Pige maa dog have Tid til at nyde sin Ungdom, og skal
  ikke lænkebindes til en gammel Mand. Synes du vel?« -- Nei, det
  syntes jeg ikke, og tænkte paa vor søde Frede, mens jeg holdt en
  kraftig Tale om, at Lykken i det Kapitel er bedre end Forstanden:
  Skyd Hjærtet op i Livet, og drag ud blandt Kvindefolket, saa flyer
  Lykken dig nok den Himmelsendte, som hverken er for gammel eller
  ung. Han vred sig ærgerlig, og malte i nogen Tid taus løs paa sit
  Lærred. Saa begyndte han igjen: »Hvor skal jeg finde dem? Hvor er der
  Kvinder, der henriver En? Jeg kjender ingen.« -- Jeg blev bange for
  at han skulde forlange min Hjælp, og udtalte mig, synes mig, meget
  net om, at i det Stykke duer Anvisning ikke, skal man tage med sit
  eget Hjærte, maa man ogsaa see med sine egne Øine. Men altid kom
  hans sædvanlige Grubleri igjen. Han reiste sig, gik noget omkring,
  fik saa fat paa et Papir og et Blyant og begyndte at tegne: »Det
  er netop Ulykken,« forklarede han, »at jeg allerede er kommen til
  den Alder, da Følelsen ikke har den Friskhed længer. Hvergang jeg
  seer en Pige, som jeg tænker, kunde blive en god Kone for mig, er
  Følelsen dog ikke stærkere, end at jeg ligesaa godt kunde lade det
  Forhold falde igjen, som jeg kunde pleie og frede det, og saa maaskee
  faae noget ud af det, naar jeg vilde. Og det er utaaleligt, der maa
  være en Nødvendighed, som binder og tvinger, ellers vil Forstandens
  Betænkeligheder strax ødelægge mig.« -- Meget vel, mente jeg, det
  skader heller ikke, at Forstanden er en stadig Følgesvend, derfor kan
  Følelsen dog blive lige stærk og ærlig. Jeg sagde det just ikke, men
  jeg kjender hans svage Side, et eller andet selvlavet Ideal løber saa
  let af med ham, og jeg er ikke ganske uden Frygt for, at han en af
  Dagene kunde komme med noget han ikke er tjent med. Under alt dette
  sad han og tegnede den ene kostelige Frierscene efter den anden,
  Ting der, om han gad opbevare dem, gjerne kunde komme til at smykke
  Samlingerne. Der var ogsaa Tid dertil, for jeg har naturligviis kun
  angivet Samtalens vigtigste Led, men med al Udførlighed varede den
  vel et Par Timer, og havde mange morsomme Episoder, som nok kunde
  fortjene at gjengives.
  
  Saa ringede det, og med det Udraab: »Nei, det er ikke til at udholde
  at leve alene!«, foer han op og løb mod Døren, med saa vidt udstrakte
  Arme, som om han vilde fange sig en rigtig Hjærtenskjær. Døren gaaer
  op, og hvem træder ind? -- Onkel Theodor (Suhr) med sin stive Ryg og
  imponerende Knirkestøvler, men skinnende af Galanteri og Behagelighed
  -- »Om han maatte have den Ære og Glæde at see Hr. Professoren paa
  Sølyst, hans Vogn stod til hans Raadighed, den skulde hente ham,
  han vilde træffe Professor Heiberg og Frue osv.« -- Overgangen var
  saa brat, at jeg formelig maatte sunde mig paa, hvem han mente, om
  Akademiets høithædrede Professor virkelig var den samme som min
  morsomme Elskovsjæger. Men hvem kan vide, hvad Tegnet betyder? Skulde
  Sølyst være Stedet? Tag Jer iagt, for min Ven er nok istand til at
  tage, hvem han vil.
  
  Jeg har havt mange Samtaler af dette Slags med ham baade i hans
  tidligere Kjærlighedsperiode og senere, men de er gangne mig af
  Minde; man kommer jo ikke let til at optegne sligt. Men det Brev,
  hvoraf dette er et Stykke, er skrevet samme Dag. Det kan da nok
  fortjene at tages med som et frisk og paalideligt Vidnesbyrd om den
  geniale Mands fast utrolige Oprigtighed og elskværdige Naivitet.
  
  Imidlertid brugte han virkelig baade Øine og Hjærte og Forstanden
  med, han kunde nok have Ret i, vel ogsaa Erfaring i, at Hensigter var
  det, han mest maatte være bange for. Saa kunde jeg endelig under 19.
  Februar 1850, melde min Moder en Begivenhed, som det efter mit Syn
  paa Sagen ikke var let at tale alvorligt om:
  
  »Kjæreste bedste Moder! Iaften faaer du den glædeligste Nyhed. Vor
  Ven Malermesteren har fæstet sig en Hjærtenskjær, som skal være en
  overmaade elskelig, forstandig og kunstfærdig Kvinde, og hedder Grete
  Weidemann, af Hjemstavn Vesterbro og af en Familie, som ikke er
  ukjendt i det Verdenshjørne.
  
  Jeg har endnu ikke seet ham, han er ikke til at fange. Jeg forsøgte
  det Kl. 8 imorges, men ogsaa da var han allerede ude, jeg kan
  tænke for strax at leie Værelser og bestille Bryllup. Skade, for
  han maa være meget fornøielig at betragte. Om Aftenen er han
  naturligvis endnu mindre at faae at see, for hun spiller og synger
  saa uforligneligt deiligt, at hans musikalske Øre nødvendigvis maa
  lytte til det langt ud paa Natten. Imidlertid gjør jeg for ham, hvad
  jeg kan. Jeg har netop idag maattet forsøge mig i de udførligste
  Skildringer af denne mærkelige Mester, da man her hos Langes er
  meget nysgjerrig efter at erfare, hvorledes det Vidunder af en
  Mand seer ud, som med Storm har kunnet indtage et i deres Øine saa
  høitstaaende og af alle i deres Kreds saa beundret Væsen, som denne
  kunstforstandige Dame skal være. -- --«
  
  Man maa ingenlunde tage min lystige Tone for Satire. Med tilbørligt
  Hensyn til min daværende Maade at udtrykke mig paa, maa jeg netop
  ansee det for det bedste Bevis paa, hvor glad jeg var ved denne
  »lykkelige Begivenhed.«[13]
  
   [13] I Manuscriptet følger her en vidtløftig Beskrivelse (120
   Sider) af en Norges-Reise, som Fibiger i dette Aar foretog sammen
   med L. Ussing.
  
  
  
  
  FJERDE BOG.
  
  ÆGTESTAND.
  
  
  
  
  FØRSTE KAPITEL.
  
  BRYLLUP.
  
  
  De første tredive Aar af mit Liv nærmede sig deres Ende, det var sent
  nok at begynde paa at tjene sit Folk og skaffe sig en Arne. Men jeg
  har altid været noget sent paafærde, det var da ogsaa tidlig nok,
  forat naae det Maal, jeg har naaet.
  
  Da jeg kom tilbage fra Norge, var jeg uden Erhverv, og det var i
  Sandhed en fattig Kjæreste, min trofaste Brud tog under Armen, da
  hun den Morgen i al sin Glorie mødte mig i Grønningen. Fattigdommen
  trykkede mig dog ikke, den var jeg vant nok til; jeg havde jo hende,
  og hun forlod mig forvist ikke, om jeg saa aldrig blev til noget. Jeg
  maa dog formodentlig have tænkt paa at blive til noget. Idetmindste
  tænkte jeg paa at gifte mig.
  
  For det første havde jeg dog nok med at udkramme alt, hvad jeg
  hjembragte fra det nordiske Land. Vi reiste til Roskilde, men der
  fandt jeg ikke megen Indgang for min Tale, alt var i feberagtig
  Bevægelse over Aarets voldsomme Begivenheder, og hvad der skulde
  komme. Seiren ved Isted havde mere med Skræk end med Svøbe fordrevet
  den største Del af den tyske Embedsstand fra Slesvig, og den
  Stilling, som Søren Thrige havde været udseet til allerede før
  Krigen, havde igjen aabnet sig for ham. Han var allerede udvalgt til
  Rector i Haderslev, og Talen var kun om at besætte de øvrige Pladser
  ved den nye danske Skole. Jeg talte med derom som om enhver anden
  Sag, men, da han sagde til mig: »Har du Lyst til at være med?« veed
  jeg med Sikkerhed, at jeg ikke før havde tænkt derpaa. Men jeg pleier
  heller ikke at bruge Tid til at tænke over en Beslutning og svarede
  øieblikkelig: »Hvorfor ikke!« Og Sagen var afgjort.
  
  Amalie og jeg kunde da strax gaa over til vor egen Side af Sagen
  og dens nærmere Omstændigheder. Kanonerne tordnede jo endnu paa
  Dannevirke, og ingen kunde sige med Sikkerhed, om de tydske eller
  danske Aviser havde Ret i, hvem der skulde blive Herrer i Slesvig.
  Det var Galskab ikke at afvente de europæiske Tilstandes Opklarelse.
  Vinteren maatte idetmindste gaa hen, før vi kunde tænke paa at sætte
  Bo under kvindeligt Regimente. Holm fandt dertil, at de 700 Rdl., jeg
  kunde faae i Løn, selv om alt gik godt, ikke var nok til en Families
  Fornødenheder, og Suhr, for hvem al Livet var Vinter, indsaae ikke,
  at een Vinter fortjente en Tanke, saameget mere som alle Elskere,
  undtagen han selv, for ham var nogle Narre.
  
  Disse Betragtninger havde nu aldeles ingen Plads fundet paa vor
  Fantasis righoldige Blade. Min Brud fandt Embedsgagen stor nok,
  og det var hende, der forstod den Sag, ikke jeg; den Mad, hun
  vilde sætte for mig, kunde jeg sagtens spise. Kanonerne var høist
  tillokkende, det var interessant at faae dem at høre. En ren
  Umulighed var det at være Vintren over alene, idetmindste for mig.
  
  Enden blev altsaa, at da jeg den 17. September havde faaet at vide,
  at Madvig, der forestod den tilkommende slesvigske Lærdom saavelsom
  al anden Lærdom, havde indstillet mig, og han log mig vide, at jeg
  kun skulde holde mig færdig til Afreise, saa tog Fader Holm mig
  under Armen, og førte mig i Egenskab af snarlig Brudgom til Suhr,
  hvis Velsignelse efter alt, hvad han havde gjort for Amalie, var
  nødvendig. Den stive Kjøbmand og Skeptiker i alle Kjærlighedssager
  viste sig overvunden, og da han havde ladet os berøre de kolde Ender
  af sine Fingre, havde han endogsaa i sin anden Haand et Papir,
  hvorpaa var optegnet under Livsforsikkringsanstaltens Haand og Segl,
  hvorledes han rigelig vilde forsørge Amalie som Enke. I Sandhed en
  uhyre Tanke, men det var nu hans Maade at være fornuftig paa, og alt
  ordentlig betænkt, kunde jeg da heller ikke blive gift uden det. Han
  fortrak ikke en Mine derved, men jeg har ingen Tvivl om, at hans
  Hjærte var stærkt i Bevægelse i Retning af den egenvillige Dame.
  
  Med idel Solskinsforhaabninger forlod jeg saa Kjøbenhavn den 23.
  September efter den Tids Maade om Aftenen. Der var kun Jærnbane til
  Roskilde, og i Selskab med min Rector reiste jeg Natten igjennem med
  Deligencen, naaede næste Middag Odense, og fik der ~Edvard Lembcke~
  ind til os i Vognen, saasom han var den nye Skoles Conrector. Det
  var den bedste Medgift, det var muligt at faae til det lidet lovende
  Omgangsliv i en lille By, og til den Skolegjerning, der endnu laa
  indhyllet i Jævndøgnsveirets Regnskyer. Vi tog øieblikkelig til paa
  fødte Aandrigheders Maader at behandle alt, hvad der ligger mellem
  Himmel og Jord. Saaledes er vi da ogsaa omtrent bleven ved alle de
  Dage og Nætter, jeg har havt den Lykke at kunne skifte Ord med den
  elskelige Mand. Der var kun en Sag, hvori jeg blev nødt til at gjøre
  nogen Indskrænkning i vor Fortrolighed. Han hadede Tydskerne af hele
  sit glødende Hjærte, alle som een lige til Barnet i Vuggen -- det
  vilde han dog ikke spidde, kun tage det og opdrage det paa Dansk, saa
  det ikke skulde lære en Stavelse af sit Modersmaal. Men i alt andet
  smeltede vore Meninger sympathetisk sammen lige fra det Øieblik vi
  kom paa Siden af hinanden.
  
  Der blev ogsaa Leilighed til at gjøre en grundig Begyndelse. Vi var
  nødt til at være sammen fra Morgen til Aften i en Uges Tid eller
  mere, da ingen af os havde Hus og Hjem eller noget at bestille,
  Skolen kunde ikke begynde endnu. Vi var en mørk Regnveirsaften bleven
  sat af i en skummel gammel Gjæstgivergaard med klippede Lindetræer
  udenom, forsaavidt godt nok, det mindede om gamle Kolding. Men jeg
  har altid været en Hader af Værtshusliv, og min sædvanlige Udvei at
  forvandle Værtshuset til et Hjem ved at slutte Venskab med Værtens
  Familie, lod sig for det første ikke udføre, saasom Værten i sin
  Egenskab af Fører for Byens Hjemmetydskere, maalte os, som om det
  havde været hans Hverv at arrestere os. Ligefuldt blev dog denne
  frastødende Vært siden min Ven. Han var Forstander for det Hospital,
  hvorved jeg strax efter blev Præst, og naar han bragte mig min
  maanedlige Løn, forsømte jeg ikke at holde ham fast til en Samtale,
  og han viste sig da som en forstandig og brav Mand. Vi var heller
  ikke uden familiære Berøringspunkter, det er man da ikke let i vort
  Land, selv om man tager Hertugdømmerne med. Han var Morbroder til de
  Søskene Thygesen, som var Amalies Venner, og det behagede i høi Grad
  min Collega »Agenten« at tale om denne sin lærde og aandrige Familie.
  Hans Svoger, Bonden, var forresten dansk, og naar den politiske Strid
  kom paa Tale, yttrede han med et stramt Smil: Ja, der er forskjellige
  »Ansigter« i vor Familie.
  
  Mit Venskab med ham maatte nu helst blive en Hemmelighed, da han
  var en af dem, vor strenge Øvrighed helst vilde strax have jaget
  over Grændsen. Men jeg fik andre Venner med ildesete »Ansigter«. En
  Snedker, hos hvem jeg efter i Selskab med Lembcke at have afsøgt
  adskillige borgerlige Huse, endelig fik leiet den fortryllende Ting,
  som de Nygiftes Rede er, var ogsaa af den hjemmetydske Art, og
  derfor ikke til at tale om, men desto mere til at føle for, saasom
  han var en »Christen«, det vilde der i Egnen sige en Christiansfelder
  Ven, en hernhutisk Pietist, i Virkeligheden en høist rørende
  Sværmer, der med et Suk over Verdens Forfængelighed gjorde mig det
  fortryllende Sted i Orden, men gjorde det med samvittighedsfuld
  Forsynlighed og til redelig billig Pris.
  
  Det var Snedker Holgersens gode Tid -- efter Verdens Tankegang.
  Efterat jeg var flyttet fra ham, gik det stærkt tilbage for ham.
  Han blev mer og mer forfalden til mystiske Grublerier og tabte
  sin Arbeidskraft. Da jeg lærte ham at kjende, havde han endnu et
  Møbelmagasin i Salen ovenpaa, men efterhaanden forsvandt det, han
  leiede hele Forhuset ud og trak sig tilbage til Baghuset. Da jeg
  sidste Gang besøgte ham i 1859 for at tage Afsked med ham, fandt
  jeg en udmagret krumbøiet Skikkelse i en stribet Nattrøie i et
  lille daarligt Værksted siddende over en gammel Postil. Han vendte
  aandsfraværende glasagtige Øine mod mig, rakte mig saa med Salvelse
  sin knoklede Haand, og begyndte en underlig Tale om at være eet
  med Gudfader og i Forløserens Blod at bære Korset for alle hans
  Skabninger, og ønskede mig Velsignelse til den Gjerning som noget,
  der skulde gjøres, men som han ikke lod til at tiltroe mig Naadegave
  nok til. Han sukkede ikke længer, men med et Suk skiltes jeg fra
  dette levende Billede paa gammel tydsk Haandværkermystik. Dette var
  mit første Indblik i Borgerstandens aandelige Liv i den slesvigske
  By, og det viste mig strax, at her var adskilligt andet at gjøre end
  at drive national Storpolitik.
  
  Jeg leiede altsaa Mystikerens Værelser ovenpaa, paa Salen nær, som
  han formedelst Verdens Forfængelighed endnu ikke kunde undvære, og
  nu begyndte et uendeligt Skriveri til den Dame, som havde lovet mig
  at tage de tre pæne Stuer med Kjøkken, Pigekammer og andre udvortes
  Bekvemmeligheder under sin Varetægt. Rigtignok ikke som i tidligere
  Dage hver Dage et Breve, for Brevene var dengang endnu dyre, men man
  kunde jo gjøre dem desto længere, og det blev fra begge Sider ikke
  forsømt.
  
  Brylluppet blev feiret med fuld Glands den 29. November 1850 i
  Suhrs gamle Gaard paa det kjære Gammeltorv. Skjønt min Familie, som
  gjæstfrit nok blev tagen med, var aldeles fremmed der, havde vi dog
  ikke kunnet negte Amalies gamle Venner, i Særdeleshed den trofaste
  Tante Caroline den Glæde at gjøre en glimrende Fest for os. Tryde
  holdt sin kjærligste og skjønneste Tale ved Frue Kirkes Alter,
  Vennerne sang til Peter Heises Toner, Etatsraad Suhr udbragte med
  Værdighed Brudeparrets Skaal, gamle Tante Møller skinnede blidelig
  ved hans Side som en Romantikens dalende Sol, jeg takkede det bedste,
  jeg i min Stil formaaede for alt det Venskab, jeg havde nydt i det
  rige Hus, og en skjøn Frostaften, vendte vi saa, som Stjernerne
  begyndte at blinke, de længe nok slidte Gader Ryggen.
  
  
  
  
  ANDET KAPITEL.
  
  SKOLELIV OG PRÆSTESTAND.
  
  
  Skolen blev aabnet den 7. October. Det laa ganske i Thriges Væsen,
  hurtig og uden mange Ord som han er, heller ingen høitidelige Ord at
  spilde paa denne store nationale Sag. En Regnveirs Mandagmorgen gik
  vi hen i den sorte skumle Bygning, som ligger paa Kirkepladsen, og
  efterat en Svamp havde fuldbragt Nationalitetsforvandlingen ved at
  afviske, hvad der med store Kridtbogstaver stod paa Kathedertavlen:
  Tod allen Dänen! tog vi uden Indledning 24 danske Drenge under
  Behandling, for det første fordelte i fire Rum.
  
  Min Bestilling blev det først og fremmest at lære dem Christendom,
  og altsom vi fik en øverste Klasse, hvilket vi det første Aar ikke
  havde, som Kronen paa Værket at foredrage Kirkens Historie; saa og
  at danne mulige Theologer ved at læse Evangeliet paa Græsk og første
  Mose Bog paa Hebraisk. Dernæst at lære dem at skrive ordentlig Dansk
  og give dem Begreb om dansk Litteratur. Men da dermed endnu ikke
  Timernes Antal var fyldte, og ingen anden Lærer fandtes, blev jeg
  ogsaa Tegnelærer, endog en Tid Skrivelærer. Tegningen beholdt jeg
  altid, dels af Lyst og dels fordi det var mig en Hvile efter de andre
  noget anstrengende Fag.
  
  Hvorvidt jeg nu kan have vakt noget dybere religiøst Liv hos mine
  Disciple, har jeg ingen bestemte Beviser paa. Jeg søgte ikke at
  fremavle christeligt Væsen, det har jeg aldrig ønsket. Det var
  dengang som nu min Mening, at skal Troen have Magt med Mennesker,
  maa den være inderlig forenet med hele deres Livsbetragtning, og
  hos litterært dannede Folk med deres videnskabelige Overbevisning.
  Jeg bredte derfor mine hellige Tanker udover den øvrige Lærdom, og
  fremhævede navnlig i Litteraturhistorien Psalmedigtningen langt
  stærkere end vore Litterater pleie at gjøre.
  
  En Skole er en behagelig Republik, naar den tages med Velvillie, og
  det gjorde vi alle under vor yderst forekommende Rectors Anførsel.
  Der var ikke Tale om nogen anden Stemning, heller ikke mellem Lærerne
  indbyrdes. Vi var ikke ganske efter Nutidens Tugt, vi var kun paa
  Overgangen. Vi vilde noget ordentligt og intet Sløseri, men vi vilde
  det dog efter gammel gemytlig Skik.
  
  At blive Præst havde jeg, da jeg drog til Slesvig, ikke gjort mig
  andre Tanker om, end at det maatte gaae, som Gud vilde. Det kom ogsaa
  som en Guds Gave, uden at jeg søgte det. Et Hospital for halvhundrede
  gamle Kvinder havde sin egen lille Kirke, og Tjenesten ved den
  havde været forbunden med Diakonatet ved Byens Hovedkirke. Men
  Frederik Helweg, som var Diakonus, havde ikke Lyst til dette Annex,
  saameget mere som dermed ogsaa var forbunden Sjælesorg og Prædiken
  i Byens Arbeids- og Sygehus. Han foreslog derfor mig at overtage
  disse Bestillinger, og jeg pleier ikke at gjøre mig Betænkeligheder
  ved Arbeide, der bydes mig, skjønt Gud veed, der kunde være
  Betænkeligheder nok ved at faae to Kirker foruden Skolearbeidet, jeg
  fik det da ogsaa at føle.
  
  Der var ingen Formaliteter, som der i det Hele ikke var i Slesvig
  i de Dage. Jeg begyndte min Kirketjeneste midt i December, og lod
  Øvrigheden sørge for saadanne Ting som Kaldelse, Ordination og
  høitidsfuld Indsættelse. Det blev ogsaa besørget derefter. Jeg var
  allerede bleven en kjær Præst og Ven for mine alderstegne Søstre, da
  jeg først den 26. Januar 1851 blev ordineret, derefter kaldet til
  Præst den 31. Januar, og endelig, efter tre Maaneder den 16. Marts
  indsat af Provsten.
  
  Min Ordination var en mærkelig Høitidelighed. Superintendent i
  Nord-Slesvig var, førend Bispedømmet for hele Slesvig blev oprettet,
  en gammel Landsbypræst i Jordkjær ved Aabenraa, hed Jens Hansen, en
  stor svær Mand med et knoldet Hoved. Da han den Vintermorgen, jeg
  var ankommen til Præstegaarden, viste sig i sin Dagligstuedør med
  de gule Uldstrømper op over Buxerne, de store Lædertøfler og hvid
  Nathue, saae han mindst ud som en Biskop, mest som Landsbyens Møller.
  Han satte sig strax ved sin Morgenpibe til at underholde mig med,
  hvad der vel er den fornemmeste Kunst. Det er Regnekunsten, men den
  rigtige Regnekunst er ikke saadanne Barnagtigheder, som de har for
  henne i Skolen, nei, det er ordentlige Knuder, som ikke kan løses
  efter Regnebogen, men som der skal et grov stærkt Hoved til, og dem
  knækker man lige med eet -- han slog begeistret ud med Haanden --
  ved en Indskydelse! »Kan De for Ex. sige mig, naar man siger: I tyve
  Gjæs! Og de svarer: Vi er ikke tyve, men var vi en hel Gange saa
  mange og en halv Gang saa mange, og en hel Gaas og en halv Gaas og
  en Gase, saa var vi tyve. Hvormange var der da? Kan De see, De kan
  ikke!« Nei, jeg kunde ikke, jeg stirrede forbauset paa hans knudrede
  Hovedknub, hvor Nathuen var skubbet tilbage over de strittende Haar.
  »Saadanne Nødder skal der Geni til at knække«, -- og han opgav mig
  Nød paa Nød. Men jeg befandtes aldeles intet Geni at være, jeg følte
  mig lille, da han reiste sig i sin imponerende Høide og sjokkede ind
  at stoppe sig en ny Pibe.
  
  Den mindre fornemme Kunst, hans Theologi, viste sig dog ikke at være
  nær saa farlig. Hans Bispeexamen bestod i, at han flyede mig et Par
  Opgaver, som jeg om Eftermiddagen skrev adskilligt om i Gjæstekamret,
  mens jeg inde i Storstuen hørte ham med en underlig syngende
  Gravrøst, der forekom mig at vare ligesaa længe som jeg skrev, vie et
  Par Folk. Mine Papirer lagde han i sin Skuffe med den Bemærkning, at
  dem vilde han læse en anden Gang, for næste Morgen skulde vi holde
  Ordination. Og hvad mundtlig Examen angaaer, saa fik den at være:
  »De Herrer Kjøbenhavnere kommer altid med noget nyt, det kan vi ikke
  indlade os paa.«
  
  Ordinationen forekom mig, Gud forlade mig det, som en Slags
  Spøgelsesscene. Det var en kold mørk Vintermorgen, og medens jeg stod
  i den lille skumle Kirkes Chor første Gang iført min nye Præstekjole,
  saae jeg lydløst skride op ad Gangen en tre fire underlige
  Bjørneskikkelser. Det var Nabopræster, som over deres Samar[14], som
  de kaldte Præstekjolen, havde svære Pelse og Sivsko paa Fødderne. I
  Stolestaderne sad der et Par Rækker Bønderfolk, der udaf Pontoppidans
  gamle Psalmebog sang med saa kraftig Røst, at hvergang der kom et R
  lød det, som rullede en Vogn gjennem Kirkens Mure. Har nogen hørt
  den rette Udtale af Affenr-r-rô (Aabenraa), vil han forstaae det.
  Ordinationstalen var ikke ilde; thi Superintendenten var en alvorlig
  Christen, men jeg kunde ikke faae mig selv fra at sammenblande den
  med den mystiske Brudevielse fra Aftenen før, ligesom jeg havde
  sammenblandet denne med mine theologiske Reminiscenser. Og da
  jeg holdt min Prædiken, var det mig fast, som jeg havde en Flok
  Gjengangere fra forrige Aarhundrede for mig.
  
   [14] Jeg gad vidst, om denne underlige Benævnelse skriver sig fra
   Spansk, hvor Zamarro betyder en Faarepels.
  
  Da jeg allerede i et Par Maaneder forinden havde gjort præstelig
  Gjerning, og ikke engang blev rigtig Præst derefter, forsaavidt det
  endnu varede sex Uger, inden jeg blev indsat, er det ikke at undres
  over, at min Ordination ikke fik nogen afgjørende Betydning for mig.
  
  Det første, jeg havde at gjøre, eller rettere allerede fra først af
  havde gjort, var da at gaae ned til ~Hospitalet~ -- man gaaer ned ad
  en temmelig høi Bakke i Byens Søndergade og over Broen, saa ligger
  det strax sønden for Aaen -- og fra Stue til Stue underholde mig med
  min fattige alderstegne Menighed, saa broderligt som muligt om alle
  deres Skrøbeligheder.
  
  Der var en, hed Hedevig, hun var saa elendig af Vattersot, at alle
  hendes Lemmer var som en oppustet Blære, og dertil led hun Nat og Dag
  den ulideligste Pine i sit Ansigt, især sin Næse, og kunde ikke ligge
  i sin Seng, men fik alle de lange Nætter kun Nattesøvn i sin Stol.
  Aa, mi Neis, mi Neis! kunde jeg høre hende stønne, allerede naar jeg
  kom i Forstuegangen.
  
  Da jeg nu ikke kunde blive Natten over, saa var der En, der kunde
  det. Det var hende med det firkantede og rynkede Ansigt, den
  skarptskaarne Opnæse, og de smaa vandfulde Øine. Ved Nat og ved Dag
  kunde Marie Winfeld det, i Jesu Navn, som en af de tjenende Aander,
  udsendte til Hjælp for dem, der skulde arve Saliggjørelsen; ingen
  Engel som dem, der sidde paa Skyerne, nei, en forsvarlig jordisk
  en, i godt hjemmegjort Hvergarn, pæn altid skinnende hvid Hue og
  tærnet Lærreds Forklæde helt om paa den brede kantede Ryg. Hun kunde
  lægge Puderne til Rette i Sædet, og brede Vattet behændigt udover
  alle stakkels Hedevigs Lemmer, og hun kunde synge og bede paa godt
  Sønderjydsk og slaae de yndigste Psalmer op i den gamle Spændebog og
  fremfor alt see den Syge ind i Ansigtet med en Kjærlighed som en Guds
  Aabenbaring. Altid sukkede Staklen: Du maa ikke forlade mig! Men naar
  Marie med Glædestaarer sagde: Forlade dig! Nei, vi to Søstre skal
  være sammen i Paradis, i Jesu velsignede Navn! saa hjalp der ingen
  Modstand, man var nødt til at see Paradiset staae vidtaabent der i
  den fattige Stue med de fire mørke Alkovesenge. Og vist var det, at
  saaledes blev Korset baaret i de ni Aar, jeg saae det. Korset, sagde
  Marie, skal vi ikke ogsaa takke Gud for det? Vor Herre bærer den
  tykke Ende. Har han baaret saa meget for os, skal vi saa ikke ogsaa
  bære noget for ham? Og hendes Ansigt straalede som de Kvinders, der
  saae Herren i hans jordiske Dage. Jeg troer heller ikke, de har seet
  synderlig anderledes ud, hvad saa end Kunstnerne gjøre dem til. I
  alt Fald var min Maries Lægedomsflaske ligesaa fyldt med Kjærligheds
  Parfume som den evangeliske Maries Alabasterkrukke.
  
  Desværre var der i en anden Seng En, som brugte en anden Slags
  Flaske, en tre Pægles Flaske, som hun i Mørkningen fik snildelig
  gjemt i Sengen, naar Marie ikke mærkede det, og om Morgenen var ikke
  en Draabe af Høkerens Fuselfri gaaet til Spilde, desmere af Lisbets
  Forstand. Det var Maries største Sorg, og det varede længe, inden jeg
  fik det at vide, jeg maatte selv opdage Lisbets Tilstand, for »man
  skal skjule Syndernes Mangfoldighed«; paa den anden Side dog ogsaa
  tage en Søster i Enrum inden man henter to eller tre af Menigheden.
  Aar og Dag stod hun paa sin Vare som Habakuk og prædikede som han,
  endelig fik Præsten det at vide. Men hvad skulde man sige, »i Mørket
  driver den Onde sit Spil, og en anden kan ogsaa være en Synder« -- og
  Marie vendte sig om mod Vinduet og tørte sine Øine med Fligen af sit
  Forklæde.
  
  I den tredie Seng var der ogsaa En, som gjorde Marie Sorg. Den med
  Flasken bekjendte altid grædende sin Synd, men denne var forhærdet,
  hun kunde ikke med Bekjendelsen. »Der var nok dem, der kunde vide
  noget med sig selv, men hun vidste ingen Ting, nei, Gud skee Lov!« Og
  hun skjævede til Hedevig.
  
  Sagen var, at stakkels Hedevig, som altid blev holdt til at takke Gud
  for de Dage, der var gaaede, vel vidste, at de ikke altid var gaaede,
  som de skulde. I bedre Dage var hun engang falden i Vandet, og var
  bleven trukken halvdød op. Man var enig om, at dette var Grunden
  til hendes Vattersot. Om dog Vandet fra Haderslev Dam saaledes kan
  blive siddende under Huden ved Guds Tilskikkelse, maa jeg overlade
  Videnskaben at afgjøre. Værre var det, at der ogsaa var dem, der
  som Hjobs Venner ansaae det for en Guds Straf. Marie vidste ingen
  Ting, og »hvad man it veed, skal man it sej«. Men der var mange, der
  vidste, at Hedevig havde drevet det temmelig vidt med og havt en
  lille Næringsvei med at signe og spaae.
  
  Der var fjorten Stuer, og alle havde de deres Mysterier, men det
  maa være nok med denne ene, første Stue til venstre i den øverste
  Bygning, velsignet Ihukommelse! Nu er de alle døde, de kjære Sjæle,
  og Hedevig er sikkert nok i Paradis. Marie har ikke sluppet hendes
  Haand, og St. Peter maatte ingen Christen være, om han ikke var vegen
  for hendes Grunde.
  
  Denne gamle Gaard, stiftet og af nyt opbygget og med Fundats forsynet
  af gamle Hertug Hans Aar 1569, maa jeg vel takke Gud for, det er den,
  der har lært mig at være Præst. Det er hos de Fattige, man skal lære
  det, de have Lægen mest behov, og hos de Gamle og Skrøbelige, der
  er Korset tungest, og Opstandelsen nærmest. Der var vistnok hverken
  Daab, Confirmation eller Brudevielser, saa jeg havde ikke meget med
  Kirkebøger at gjøre, men desmere med Begravelser. En efter anden
  bleve mine Søstre i Gud baarne ind i Kirken og der med fuld Pomp
  omflyttede i Evigheden. Det var Høitid og bidrog meget til at gjøre
  dem til mine Venner. Jeg gjorde det mest mulige ud af Ligtaler,
  opdrev al den Ros for den Døde og al den Formaning for de Levende,
  som jeg kunde, og har, hvad end strengere Præster ville sige, aldrig
  fortrudt, at saa begyndte jeg og saaledes er jeg vedbleven. Det var
  Kjærlighedens Evangelium, jeg forkyndte, og ved Afskeden skal det
  høres, at vi have elsket hinanden.
  
  Der kom mange udenfra, især i Begyndelsen. En ny og ung Præst bliver
  sædvanlig søgt, og om det end siden blev ringere med Besøget, da
  Folk havde faaet hørt, hvad jeg havde at sige, og der var bedre
  Prædikanter i Byen end jeg, havde jeg dog altid den Tilfredsstillelse
  at have min Kreds. Den bestod mest af de Stille i Menigheden, de
  gammeldags Pietister, der havde en Fornemmelse af, at jeg hørte til
  de Opvakte.
  
  Min største Glæde havde jeg af Sjælesorgen, den gik af sig selv. Jeg
  kom strax i et fortroligt Forhold til dem, jeg saae ind til, og jeg
  havde nok af det fromme Livs Erfaringer til at støtte den til. Troen
  blev der ikke gjort meget Væsen af, det var en given Sag, at vi alle
  vare troende, det kom kun an paa, at vi kunde have Frelsens Glæde af
  den i et flammende Hjærte og et saligt Haab. Uden Kjærlighed ingen
  Tro og heller intet Haab. Derom kom jeg vanskelig til Rette med mine
  Foresatte. Jeg blev kaldt en Schleiermachersk Følelsestheolog, eller
  blev endog befunden at have i det Stykke et Stænk af Katholicismen.
  Dog var jeg saalangt som muligt fra et Par af mine Venner, der
  virkelig blev Katholiker.
  
  
  
  
  TREDIE KAPITEL.
  
  OMGANGSKREDS OG STUDIER.
  
  
  Da vi er ved det kirkelige, begynder jeg med disse to eiendommelige
  kirkelige Skikkelser.
  
  Den ene var Jørgen Laurits Hansen, Præst i Fjelstrup ved Haderslev.
  Han var en afgjort Grundtvigianer, en Svoger til J. Chr. Lindberg,
  og havde ligesom Lindberg mest Sind til med juridisk Skarpsindighed
  at forsvare en stærk Autoritetstro. Han polemiserede stadig mod
  Protestantismen, lod os høre dens Holdningsløshed og at vi ikke
  tilstrækkelig kjendte den gamle Kirke, saa vi i Spøg kaldte ham
  Papisten. Han havde nemlig været Kateket i Fredericia og der levet i
  Omgang med den katholske Præst, der havde indviet ham i sin Kirkes
  Mysterier og lært ham, hvad han ofte kom tilbage til som en mærkelig
  Ting, den Kunst at læse en virkelig Messe. Dette grublede han
  bestandig over, studerede Kirkefædrene og fandt, at de var Katholiker
  og ikke Protestanter, hvori han forsaavidt havde Ret. Endelig fik
  den Trang, der paa saa mange Maader har Magt over trofaste Sjæle,
  at faae fuld Sikkerhed i sin Salighedssag, Overhaand, og han kunde
  ikke længer udholde sin Stilling i vor Kirke. Vi havde ikke tiltroet
  ham saamegen Kraft, da han vel var en brav og ærlig Sjæl, men ikke
  nogen betydelig Mand, og syntes dengang nok at sætte Pris paa et godt
  Embede og de Velstands Nydelser, det medfører. Men med Eet opgav han
  det, drog til Kjøbenhavn, blev tilligemed sin Familie Katholik og
  Medarbeider ved den katholske Tidende, hvormed han næppe har tjent
  sig mere end til det tarveligste Underhold. Det skete først, efter
  at jeg selv var flyttet til Kjøbenhavn, og der saae jeg ham stadig
  paa min Morgenvandring, naar han med lange Skridt ilede ned ad
  Bredgaden til sin Messe. Engang jeg med ham og Kofoed-Hansen gik paa
  Volden, tog han nidkjær til at prædike for mig saa vedholdende, at
  jeg endelig maatte standse ham med det Udbrud: Men, kjære Hansen, De
  kan da nok vide, at De ikke kan gjøre mig til Katholik. Det blev det
  sidste Ord, jeg kom til at skifte med ham.
  
  Kofoed Hansen, som stod hos, sagde intet, men han har muligvis taget
  sig den Prædiken til Indtægt, thi han var den anden, der skulde gaae
  den Vei. Dog tog det meget lang Tid, inden han blev modnet dertil.
  Han var og er en høist eiendommelig Mand og hørte i al min slesvigske
  Tid til mine nærmeste Venner.
  
  Fra den æsthetiske Side var han sværmerisk Romantiker og levede
  deri i nøieste Forstaaelse med Lembcke. Fra den religiøse var
  han Kierkegaards trofaste Fælle, og opgav sin Embedsstilling, da
  Kierkegaard havde eftervist, at den var en Forbrydelse, men tog den
  atter tilbage efter et halvt Aars Betænkningstid, da Regjeringen ikke
  vilde opgive en saadan Mand. Men han var besværlig at omgaaes, da
  hans Meninger stred imod alle almindelige Begreber, dog fandt vi os
  villige og i Grunden beundrende deri. Han var saa reactionær, at han
  ligesom Pave Pius vilde have Dagblade, Jærnbaner, Telegrafer og alle
  Nutidens stolte Opfindelser afskaffede, og alle Rigsdage jagede fra
  hinanden med Stokkeprygl. Dog var han en mild, elskværdig Mand, som
  vi alle holdt meget af, og som det gjorde os inderlig ondt for, naar
  han ikke kunde komme igjennem med sine Grublerier. Som Prædikant var
  han vidtløftig og uklar paa Grund af altfor mange Omsvøb, men han
  gjorde et eget dybt Indtryk ved en Alvor i det Usigelige, der lod ane
  mer end der var.
  
  Der var kun een Mening om, at han var os andre langt overlegen. Det
  er nu Provster altid, men det var ikke derfor. Nei, hans Gjerning
  ansaaes altid for saa betydningsfuld, at der ikke kunde overkommes
  meget af den. Vi andre kunde ogsaa studere og til sine Tider komme
  igjennem mange og svære Bøger, men naar det hed, nu læser Provsten
  Tertullian, følte vi det som noget overordentligt. At det gik ligedan
  med hans Forretninger, blev et Kors for mig. En Prædiken som hans
  kunde ikke holdes hver Søndag, og alle de Begravelser kunde han ikke
  finde sig i. Han forlangte derfor ofte min Hjælp, og jeg følte mig
  æret ved at blive benyttet som Capellan. Men meget besværligt blev
  det mig dog, medens han det omtalte Halvaar forsvandt i Ørken, det
  vil sige en sjællandsk Herregaard, og jeg maatte hjemme besørge al
  hans Præstegjerning. Hans Sjælesorg maatte jeg nu altid paatage mig i
  hans Sogn, Gammel Haderslev, hvor jeg blev Smaafolks Husven. Endelig
  ogsaa i det Aar, Søren Kierkegaard førte sit afgjørende Stormløb mod
  Kirken, optage den Kamp, der egentlig tilkom ham. Hvorledes jeg med
  megen Anstrengelse udførte det, kommer jeg siden til.
  
  Han gjorde i Grunden en Del af mig, men egentlig Tak fik jeg ikke, da
  han ikke lod det komme til Orde. Min Hustru var fornærmet paa mine
  Vegne. En Gang kom jeg endog galt fra det. Da jeg vilde gjøre en
  Feriereise, bad jeg ham en Gang at prædike for mig, da jeg saa mange
  Gange havde gjort det for ham. Men han svarede temmelig vrantent, at
  hans Prædiken passede ikke for min Kreds, Almueskredsen. Da følte jeg
  mig meget lille.
  
  Jeg vilde gjerne have støttet mig til ham, da mit Sind ogsaa gik i
  Kierkegaards Retning, men det lod sig ikke gjøre. Han vilde være
  ene paa sin aandelige Høide, og han blev alene, der var ingen der
  vidste, hvad han vilde. Han havde ogsaa i en sørgelig Grad ondt
  ved at komme igjennem. Han var luxuriøs i sin Levevis og yndede
  at give sin Præstegaard noget af Herregaardens Glands. Derved kom
  han ikke blot til at leve over Evne og blev forgjældet, men maatte
  ogsaa lide af Samvittighedspine, fordi hans Christenpligt paabød ham
  Askesen. Naturen elskede han og tilbragte megen Tid i den, især med
  Planteverdenen, som han særlig studerede. Jeg flakkede meget om med
  ham i den smukke Baad, han holdt paa Søen, og der blev talt om, at
  Naturen oplod Mysterier for ham, som ingen kunde fatte, hvori han
  kunde have Ret, da Naturens Aand er det ufatteligste af alt. Det var
  altid kun faa Ord, man fik at høre af ham, men jeg satte sammen og
  gjemte derpaa, havde ogsaa, naar han ikke talte, mine Mærker paa hans
  Væsen. Jeg var i alle Maader som den mystiske Doctors Famulus.
  
  Med mine øvrige geistlige Brødre stod jeg mig ligesaagodt som
  med denne min Foresatte. Jeg kom meget ud paa Landet og havde
  Fornemmelsen af, at hvor jeg kom, var det hos gode Venner. Ogsaa
  i Byen havde vi fortræffelig Omgang. Vi indrettede os ugentlige
  Sammenkomster, vexelvis hos Thriges, hos Lembckes, hos Kofoed Hansen,
  hos Helwegs og hos Apothekeren Aggersborgs, hvor der var et fint Hus,
  overdaadig Beværtning, og høist hjærtelige Mennesker. Fru Pauline
  Aggersborg, var og er en mærkelig Dame, skjøn, aandrig og sværmerisk,
  høit patriotisk, var hun af de ægteste »slesvigske Piger«, som hun
  ogsaa var opdragen paa en Gaard der i Egnen og havde, længe før
  hun blev gift med sin kjøbenhavnske Mand, spillet en fremragende
  Rolle ved Skamlingsbankens Fester. Hun var ogsaa betydelig nok til
  at have sin bedste Glæde af at samle det lærde Selskab i sit Hus.
  Ogsaa hendes gode redelige og meget dannede Mand sluttede sig nær
  til os, saameget mere som han var en Fætter til Maleren Skovgaard og
  var kjendt med vor kjøbenhavnske Kreds. Endelig søgte ogsaa ugifte
  Adjuncter og andre Løsgjængere til, og Præster kom ind fra Landet,
  især min kjære Ven, C. D. Møller i Vonsbæk.
  
  Det var et høist tiltalende Selskab, vore Hustruer var udmærkede
  Husmødre, saa vi levede godt i det Kjødelige, og det Aandelige bragte
  vi selv med baade ved Vinterens Lampeskin og Sommerens Solskin, i de
  skjønne Haver, paa Baadene i Søen og paa de skovklædte Bredder.
  
  Som jeg var den yngste, var vort Hus fra først af det mindste, men
  dog ogsaa istand til at rumme Selskabet. Aaret efter flyttede vi hen
  i en smuk Kjøbmandsgaard paa »store Pappegøie«, hvis Have gik ned til
  Søen, hvor ogsaa jeg holdt en Jolle til at roe ud med Sommeraftener.
  Søen var »Haderslev Dam«, som strækker sig en Mils Vei ind i Landet,
  og især i sin Vestende er omgivet af smukke Skove, som give venlige
  og maleriske Udsigter. Om Vinteren løb jeg paa Skøiter der. Vi kom
  nu bedre med, vi havde nogle af de anseligste Stuer i Byen, og mine
  Indtægter bleve efterhaanden gode. Jeg blev Collaborator og fik en
  Overlærers Løn, og Præsteembedets Indtægt og nogle Pensionærer hjalp
  efter. Det var en lykkelig Tid, vi havde Fornemmelsen af at høre til
  den bedste Kreds i Byen som i Egnen. Egnen er skjøn, og vi forstod at
  nyde den.
  
  Slesvig var et interessant Land, en ny Opdagelse for alle Danske. I
  den skjønne Aarstid skulde Erobringen besees, Reisende og deriblandt
  mangen god Ven hjemmefra kom og gik. Vi selv skulde ogsaa besee
  det, og langs de yndige Kyster fra Kolding til Aabenraa laa jo
  Præstegaardene ikke længer borte end Dagsreiser, og overalt venlige
  Ansigter. Saa kom Ferierne, som Skolelivet, saa strengt det end kan
  være til daglig, dog har forud for andre Bestillinger, da førtes
  Reiserne længere ud, til Flensborg, Slesvig og Rendsborg, hvor vi
  havde kjære Slægtninge og Ungdomsvenner, mine og Amalies Cousiner med
  deres Mænd. Heller ikke var der let noget Aar, hvor en Sjællands-
  eller Jyllandsreise blev forsømt.
  
  Det var skjønne Dage, den lykkeligste Periode i mit Liv. Men i andre
  Maader ogsaa den strengeste. Aldrig har jeg faaet mere og sværere
  Arbeide gjort. Det var den Tid, da jeg foruden mit Skolearbeide
  først og fremmest skulde uddanne mig til Præst. Ikke saameget for
  min Menigheds Skyld, den kunde have hjulpet sig med mindre, som for
  min egen, udarbeidede jeg mine Prædikener paa det omhyggeligste og
  kunde bruge flere Dage om Ugen dertil. Det gjaldt jo om at faae
  hele den hellige Lære omsat i den Form, som er brugelig i Livet,
  at faae Færdighed i at tale om enhver Trossætning med Lethed og
  Kraft i et Sprog, som kan gaae til Hjærtet, og at kunne behandle
  ethvert Livstilfælde, stort eller dagligdags, med den Inderlighed,
  som kan hjælpe til Frelse, det gjaldt om hele en begyndende Præsts
  Udvikling. Min Prædiken maatte jeg saa om Søndagen holde to Gange, og
  derefter gaae omkring i Hospitalets og Sygehusets Stuer, og alt som
  jeg fik flere christelige Venner i Byen, endnu dertil udstrække min
  Sjælesorg saavidt, at jeg ikke godt nogen Dag kunde gaae fra Skolen,
  uden at jeg maatte om i de smaae Gader, for at see til dem, der syge
  og sorrigfulde ere. Foruden alt dette havde jeg saa ydermere mine
  private Aandsfornødenheder at tilfredsstille.
  
  Jeg har aldrig kunnet være uden et større videnskabeligt Arbeide,
  helst et saa omfattende, at det gaaer fra Aar til Aar, og jeg bliver
  saa optaget deraf, at jeg længes efter at opspare enhver ledig time
  dertil. Det laa mig derfor, nu jeg var kommen til Ro efter mine
  Hjærteanliggender, paa Sinde, at kun altfor lang Tid var gaaet hen
  for mig, uden at jeg var trængt ind i det, der syntes mig at maatte
  ligge nærmest for mig.
  
  For at forstaae Christendommens Væsen og Stilling i Aandshistorien,
  maa de andre Religioner kjendes, og til at lære en Religion at
  kjende, er det ikke nok at læse en Beretning om den, man maa leve med
  den. I min kjøbenhavnske Tid baade som Student og Candidat havde jeg
  læst meget til Religionshistorien henhørende, og havde deri fundet
  meget, der kunde gaae mig til Hjærte som Folkeslagenes virkelige
  religiøse Liv; men det var dog kun Oversigtsskrifter, jeg havde holdt
  mig til, og denne anden Haands Kundskab var langtfra nok til at
  tilfredsstille mig.
  
  Jeg var fra min Bibels gamle Pagt vant til at gaa lige til Kilden,
  og havde Erfaring nok i, at de Lærdes Gjengivelser, hvad Oplysninger
  der end kan faaes af dem, dog ingenlunde gjør samme Indtryk som det
  gamle Folks egen Tale. Det var den oprindelige Duft af Oldtidens
  Livstræer, jeg vilde indaande og ikke kunde undvære, fordi Oldtiden
  nu eengang er min Elskede, Nutidens Skjønheder ufortalte.
  
  Og medens jeg sad Aar efter Aar og med Lexikon og Grammatik stred med
  enhver Stavelse i det uopdyrkede Zendsprogs forskjellige Dialekter,
  til jeg fik ethvert Textord til Livs, og ligesaa mange Aar vendte og
  dreiede paa Hieroglyfernes vanskelige Figurer og endnu vanskeligere
  Constructioner, blev der Tid nok til at forsøge paa at leve med de
  gamle Folk, at følge deres Aands og Hjærtes Flugt ligesaa nøie som
  deres Bogstavers Sving, og i Fantasien at kunne gaae ind og ud med
  dem i deres Templer og Palladser og fattige Huse, og med Lovbogen
  i Hænde og Hovedet fuldt af Legendernes Vrimmel og Begivenhedernes
  Fortælling at sætte sig ind i deres Føreres Forestillinger og
  Følelsesliv. Der skal Tid til det, men man skal ikke fortryde
  det. Det er værdt at faae sit eget Indre saa stærkt udvidet, som
  nødvendigt er for at kunne være med i saa overordentlig fjerne
  Forhold, og Mennesker er altid værd at kjende. De være, som de vil,
  saa ender det dog med, at man faaer dem kjære, og det er for mig den
  egentlige Sag. Jeg har tilsidst ogsaa føiet Talmud til, og jeg siger
  om den som om det Øvrige. Man læse Folianterne paa Hebraisk og de
  almindelige Anmærkninger med, og oversætte dem Ord for Ord paa godt
  Dansk, og spørge alle Synederiets kloge Herrer til Raads, man vil
  ikke blot komme til at forstaae sit Evangelium bedre end før, men --
  det er idetmindste gaaet mig saaledes -- endog tiltrods for deres
  rædsomme Lovtrækkeri, faae Hjærte for Jesu Fjender. Man faaer altid
  Hjærte for Mennesker, naar man forstaaer dem.
  
  Jeg begyndte med vor nordiske Oldtid, naturligvis, fordi Fædrelandet
  altid ligger nærmest, men det havde ogsaa en ydre Foranledning.
  Medens der i Haderslev blev samlet til et dansk Skolebibliothek,
  fik vi som det nødvendigste, som den rigtige nationale Helligdom,
  en fuldstændig Samling af den oldnordiske Litteratur i gode
  Arnemagnæanske Udgaver. De lokkede mig, det var jo endogsaa min Pligt
  at tage dem til Indtægt, jeg var jo Lærer i dansk, og hvad var vel
  dansk? nei i nordisk Litteratur.
  
  Fra først af gik jeg til Studiet af det Oldnordiske blot i litterær
  Hensigt, med den Bitanke derfra at fremme min Poesi. Jeg skrev ogsaa
  største Delen af en Knud den hellige, og det tegnede til at blive
  en forsvarlig Tragedie. Jeg tænkte endvidere som Hovedsagen paa en
  Brynhild -- nu har min Pleiesøn gjort det. Men altsom jeg trængte
  dybere ind i de gamle Skatte, greb Helligdommen mig. Det opgik for
  mig, at hvad der er gjort for den af Mænd som Finn Magnussen og N.
  M. Petersen, af Grundtvig og Øhlenschlæger er kun Poesi og mythisk
  Naturallegori hver efter sin Opfattelse; hvad der staaer tilbage, er
  at vise, hvad vore Forfædres virkelige Religion har været. Deri saae
  jeg mit Hverv.
  
  Jeg havde i Kjøbenhavn kun læst meget lidt Islandsk; det var, mens
  jeg hørte Petersens Forelæsninger. Nu gjennemgranskede jeg Eddaerne
  og alt, hvad vi havde af Sagaer, samlede alt, hvad der oplyste min
  Gjenstand ligetil det mindste Vink, og oversatte alle Versene ligetil
  det mest sammenknudrede Skaldemaal. Ogsaa Saxo og alt, hvad der hos
  ham kan findes af Levninger af den gamle Tro tog jeg med. Skrev saa
  Aar efter Aar et Værk, som blev meget udførligt, da jeg deri indførte
  alle mine Texter, baade Vers og ubunden Stil, og behandlede dem
  med største Omhu, idet jeg skildrede Aandeskikkelsernes Charakter,
  deres moralske og dogmatiske Værd, og hvad Indflydelse de kunde have
  havt paa deres Folks Tænkemaade og Liv. Jeg fulgte min egen Vei og
  brød mig ikke om, hvad filosofiske og poetiske Syner, der har været
  uddraget deraf, jeg vilde kun have den historiske Virkelighed frem.
  
  Jeg fik vel ikke deraf ud, hvad mit senere Studium har forvisset
  mig om, at Asatroen er en ufuldkommen overleveret og uudviklet raa
  Forgrening af den ariske (indisk-persiske) Stamme, hvilket navnlig
  viser sig i moralsk Henseende. Men jeg fik dog klart frem, at den
  ligesom den helleniske, er en heroisk Religion, en Trosform, der
  lægger Hovedvægten paa Skikkelsernes menneskelige Charakterer, deres
  forskjellige Evner i Visdom og Styrke som ogsaa i Mangler og Udyder.
  
  Der er ikke som i Zend-Avesta, hvor den samme Kamp skildres, gjort
  Regnskab for, om Guderne eller deres Fjender have Ret; meget mere
  have ingen af dem Ret; de maa alle falde, Tiderne maa skifte og Nyt
  maa komme, som i Prometheus' Haab.
  
  Det vil sees, hvor forfærdeligt jeg med saadanne Tanker maatte
  forsynde mig mod den herskende Stemning, den, det var en ren
  Trossag for, snart fastere end Christendommen, at Asatroen er det
  allerypperste under Solen, saa ypperlig, at den ene er nok til at
  slaa alle Tydskere.
  
  Et enkelt Kapitel af dette større Arbeide, Fjølsvinsmaal eller Sangen
  om Svigdag og Menglød fik jeg frem i det Program, hvormed vi 1854
  indviede den nye Skolebygning. Det blev det eneste, som jeg fik
  bekjendtgjort af mine lange og besværlige Studier i den Retning, og
  det er da ikke gaaet bedre med de senere, dem jeg i et andet Afsnit
  af mit Liv kommer tilbage til.
  
  
  
  
  FJERDE KAPITEL.
  
  ILIA OG MATHILDE.
  
  
  Det var det Pestens Aar 1853. Den der fik det største Navn i Kampen
  mod den blodløse Fjende, var min Veninde Ilia. Hun blev hele Landets
  Beundring men var ligefuldt det underlige Menneske, hun var.
  
  Hun havde sidst boet hos sin Broder Otto i Flensborg, hvor han
  samtidig med mig var bleven Collaborator. Da han vilde gifte sig i
  Forsommeren det Aar, maatte hun forlade ham, men sendte mig forinden
  Frugten af sine rolige Timer. Jeg havde ikke før vidst, hvormed hun
  fyldte sit ensomme og tilsyneladende uvirksomme Liv. Hun havde saa
  lidt talt derom, at medens hun boede hos min Moder, pleiede hun at
  sige noget saadant som: »Hvorfor skal man foretage sig noget. Naar
  Kakkelovnen brænder og Spurvene synge under Taget, saa har de jo
  overtaget Arbeidet. Der er saamange, der har travlt, jeg er en, der
  er tilovers.«
  
  Nu aabnede jeg en tyk Pakke og ud kom en hel Bunke Tragedier, saavidt
  jeg husker 15, og alle meget lange. Jeg blev opfordret ikke til at
  sige min Dom, nei, kun til at ~opfatte~ dem. Men det oversteg mine
  Kræfter. Jeg prøvede med et Par, men hvad jeg saa skrev derom, viste
  kun, at jeg var kommen aldeles galt fra det. Jeg blev underrettet om,
  at »der er to Maader at forstaae paa, enten ved uendelig Overlegenhed
  eller ved Kjærlighed.« Jeg kunde bruge hvilken Methode jeg vilde,
  naar jeg kun kunde »magte den, saa jeg skabende kunde sammenfatte og
  saa opfatte. Fik jeg ved første Blik det rette Syn paa Sagen, var
  det uendelig Overlegenhed. Men ikke at slaae sig til Ro i den Tanke
  at have forstaaet, saalænge der er mindste Uklarhed tilbage, er
  Charakterens Redelighed.« Jeg gjorde mig rigelig Flid, men jeg maa
  indrømme, at jeg bukkede under for Fristelsen til at slaae mig til
  Ro ligeoverfor, hvad der i mine Øine saae ud som et helt Bjerg af
  Uklarhed. Jeg manglede da vistnok »den uendelige Overlegenhed«, og
  jeg forsøgte det med den Ingrediens, jeg ikke troede at mangle, med
  Kjærlighed.
  
  Saa mildt og imødekommende som muligt gjorde jeg opmærksom paa,
  at det ikke kunde ventes, at Læsere vilde føle det saa stort og
  inderligt, som Forfatterinden upaatvivlelig havde følt det, dertil
  var Stilen hverken klar eller stærk nok, heller ikke den dramatiske
  Bygning virkningsfuld nok.
  
  Derved begik jeg for det første den Feil at sige »Forfatterinden«.
  Det gik mig dermed, som det siden er gaaet mig med hendes Søster
  Mathilde, der tog det Ord som en Fornærmelse. Det gjorde Ilia dog
  ikke, hun tog al Ting fromt og dybsindig forklarende. -- »Det Ord maa
  du endelig aldrig bruge mere, thi er jeg overhovedet noget, saa er
  jeg det i sin oprindelige Skikkelse uden nogen unaturlig kvindelig
  Bøining. Hvad jeg har gaaet igjennem, er det at være en Undtagelse.
  Hvad dette vil sige, kan du, som staaer paa din naturlige Plads,
  næppe gjøre dig nogen Idee om. At være Kvinde, at vide, at jeg som
  Kvinde staaer over al offentlig Anerkjendelse, at det, der ellers
  er Lønnen, for mig snarere er en Nedværdigelse -- thi den simpleste
  naturlige Kvinde, der har Hus og Hjem og passer det, er mere end jeg,
  der i bedste Tilfælde kun bliver en Undtagelse -- at være Kvinde og
  dog skrive! Efter hele sin Natur, efter sit Hjærtes inderlige Attraa
  bestemt til at være, og saa nøies med -- at frembringe, at digte!« --
  Deri maa hun have storlig Ret.
  
  Om hendes Digterkald i det Hele vedbliver hun saa: »Hvorledes du
  vilde svare mig, var mig af større Vigtighed i Henseende til mit
  Forhold til dig« -- hun havde takket mig, fordi jeg havde svaret
  hende venligt -- »end til Sagen selv, thi den har jeg nu engang
  paa Naade og Unaade overgivet i Skjebnens Haand. Selv Dagen før
  jeg begyndte -- skjønt færdig med Verden, som jeg da var, var den
  Udvei aldrig falden mig ind. Aar i Forveien -- jeg vaagnede op af
  en forunderlig Drøm og tænkte: Skulde man ikke sværge paa, naar man
  hørte det fortælle, at den, der drømte saaledes, var født til Digter?
  Men aldrig kom det i mine Tanker at betragte det anderledes end som
  en aparte Tilfældighed. Og heri seer jeg min Retfærdiggjørelse. Hvad
  jeg er eller ikke er, jeg har ikke selv valgt. Jeg føler mig ikke
  beskæmmet, ligesaa lidt som jeg føler mig stolt, thi jeg troer kun
  at have gjort, hvad der blev mig budet. Hvorledes jeg har gjort det,
  er min Sag. Hvad det er værdt, hvad Plads der anvises det i Verden,
  angaaer ikke mig. I verdslig Henseende veed jeg kun, at jeg er ganske
  retsløs. Det har jeg lært, det har jeg følt, og jeg nøies villig
  dermed. Thi megen Løn har jeg faaet forud. Arbeidet selv er Løn, og
  den Fred og den Klarhed, der følger med slig stille Beskjæftigelse.
  Noget Maal har det aldrig været mig; det vigtigste i Verden har det
  aldrig været mig, thi under Arbeidet var alt andet glemt, og altsaa
  al Sammenligning borte; efter Arbeidet var der altid noget, som laa
  mig nærmere paa Hjærtet.«
  
  Visselig en skjøn Bekjendelse, og sand for en saadan Charakter. Ogsaa
  for mig er den som talt ud af mit Hjærte. Men tilbage er der dog den
  Hovedsag: »Om den, der drømte saaledes, var født til Digter.« Derom
  siger hun videre:
  
  »Det eneste, der ikke foruroliger mig, er Tvivl om Arbeidets Værd.
  Jeg har følt dem -- dog tænkte jeg selv dengang ikke videre end: naa
  ja, Herregud! Skjønt det vistnok var gaaet mig til Hjærte, om jeg
  havde faaet dem bekræftede, og saa havde kunnet modtage Bekræftelsen.
  Men nu er jeg rolig. Jeg veed vel, der er Feil og meget betydelige
  Mangler, men jeg veed ogsaa, at der ikke med et eneste falsk Ord,
  en eneste forloren Talemaade er bødet paa Manglerne. Jeg har gjort,
  hvad jeg kunde og ikke forlangt at gjøre mere. Det gjælder kun om
  jeg overhovedet har havt Ret til at skrive eller ikke, men i den
  Henseende føler jeg mig sikker i mig selv. Det er en Sag mellem mig
  og en høiere Magt, ikke mellem mig og de Læsere, som aldrig er komne
  i mine Tanker, før Alt var færdigt, og knap da. Seer du, derfor
  spørger jeg ikke om nogen Dom, thi det er jo ikke mig der dømmes.
  Man kunde ligesaa godt skjænde paa Postbudet, naar man fik onde
  Breve.«
  
  Alt sammen smukt og godt, naar man er født til Digter. Men om de Feil
  og Mangler, som hun siger, hun veed der er, og som der ikke maa bødes
  paa med forlorne Talemaader, har jeg mine Tvivl. Den Selverkjendelse
  naaede ikke længer end til at en Synder som jeg vovede at sætte
  Fingren paa dem.
  
  Jeg maa have talt noget om, at det ikke er ganske nok selv at have
  følt det; Poesi er en Kunst, og Kunst er den Ting at give egne
  Følelser det Udtryk, at de kan staae som et Værk for sig. Hvorved jeg
  formodentlig har henvist til en Udtalelse af Poul Møller om objectiv
  Poesi. Derpaa svarer hun, og det er endog efter den svære Krise paa
  Cholerahospitalet, da jeg endelig havde maattet melde hende, at jeg
  ikke havde kunnet finde nogen Forlægger til hendes Arbeider:
  
  »Gud velsigne Poul Møller, den ærlige Mand, som selv siger, at han
  ikke veed nogen Besked. Han veed det virkelig ikke heller, naar han
  bliver staaende ved den almindelige Benævnelse at kalde Dramaet
  den objective Poesi. Subjectivitetens voldsomme Overstrømmen, der
  gestalter sig som objectiv Poesi i den opløste og dog som Stykkets
  almindelige Sjæl samlede Digter, voxer frem i nye Subjectiviteter.
  Denne Gjensidighed, denne paa eengang til det yderste drevne
  Væren og Ikkeværen, det er Sagen. Den objective Poesi fordrer den
  subjectiveste Digter. O Øhlenschlæger! O du herlige Unschuld! Men
  hans Geni var overordentligt, det beviser det bedst i sin Forvildelse.
  
  »Men det var ved min Tro, jeg slap. Jeg troer, at det jeg har
  skrevet, har Værdi, at det har det Fortrin, at have saa at sige
  suget det dramatisk Væsentlige ud og fremstillet det paa det mindre
  Væsentliges Bekostning. Og navnlig i den dramatiske Poesi er i en
  vidunderlig Grad det mindre Væsentlige groet frem i en Yppighed, saa
  det for almindelige Øine ganske dækker det Væsentlige -- nei, det
  Væsentliges Savn. -- Altsaa, jeg troer det, jeg troer, om Stykkerne
  selv, og jeg ~troer~, at de engang vil komme ud, naar Tiden kommer.
  Jeg troer, at de baade have Betydning og ville indtage deres Plads,
  troer, at det vil gaae mig her som allevegne, at jeg vil faae langt
  mere Ære end mig tilkommer.«
  
  Saadanne Udtalelser -- og de komme bestandig igjen vendte paa mange
  Maader -- røre mig nu mere end de, saavidt jeg mindes, gjorde
  dengang. Jeg føler mig beslægtet med hendes Sind, og har havt
  Leilighed nok til at øve mig i de samme Betragtninger. Jeg har jo
  ogsaa hele Hyller fulde af Skrifter, hvis Tid til at see Lyset aldrig
  kommer, og som jeg maa sige om, at jeg er taknemlig nok blot for den
  Glæde, jeg har havt af Arbeidet, og dog kan tænke med Sorg paa, at de
  skal tilintetgjøres, thi de har min Kjærlighed.
  
  Om hendes Poesis Værd vil jeg nødig tale. Dengang syntes jeg meget
  lidt om den, men det er muligt, at jeg var for optaget af mit eget
  til at kunne vurdere andres, og nu staaer det kun dunkelt for mig.
  Det er ikke hendes Poesi, det er hendes Charakter, der har været
  tiltrækkende for mig, skjønt den Egenhed, at hun altid paa det
  fineste selv undersøgte den, var mig vanskelig at finde mig i.
  
  »Om mig selv vilde jeg tale, om mig selv, som langtfra at kunne
  stille Fordringer, bestandig, naar jeg tænker paa det, hvori jeg
  er forskjellig fra andre, er tilmode, som om jeg ikke noksom kunde
  undskylde mig, og undskyldende forklare, hvordan det dog gik til, at
  jeg blev en saadan. Dog mere og mere fatter jeg det Urigtige deri.
  See, jeg veed det, at jeg har ingen Ret i Verden, men netop derved
  taber Verden sin Ret overfor mig. For den der kunde forstaae mig,
  vilde jeg have som en Slags Ret. Men den, der ikke kan forstaae mig
  som jeg er, hvorfor undskylde og forklare sig for dem? Dog har jeg
  gjort det. Jo mere jeg selv følte det forunderlige i mit Standpunkt,
  des nødigere vilde jeg ansees for et andet Væsen end jeg er, thi
  kun i mig selv og min medskabte Natur har jeg min Undskyldning. Saa
  prøvede jeg da paa at forklare mig. Men det var vanskeligt, thi for
  hvem forklarede jeg mig? Siig mig, for hvem? For den som ikke kunde
  forstaae? Ja, det er noget misligt, thi see! det tager Ligevægten
  bort. Skulde jeg tænke mig at være den Overlegne -- min Illusion er
  næsten altid bevidst, jeg vælger den, saadan eller saadan. Det er en
  fattig Bekjendelse, men jeg vedgaaer min Fattigdom. Skulde jeg som
  den Overlegne -- Ligemand kunde jeg ikke være uden at troe derpaa --
  saa i Spøg narre det, jeg vil sige, i dem, og indbilde dem, at jeg
  ansaae Spillet for saa ganske lige -- skulde jeg vende tilbage til
  det Gamle: at gavne (mig) og fornøie (dem)? Jeg haaber, at jeg aldrig
  vilde havt Evne dertil, jeg veed, at jeg aldrig har prøvet derpaa. --
  Skulde jeg være den Underlegne? Skulde jeg gribe den Illusion? -- der
  jo gjerne i sig selv kan være Sandhed, men af mig dog kun antaget som
  Illusion -- at jeg intet forstod af det, jeg har givet mig af med, at
  jeg i god Tro havde gjort mit Arbeide, og nu i god Tro viste det frem
  for den Indsigtsfulde, ventende hans Dom. O, I lidet Troende! Enten
  gjælder det Hele kun mig, kun mig personlig, er den Vei, hvorved jeg
  skal føres til Erkjendelse -- eller -- Seer I da ikke den Dom, der
  overgaaer Poesien ved at den engang gives i en Kvindes Haand?
  
  Det har gjort mig forunderlig ondt, saaledes bestandig at blive
  skjævt opfattet, jeg selv personlig. Du skriver, at jeg har sagt,
  at jeg »føler mig rolig ved en fortiende og underforstaaende Natur
  i Modsætning til at give Ordet, hvad Følelsens er.« -- Ja dette er
  vistnok en meget hovmodig Yttring, en Sammenstilling af mig selv i
  Modsætning til andre. Men bær over med mig, Johannes? Jeg vil betroe
  dig, hvad jeg vilde sagt. Jeg har eengang følt mig meget trykket,
  meget, vel, skræmmet af de Skriftsteder du anfører, og kan skee
  flere andre, at troe det en Pligt, en Betingelse at skulle udtale sig
  i Sligt. Seer du, i den seneste Tid har jeg stødt paa en Forfatter,
  som gjør opmærksom paa den Forskjel, der var paa den mundlige
  Bekjendelse, da den var livsfarlig, og saa nu, da den er ligesom ved
  at hæve sig selv frem over andre. Det slog mig saa forunderligt,
  maaskee fordi det stemmer med min Natur. Jeg blev lykkeligere end den
  lyssky Fugl, der finder et dunkelt Skjul, uden derfor at dømme om
  dem, der finde sig vel i det fuldeste Solskin. Jeg søgte at udtrykke
  mig som jeg kunde, og jeg troede, jeg havde sagt, ikke at jeg
  følte mig rolig ved, men at jeg ~nu rolig fulgte~ min fortiende og
  underforstaaende Natur. Jeg troede, jeg havde sat det i Modsætning,
  ikke til andre, ikke til overhovedet at give »Ordet, hvad Følelsens
  er,« men til ~min egen Tilstand~ i den Tid, jeg selv troede at maatte
  gjøre dette. Kjære Johannes! Tro ikke andet, end at jeg selv dybt
  føler den Naturforskjel, der er mellem disse to Yttringer.«
  
  »Naar jeg betænker dette, og veed, hvor sikker jeg var paa at have
  brugt omtrent de af mig anførte Ord, som vistnok kun maadelig
  udtrykte, hvad jeg vilde sige, men som dog intet indeholdt af det
  Arrogante, ja som udgik fra en ganske modsat Følelse -- naar jeg
  betænker dette, og tillige hvor utallige Gange det kan være gaaet
  mig paa samme Maade, kan jeg længes efter den Tid, da jeg skal
  ansees som sindssvag og utilregnelig. Thi dertil maa det komme, skal
  Sagen udvikle sig consequent i den eengang tagne Retning. Du troer
  maaskee jeg siger dette med Bedrøvelse. O nei, jeg føler mig formelig
  hyggelig ved Tanken. Mener du det er Spøg? Ja, forsaavidt Spøg og
  Alvor er ganske eet og det samme. Naar jeg, som nu, har skrevet
  meget, og har skrevet mig lidt træt og ganske rolig -- underligt nok,
  man begynder rolig og ender rolig, og dog er der en stor Forskjel paa
  Begyndelsens og Endens Ro -- men den endelige Ro er denne: enten er
  jeg en sindssvag Stakkel eller den ualmindelig Begavede, da kommer
  det i Grunden ikke mig ved. Ja, idetmindste i dette Øieblik kan jeg
  med fuld Oprigtighed sige, at jeg vil begge Dele lige gjerne.
  
  Jeg er saa glad nu, og Veiret er saa yndigt. Her er altid saadan en
  underlig stille Fuglekvidder udenfor mine Vinduer. Af alt, hvad jeg
  skal reise fra i Flensborg, vil jeg vist savne den mest. -- --
  
  Farvel, kjæreste Johannes! og vær saa rimelig eller rettere saa
  ædelmodig som du kan mod din hengivne
  
                                                            Ilia.«
  
  Det rører mig inderligt at gjennemgaa disse Udtalelser igjen. De er
  saa søsterlig fortrolige, at jeg for min Del ikke kan beklage mig
  over, at hun i nogen særdeles Grad har taget mig med blandt dem, der
  ikke kunde forstaae, og som der derfor intet er at forklare for. Jeg
  vilde ønske, at jeg havde havt mine Svar, jeg gad seet, om jeg har
  været saa ædelmodig, som hun bad om. Jeg er bange for, at jeg ikke
  har været det, for jeg var, saavidt jeg husker, meget misfornøiet med
  denne urokkelige Tro paa sin Ret overfor alt, hvad der ellers ansees
  for fornuftigt og rigtigt. Men naar jeg tænker paa hendes vemodige
  Skikkelse, taber jeg Lysten til at forsvare min eller nogen andens
  Ret. Hun var virkelig »en Undtagelse,« og maatte friste den Skjebne,
  der ligger for dem, der maa leve for det, der ikke kan udrettes i
  Forstaaelse med denne Verden.
  
  Da hendes Broder samme Aar var død i Neapel, skriver hun: »Det er
  mig næsten en Beroligelse, siden vi har faaet den sidste Tidende om
  Vilhelm. Jeg staaer nu paa en god Fod med Døden. Det er for mig som
  en fast Ansættelse, han har faaet, saa man kan være tryg for hans
  Fremtid. Saaledes lader man dem reise -- ak, det er alt meget, naar
  der er Een i Verden, man af al Magt vilde holde tilbage eller klynge
  sig til, og følge til det fremmede Land.«
  
  Der var to Typer i hende: en Ophelia, der med rørende Ro kunde sige:
  »Jeg var ude at plukke Blomster, og I troer, jeg var ene -- nei, med
  mine Arme om min Elskedes Hals, dér hviler jeg i al Evighed.« Og en
  Jeanne d'Arc, der naar Hæren er splittet, griber Fanen og raaber:
  »Mig følger I, jeg er den eneste i al Verden, der kan føre Kongen til
  Rheims.«
  
  Nu greb hun Fanen.
  
  Da hun i Kjøbenhavn havde indrettet sig i Professorgaarden i
  Kannikestræde hos gamle Werlauffs, hvor hendes Venner, Louis Ussings
  Familie boede, udbrød Cholera, og tog snart det Omfang, at Mennesker
  laa og døde i Hobevis uden at kunne finde Pleie. I Hospitalerne
  flygtede det kvindelige Personale, eller maatte skrabes sammen af
  det upaalideligste Udskud, og Lægerne var hjælpeløse. Da gik hun i
  al Stilhed ind paa almindeligt Hospital, den værste af alle Stadens
  Pesthuler, og meldte sig i Porten som den, der vilde være Gangkone.
  Den tilkaldte Læge saae forbauset paa hendes fine Skikkelse, hvis
  Præg af en Dame mindst af alt passede til den Tjeneste, og raadede
  hende paa det indstændigste derfra. Men hun blev ved sit, og fik Lov
  til at prøve derpaa.
  
  Hun gjorde sin Tjeneste som den »der stod paa en god Fod med Døden,«
  og, som hun siden fortalte, Døden med dens værste Gruligheder, og det
  afskrækkende ved at være over og ved Nat og Dag at betjene Offrene
  for denne ogsaa for Sandserne saa rystende Pest, var for hende
  endnu ikke det værste. Nei, disse Fruentimmer, hun maatte færdes
  imellem, med Haanden paa al deres Gjerning, og stadig Vidne til deres
  Opførsel, og uden at kunne lukke Ørerne for deres Snak, det var som
  at være bleven Medlem af en Forbryderbande, som at være kommen til
  Huse i et Pøbel-Bordel. Hun maatte stikke Hovedet ud af Vinduet for
  ikke at høre deres værste Talemaader, og da nogle af dem blev jagne
  bort, fordi de ingen Ting bestilte, beskyldte de hende til Afsked for
  at have stjaalet deres Sager.
  
  Forinden hun gik til denne Post, havde hun opgjort sit Bo. Det var i
  Juli Maaned, at hun skrev:
  
  »Kjæreste gode Johannes! Jeg skulde i Seng, men jeg synes, jeg maa
  skrive et Par Ord til dig først. Du regner mig det jo ikke til det
  Onde, at jeg har tøvet saa længe med at besvare dit sidste Brev. Du
  maa troe, det er ikke nogen Mangel af Paaskjønnelse. Jeg takker dig
  af Hjærtet derfor, og for al din Venlighed fra Moders Tid og indtil
  nu. Du maa ikke lee, men jeg har i Aften beskjæftiget mig med at
  bringe mine Sager i Orden. Jeg har ikke mindste Smule Dødsanelse, men
  vi er jo alle Mennesker, især i Choleratiden. Imorgen vil jeg see at
  lægge mine Papirer tilrette, som det i en Hast lader sig gjøre, og,
  ikke sandt! skulde jeg gaae bort, saa tager du dig jo nok af Sagen,
  som om det var din egen, men med det samme Hensyn til hvorledes
  jeg i Enkelthederne ønsker det, som om det var mig selv, der endnu
  var derved. Jeg skal lægge en Optegnelse paa hvad der for mig er
  vigtigt at see iagttaget ved de øvrige Papirer. Desværre er der
  noget ufuldendt og noget kun paabegyndt, som jeg saa inderlig gjerne
  vilde havt færdigt. Men jeg har aldrig været Herre over at gjøre
  og ikke gjøre, jeg maa lade det staae hen, som det kan falde sig.
  Lee kun af mig, kjære Johannes, men jeg har nu saadan en Idee. Jeg
  har altid tænkt mig som en Slags Sandsynlighed -- nei, som det, jeg
  egentlig troede, vilde skee, at medens jeg levede, vilde det saadan
  trække hen, og intet af mit videre blive agtet, fordi jeg dog ikke
  rigtig kunde taale nogen Slags Udmærkelse, men efter min Død vilde
  det blive anderledes. Du seer, at jeg forstaaer at indrette det godt
  for mig selv. Jeg har endogsaa tænkt, at det vilde indbringe en Del
  Penge, og efterhaanden blive en lille Arv for mine Søstre. Og i Aften
  forekommer dette mig sandsynligere, end nogensinde. Ogsaa i denne
  Henseende har jeg mine egne Ønsker, som du jo nok vil sørge for,
  bliver fulgte. Dog vil jeg ikke nærmere omtale det her, men lægge det
  ved mine øvrige Papirer i mit Messingskrin. Dersom jeg skulde døe,
  vil det blive sendt til dig. Indholdet tager du jo nok i Forvaring
  eller besørger det efter Adressen, og Skrinet beder jeg dig beholde
  som en Erindring.
  
  Saa veed jeg virkelig ikke mere, uden at jeg beder dig at hilse
  Amalie og Edle saa meget, og bede dig selv bære lidt over med mig.
  Du skal have al din mulige Frihed til at gjøre dig lystig over mig,
  dersom jeg ikke døer, al den fuldkomneste Ret til med stille Stemme
  at tale om sære Forudanelser, dersom jeg virkelig gaaer bort --
  Skade, du ikke er Mystiker. Men Sagen er, at Du i begge Tilfælde
  vilde irre lidt i din Opfatning eller Fremstilling, thi jeg er
  hverken latterlig, det jeg veed, eller høitidelig, men et reelt
  fornuftigt Menneske, som gjerne vil have Redelighed paa sine Sager.
  Gamle Anes Logerende, som er Naalemagersvend, har gjort det samme
  angaaende sit Værktøi. Idag var det protocolleret, og om sex Uger
  skal det thinglæses. Seer du det, slet saamange Ophævelser gjør jeg
  ikke.
  
  Lev nu ret vel, kjæreste Johannes! Dersom jeg døer, da tænk
  undertiden paa gamle Dage, da jeg erhvervede meget af hvad jeg siden
  gjorde Brug af, og hils Andreas Lunddahl paa det hjærteligste.
  
                               Din hengivne Veninde Ilia Fibiger.«
  
  Hun siger intet om hvad hun havde for, men ad anden Vei erfoer vi det
  snart.
  
  Da Pesten havde udraset, og hendes Hjælp ikke længer var fornøden,
  forlod hun Hospitalet og vendte tilbage igjen til sine Venner i
  Kannikestræde. Men som »en lyssky Fugl« -- som hun iøvrigt ikke var
  uden i Indbildningen -- befandt hun sig ikke vel i det daglige Liv.
  Hun trængte til en Valplads, hvor hun kunde sætte Livet paa at blive
  tro mod det Høieste. I November (1853) skriver hun:
  
  »Jeg er saa lidt, saa lidt skikket til at have noget med denne
  Verden at gjøre anderledes end ganske stille inden lukkede Døre. Al
  Ting skræmmer mig. Bare Fru Fog (hendes Broder Axels Svigermoder)
  idag begyndte en Tale om, at jeg havde sagt, at der var fugtigt hos
  Mathilde -- jeg forsikkrer dig, det var som min sidste Time var
  slaaet. Et Hav af Snak, nei af veltalende Ord væltede sig frem for
  mig, det var som jeg ufeilbarlig maatte gaae til Bunds og finde min
  Død i de brusende Bølger. Jeg var fortabt, jeg gav strax complet
  tabt med den Undskyldning, at jeg havde forvexlet Fugtighed og
  Kakkelovnsos, at der var meget deiligt, og at de endelig maatte lade
  mig være. Saaledes ogsaa hos Minona (Fru Ussing). Hun overfusede mig
  aldrig med Ord og Taler, men jeg kunde dog gaae i den forunderligste
  Angst for at gjøre noget galt eller ikke tilpas. Ja, jeg slog da
  ogsaa en Flaske Vin itu og en lille Lyseplade -- nei, saa troer jeg
  dog ikke, der var mere.«
  
  Dette var nu en Særhed eller, om man vil, en Svaghed hos hende, at
  hun renommerede en Del med sin Udygtighed til huslig Gjerning, og
  unegtelig var den saaledes, at man kunde frygte for at give hende
  noget i Hænderne, det gik galt. Hun behagede sig noget deri som
  Genialitet. Naar hun dog ligefuldt paatog sig Ting, hvortil der hørte
  den høieste Grad af praktisk Forstand og husmoderlig Dygtighed,
  antager jeg, at hun forligede det med sin sædvanlige Sætning, at
  den Overlegne, den Dygtigste og den Enfoldige, den Udygtige havde
  ligemeget hendes Agtelse. Er man den Udygtige, gjør man i dybeste
  Ydmyghed, hvad der skal gjøres. Ganske vist sandt, naar man er nødt
  til at gjøre det, men at paatage sig det for at udrette et Storværk,
  er dog noget andet. Denne Dristighed i Ydmyghed fik desværre
  meget tragisk Betydning for hendes Liv, den gjorde hendes sidste
  Anstrengelser frugtesløse og hendes Livs Afslutning sørgelig.
  
  Nu blev hun altsaa Vaagekone, som hun kalder det, det vil sige, at da
  hun havde ønsket at fortsætte sin Hospitalstjeneste, og man fandt,
  der vel kunde være Brug for en dannet og samvittighedsfuld Kvinde til
  at have Opsigt med den hidtil ukontrollerede Nattetjeneste, havde man
  oprettet en saadan Post for hende. Hun fik en god Bolig paa Frederiks
  Hospital og indrettede sig hyggelig nok, vidste ogsaa at skaffe sig
  Tid til sine med vanlig Iver drevne aandelige Sysler, kun Skade,
  at hun nødvendigvis skulde gaae til denne i sig selv fornuftige og
  hæderlige Virksomhed med sin sædvanlige Egenskab, den »ikke at vide,
  om hun var sindssvag.« Derom skriver hun:
  
  »Jeg har faaet min Instrux for Hospitalet, og det eneste jeg kan
  sige, er at de kanskee kunde lede hele Landet rundt og ikke finde En,
  der passede mindre til den Post end jeg -- blandt skikkelige Folk
  da. Jeg skal see efter alle mulige Ting lige indtil Vaagekonernes
  Strømper, paasee »at de omgaaes forsigtig med Ild og Lys, handle
  sparsommelig med Tørv og Trækul, at Kjedler og andet behandles med
  Skaansomhed, at Patienternes The og Sukker ikke formindskes,« og Gud
  veed, hvad andet. Alt dette var dog muligt -- det vil sige, ikke
  for mig. Men den sidste Passus er næsten uudgrundelig. Jeg skal
  nemlig udtrykkelig være der »hele Natten« fra halvti til Morgen, og
  desforuden »komme der« flere Gange ogsaa om Natten. Jeg forsikkrer
  dig, da jeg læste det, havde jeg en Følelse, som om jeg hellere vilde
  være en af de Sindssvage, jeg skal passe paa, at Vaagekonen ikke
  »slaaer eller paa anden Maade molesterer,« end jeg vil være saadan
  en Politibetjent af Overvaagekone. Med Medicinen skal jeg ogsaa
  paasee alt det, som jeg slet ikke kan vide og ikke forstaaer. Regn nu
  dertil, at Mathilde baade aandelig og legemlig er næsten ødelagt af
  Hede, at jeg er overlæsset af Arbeide, og saa uskikket til at ordne
  mine egne Sager at jeg næsten ikke veed anden Udvei end at sætte mig
  paa min Skammel med Hænderne i Skjødet og lade fem være lige, til
  Fremmede forbarme sig over mig -- eller til Flyttekarlene kommer og
  læsse mit Tøi og mig selv hulter til bulter paa Børen og bære os hen
  paa Hospitalet -- regn det sammen, om du ellers kan regne i den Slags
  benævnte Tal, saa kan du tænke, at jeg er just ikke saameget lystig.
  Ja, hver har sit, den ene Sorg og den anden Bedrøvelse. Men et Par
  hundrede Aars Søvn kan gjøre godt for begge Dele.«
  
  Imidlertid gik det altsammen, hun holdt ret godt tilfreds ud i denne
  ganske vist besværlige Stilling i hele sex Aar, og hendes Virksomhed
  har upaatvivlelig været til Velsignelse. Naar hun med sine lydløse
  Skridt og i sin Yndlingsdragt, hvid Kjole og et fint Kniplingsklæde
  over Hovedet svævede gjennem Sygestuerne i stille Nattetimer, og
  snart satte sig hos en, snart hos en anden Patient, og lagde sin
  Haand paa den Febersyges Pande og talte kjærlige Ord til den, der laa
  i Pine, har jeg hørt yttre af Folk, der selv havde nydt godt deraf,
  at det var dem, som om Gud havde sendt dem sin Trøstens Engel i de
  lange Nætter. Hun gjorde i Almindelighed to eller tre Runder hver
  Nat, og naar hun de samme lange Nætter igjennem sad i sin enlige
  Stue, mættede hun sin Sjæl med Kierkegaards klosterlige Visdom,
  og lod sin Pen løbe i Tragediens selvfølgelig uendelig subjective
  Repliker. Saa sov hun til om Eftermiddagen, og gik saa undertiden ud
  i Byen, naar Dagen hældede.
  
  Saaledes maa jeg nu lade hende gaae til den næste Periode i hendes
  Liv, den endnu besværligere, der begyndte efterat jeg var forflyttet
  til Kjøbenhavn. Men siden jeg er ved Familien, vil jeg fortsætte med
  mine Tanker om hendes yngste Søster ~Mathilde~.
  
  Ikke saa smuk hverken af Ansigt eller Bygning som Ilia, heller ikke
  saa betydelig en Personlighed havde hun dog den Lighed med hende, at
  hun vaklende mellem Ubehjælpsomhed i Livet og uimodstaaelig Trang
  til aandeligt Storværk, gav Stød til mere end hun selv magtede, og
  kunde ligesom Søsteren, naar den geniale Virksomhed slog hende feil,
  finde sig i et fattigt Liv og jævn Syssel. Men iøvrigt var der stor
  Forskjel paa dem. For Ilia var det Hovedsagen at være noget, som har
  evig Betydning for Gud og Mennesker. Poesiens Væsen var for hende
  ærlig Følelse, Kunstens Fordringer kom først i anden Række. Hos
  Mathilde var Formen Hovedsagen; hvad hun opnaaede skyldtes hendes
  glimrende Stil. Deri havde hun en mærkværdig Styrke, ethvert lille
  Brev var at læse som et Kunstværk ikke blot for Sprogets Skyld, men
  for det Væld af skjønne Følelser hun kunde udøse deri. Men større
  Indhold var der ikke just i hende, hverken af Ideer eller af Sands
  for Livets Begivenheder og raadende Personligheder. Da hun havde
  afleveret sine nærmeste Omgivelser og sine kritiske ikke meget
  omfangsrige Tanker, var hun i Virkeligheden færdig.
  
  Mod havde hun nok af, og den dristige Optræden af en saa ung Pige
  er aabenbart det, der mest har moret Heiberg, da han blev hendes
  Impressario. Ogsaa havde hun et ganske godt Greb paa at ledsage
  sine spillende, dristige og, om det behøvedes, naivt tilslørede
  Repliker med Øiekast, der indeholdt, eller i alt Fald kunde tydes
  som de indeholdt en noget mere personlig Ild end den litterære
  Begeistrings. Og som æsthetisk Autoritet savnede Heiberg ingenlunde
  Smag for den Slags Kunstnydelse. Da saa hendes første Bog blev baaren
  frem af hans Fortale og af den overlegne Virkning Dommen i hans
  Kreds endnu havde, naaede hun strax, som min Ven Vilhelm Holm skrev:
  »en aldeles herostratisk Berømmelse, alle Mennesker tale om hende.
  Ministerkriser, Executionstropper, Regjeringscommisærer formaae intet
  mod hende. Du skulde høre Conversationen i en Kreds af kjøbenhavnske
  Damer -- stakkels Pige, og dog vil hun hæve dem til Ideen og et
  ideelt platonisk Ægteskab. Hun er alt udsolgt og udkommer i andet
  Oplag.« Det var i Vintren 1850 til 51.
  
  Alle de Breve jeg fik var fulde af hende. Fru Roed, som ogsaa var et
  æsthetisk Centrum, skrev: »Vi drøfte to modsatte Vidundre: Sibberns
  venlige Bog (anden Del af Gabrieles Breve), og den berømte Amazone
  Clara Raphael, som har erobret den høie Fortjeneste at aabne Slusen
  for den Strøm, der suser os om Ørerne, Kvindernes Opdragelse.«
  
  Larmen forøgedes ved at den traf sammen med den over Spandets
  Forslag om borgerlig Vielse, en Sag, der i den Grad opbragte alle
  gode Christne, at de mindre gode, som maa opfinde det Slagord, der
  altid hører til en Hovedstad, tog sig for at sige Spandet gale mig
  istedetfor Fanden gale mig.
  
  En af dem, der stemte haardest mod Slusernes Aabning, var min altid
  conservative Ven B. J. Fog. Han udøste bestandig sit Hjærte for mig i
  lange Breve, og om min nysudsprungne Cousine finder jeg den for ham
  eiendommelige Udtalelse:
  
  »Hun mangler ikke Familiens begavede Aand, men jeg troer ikke, hun
  er i Familie med dit Hjærte. Stakkels Clara Raphael! Det maa være
  forskrækkeligt at være forelsket i Ideen. Ja, i vor Ungdom talte man
  meget om de Ting, og jeg veed ogsaa af Erfaring, hvad det er for en
  ulykkelig Kjærlighed. Det er en ny Tantalus, Vandet staaer klart
  og læskende og kvægende op til Læberne, Frugterne hænger smilende
  og søde foran Øinene, og Vandet er til at drikke, Frugterne til at
  spise, de trække sig ikke tilbage, men Tantalus's Læber ere for
  stolte til at bøie sig mod Vandspeilet, Haanden for fornem til at
  række efter Frugterne, fordi man eengang har faaet det Indfald,
  at der først er Vand paa Bunden af Vandet, og Frugter der, hvor
  Livstræets Frugter høre op. Ak, jeg maa laane af mine Hedninger:
  Quod petis, hic est. Stakkels Pige! Det er en grusom Skjæbne, jeg
  kan have Medlidenhed med hende, jeg der forlængst har tilgivet vor
  Herre, ikke blot at han har skabt Ænderne i Gadekjæret, men endog,
  at han har skabt Mennesker i Verden.« -- Dette er forsaavidt ganske
  sandt, men det gaaer dermed som med mange af Fogs Betragtninger, at
  det kan bruges om alt hvad Nyt, Mennesker vil have frem i Verden. Man
  kan blive ved det Gamle og beundre og elske det, men man maa ikke
  fortænke Mennesker i, at det undertiden kan falde dem ind, at der kan
  gjøres et Skridt fremad.
  
  Endelig ogsaa en Udtalelse fra »den af Publicum mindre fine Portion.«
  Den tager Sagen hverken æsthetisk eller filosofisk, men ømmer sig
  under de Hug, den faaer, og det er menneskeligt. Vor Farbroder
  Christian, Forpagteren paa Lolland skriver:
  
  »Mathilde tilbragte et Aar eller lidt længere en halv Mil herfra os
  hos en meget agtværdig Skovriderfamilie. Hun blev optaget med al
  mulig Godhed og Velvillie i enhver Familie hvor Leilighed tilbød
  hende Adgang. At det samme var Tilfældet her i Huset, behøver jeg
  ikke at sige dig. Kort efter hendes Afreise her fra udkom Clara
  Raphael, hvori ikke alene vi, men de fleste, i hvis Hus hun havde
  været, faaer sit Testimonium paa graat Papir. Vi der kjendte
  Forholdene, kunde strax gjenkjende de Historier, hvoraf de fleste
  ere fortalte eller givne forud til Bedste her i Huset. Hun vil næppe
  blive vel modtaget her i Egnen mere.«
  
  Ogsaa han havde Ret. Ganske vist maa man lade unge Forfattere have
  Lov til og det kan da hænde ældre med, at tage deres Modeller
  fra deres nærmeste Omgivelser. Karl Gjellerup beskrev ogsaa vor
  Præstegaard i sin første Novelle og det morede mig at finde mig
  selv kommende ind i Dagligstuen, naar Lysene blev tændte, med en
  buddistisk Foliant under Armen, og sætte min Pibe i Krogen, for først
  at ryge den, naar Damerne var gaaede i Seng. Men det kommer an paa,
  med hvad Hjærtelag Modellerne sees. Forpagtergaarden paa Lolland
  havde været Mathildes og hendes Sødskendes andet Hjem fra deres
  Barndom, og deres Farbroder og Moster der havde gjort nok saa meget
  for dem som deres egne Forældre. Der hører da mere end almindelig
  Hensynsløshed til at offre dem paa sin skarpe Satires Alter. Men
  det var nu disse Søskenes Egenhed, at det var dem i Kjødet baaret
  at see dybt ned paa deres landlige Slægtninge. Og saa var det den
  heibergske Periodes Program, at alle, hvem det ikke var lykkedes at
  bestige Aandrighedens høie Hest, hørte kun hen under Dyrehavsbakkens
  Publikum. Men Perioden var allerede saa temmelig vunden til Ende,
  derfor lod Recensenterne hende ogsaa haardt nok vide, at siden hun
  raabte saa høit paa Ideen, burde hun ikke seet feil ad, at en dygtig
  Landmand, som dertil er en kjærlig og from Sjæl, lever ogsaa for
  Ideen.
  
  Ilia havde ogsaa sine Storhedstanker, men hun var ikke paa den
  Maade forfængelig. Jeg troer, det var ærligt ment, naar hun skrev
  om sin Æventyrbog: »Denne lille Bog sender jeg dig i sin simple
  Hverdagskjole, da den kun er til at gjemme hen. Jeg beder dig at tage
  venlig imod den, og see den med lidt bedre Øine end jeg, som virkelig
  ikke ret kan taale at see den trykt. Det er underligt, det gaaer
  mig i eet og alt stik modsat Mathilde, som altid har Clara Raphael
  liggende paa Bordet.«
  
  Efter at hun havde forladt almindelig Hospital flyttede hun sammen
  med sin Søster. »Jeg er lidt beklemt derved, skriver hun, men det
  gaaer vel nok. Mathilde er til daglig Brug det nøisomste Menneske af
  Verden.« Det var hun ogsaa, men begge Søstre havde den Egenskab, at
  de ikke kunde udholde at boe sammen med andre. Det skulde da heller
  ikke holde ud mere end den Vinter.
  
  Mathildes andre Bøger skal jeg ikke have nogen Mening om, da jeg
  ikke erindrer at have læst dem. »Et Besøg« var Ussing ret tilfreds
  med, men »Minona« kaldte han noget ynkeligt Vrøvl. Hun havde ingen
  Glæde mere af Forfatterskabet. Ved sin første Bog havde hun kunnet
  bære, hvad Satire der faldt af, da den gjorde saa stor Opsigt. Men
  da Heiberg, som ingen Sands havde for Kvindens Emancipation, havde
  opgivet hende, og hun under Corsarkritikens Behandling var bleven
  en parodisk Figur, som med vanlig Grovhed maatte paa Bræderne i
  Studenterkomedien, sank hendes Mod sammen, hvad Poesien angaaer. Som
  hun dog virkelig har givet det første og stærkeste Stød til hvad der
  nu kaldes Kvindesagen, samlede alle begeistrede Kvinder sig om hende,
  og foruden hendes virkelig glimrende Brevvexling[15], har hun af og
  til siden ladet »Ideen« komme til Orde i deres Blade.
  
   [15] Nu udgiven af hendes Broderdatter Margrete.
  
  Siden har hun havt en tung Skjebne. Hun maatte tage til sin første
  Gjerning for at underholde sig, og var flere Steder Lærerinde. Men
  det var vanskeligt, hun var bleven en altfor offentlig og pikant
  Person. Hvor hun kom frem, blev hun farlig for Mændene og ubehagelig
  for Husmødrene, hvad hun selv ikke havde noget imod, det gav Livet
  mere Indhold. Da der af den Grund var opstaaet noget Misforhold i
  jydske Præstefamilier, leiede hun sig en Bondestue i en øde Egn, og
  da hun ikke kunde holde længer ud der, drog hun til Kjøbenhavn forat
  uddanne sig til en lærdere Lærerinde. Der faldt hun i 1857 i en
  ondartet Feber, og medens hun gjennemgik denne paa Frederiks Hospital
  under sin Søsters Pleie, fattede hun en sværmerisk Kjærlighed til
  Overlægen, siden Ministeren Fenger, som ogsaa var Ilias Ven. Han
  viste hende en særdeles Godhed og var siden altid hendes Patron.
  Trængte hun til noget, bragte han hende det, en Paraply, et Uhr eller
  ogsaa blot Smaating til behagelig Erindring. Det morede da os andre
  at see hende altid bære disse Gjenstande hos sig, kysse dem og med et
  Suk: Det er Fengers! vendte Øinene mod Himlen. Hun havde allerede nu
  en gammel Jomfrus Manerer.
  
  Samtidig med hendes Sygdom laa ogsaa Amalie dødssyg til ud paa
  Vinteren. Hun kjendte endnu ikke Mathilde personlig, men i sin
  lidende Tilstand tænkte hun meget paa, hvor hjemløs hun var, havde
  endog en drømmeagtig Indskydelse om, at hun skulde gjøre noget for
  hende. Hun bad hende derfor om, at komme over til os. Saa tilbragte
  hun Sommeren (1858) i Haderslev, kom sig godt, og syntes at befinde
  sig vel hos os, men forlod os dog i Efteraaret, nedsatte sig igjen i
  Kjøbenhavn og nærede sig meget smaat af noget Oversætterarbeide. Saa
  blev hun efter Fengers Raad og ved hans Hjælp Telegrafist, og var den
  første Kvinde, der fik en saadan Embedsstilling (1863). Hun var ansat
  ved flere Stationer, Haderslev, Nysted, Helsingør og tilsidst Aarhus,
  hvor hun i Juni 1872 døde af en Brystbetændelse, 42 Aar gammel.
  Heller ikke der havde hun dog kunnet undgaa at komme i sværmerisk
  Forhold til en Telegrafist af Amalies Fætterskab, vistnok et ganske
  uskyldigt Forhold, men hun var nu eengang af romantisk Tilbøielighed,
  og Jakob Stenstrups Hjærte var som hans Søskenes af noget vulkansk
  Natur. Han døde og hun lod sig lukke ind i Gravkapellet, hvor
  man fandt hende knælende ved hans Kiste. Jeg har derom to meget
  lidenskabelige Breve fra hende. Men naar hun udbryder: »Jeg kan ikke
  udholde det længere, naar min Vei skal gaae over Lig!« bliver man dog
  ikke klogere paa Forholdet mellem dem. Aaret efter fulgte hun ham i
  Døden.
  
  Ualmindelig var hun som hele Slægten, og blev en Stridens Gjenstand,
  men der var ikke Ondt i hende, meget mere baade alvorlig Sandhed og
  dybt Hjærtelag. Af sin inderste Sjæl stræbte hun altid mod Ideen, som
  hun kaldte det, hvorved hun vel nærmest forstod et betydningsfuldt
  Liv, ophøiede Tanker og sværmeriske Følelser, men tog dog ogsaa
  Alvor og Redelighed i ethvert Forhold med. Derfor var hun ogsaa
  meget samvittighedsfuld i sin tarvelige praktiske Syssel, og tjente
  agtværdig sit Brød, da hun ikke længer kunde straale som Geni. Mig
  og min Hustru var hun en trofast Veninde, og tog meget smukt og
  selvfornegtende imod det, naar Amalie gav hende en Mindelse om ikke
  at lade sine smaa erotiske Anliggender gaae for vidt.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITEL.
  
  KIRKELIGT.
  
  
  Paa et Præstemøde i Aabenraa, St. Hansdag 1855, hvor vor Psalmebog
  med al ønskelig Nidkjærhed blev forhandlet[16], havde Leth anmodet
  mig om at prædike ved Gudstjenesten. Da jeg den Tid ikke godt kunde
  gjøre noget uden at strække mig adskilligt videre, end der behøvedes,
  skrev jeg tillige en Psalme, som jeg lod omdele i Kirken, for at
  hædre Festens Herre.
  
   [16] I den udeladte Begyndelse af dette Kapitel, fortaltes om de
   nordslesvigske Præsters forgjæves Forsøg paa at faa et Tillæg til
   Psalmebogen indført.
  
  Saa prædikede jeg om Døberen. Dog ikke om Daaben som Indgangen til
  Guds Rige, men om Forsagelsen som Betingelsen for at være derinde,
  som den omtalte Psalme sluttede:
  
      Nei, ned i Tvætningsvandet,
      der Satans Væsen døer,
      ~Forsagelse~, ei Andet,
      er Rigets snevre Dør.
  
  Jeg fremstillede Profeten som det levende Billede af denne tunge
  Betingelse, som den der vel er mindre end den mindste i Guds Rige,
  men ligefuldt er den Cherub, der vogter Indgangen; Forsagelsen staaer
  først i vor Bekjendelse, den kommer vi ikke udenom. Mig syntes, det
  var god kirkelig Orden, men det gik ikke.
  
  Øverst i Kirken sad Grundtvigianernes Førere, og efter dem den Skare
  af Præster, som var vante til med Bæven see mod Grundtvigs Opdagelse.
  Nu at byde denne Kreds, at Loven skal et christent Menneske igjennem,
  dens Bud skal holdes, Loven, den man havde saa lidt Brug for, at
  Grundtvig sagde, Budene skulde ud af Katechismen, dette var jo
  ligefrem Oprør, og jeg fik visselig ingen Tak for den Dags Tjeneste.
  
  Men for mig havde den desto mere Betydning. Det var første Gang, jeg
  fik Ordet om denne hellige Skikkelse og hans store Sag, den, der
  i det Aar mest af alt laa mig paa Hjærte. Jeg var begyndt paa min
  Johannes den Døber, og fik inden Aarets Udgang skrevet de tre første
  Handlinger. Dermed havde det endnu en anden Sammenhæng. Det var ikke
  fra Grundtvigs Leir, men ganske andetsteds fra, at den Aand kom, som
  for mig igjen løftede paa de Kunstens Vinger, der havde været saa
  yderlig modfalden siden mit Nederlag med min Jeremias.
  
  Jeg havde i al den Tid, ~Søren Kierkegaard~ skrev, søgt min Aands
  bedste og frommeste Føde hos ham, uden at lade mig anfegte af
  hans underlig beregnende Fremgangsmaade. Nu var det det Aar, da
  hans sidste voldsomme Angreb paa alt Kirkevæsen faldt i den Grad
  forskrækkende over Landet, og først og fremmest over Præstestanden,
  at Fr. Boisen vel kunde have Ret, naar han kaldte ham den store
  Præstepiner. Bevægelsen i Haderslev blev saa stærk, at det kunde
  kaldes en aandelig Revolutionstid. Byens Redaktør forkyndte stadig
  i sit Blad, at Kirkens sidste Tider var komne; vor Provst pakkede
  ind for at gaae ud af Kirken, og en ung Skolelærer samlede hveranden
  Aften en vrimlende Mængde i et meget stort Lokale, og udmyntede for
  Almuen med profetisk Talestrøm Kierkegaards groveste Varer. De
  Troende saae forfærdede paa hinanden, de havde dog ment, at de var
  Christne, og de Vantroe gik i Klubben og gjorde Vittigheder om de
  Præster, hvis Præk man nu skulde nyde fuld Frihed for, al den Stund
  det var en Forbrydelse at gaae i Kirke, en Forbrydelse, man iøvrigt
  vidste sig godt nok fri for.
  
  Redaktøren var Peder Christian Koch, en eiendommelig Datidens
  Figur; en falleret Kjøbmand, men en Mand med mange Slags Talenter.
  Han malede, han opfandt et nyt musikalsk System, og fremfor alt
  redigerede han som politisk Koryfæ og en af Stammerne for den
  nationale Bevægelse sit Blad Dannevirke saa aandrigt som ingen
  anden i den ganske Verden, seende ned paa Kjøbenhavnerne, som ikke
  forstode, hvad Land vi var komne til, nu ogsaa os Præster, som endnu
  mindre forstode den hellige Sag, som han tilligemed sine øvrige
  Fortrin, fremfor alle sad inde med. Han var Manden for den ægte gamle
  Christendom -- den sønderjydske Pietisme, som i mange Maader faldt
  sammen med det Kierkegaardske Oprør -- han havde levet med dens
  folkelige Profeter, og vidste, hvad Kamp mod den officielle Kirke var.
  
  Da han nu en Dag i April 1855 var gaaet noget videre end sædvanligt
  i sine Angreb, idet han i sit Blad havde sagt, at Præsterne ~hverken
  kunde eller vilde~ røgte den Tjeneste, Herren har sat dem til, fandt
  jeg, at en Mand, der intet andet gjorde end at bruge store Ord, ikke
  burde gjøre det uimodsagt. Og da jeg just næste Dag prædikede i
  Provstens Kirke, og saae Koch sidde lige for mig, sluttede jeg min
  Tale med en ganske kraftig Udtalelse om at et Dagblad ikke burde
  belære Folket om, hvad det ingen Forstand har paa, og hvad der kunde
  skade Folket at faae at løbe med. Der var dog de Præster, der baade
  gjorde, hvad de kunde, og gjerne vilde gjøre mere, om Gud gav dem
  Naade dertil.
  
  Jeg kunde see paa ham, at det gik ham nær, og gik derfor til ham om
  Eftermiddagen, og fandt ham ganske rigtig yderst opbragt. Bleg af
  Harme foer han op og ned ad Gulvet og raabte paa det uforsvarlige
  i at byde ham Sligt paa et Sted, hvor han ikke kunde svare. Jeg
  forklarede ham ret sagtmodig, at i den Henseende var han dog ikke
  forfordelt, at han i sit Blad havde et langt kraftigere Vaaben
  end jeg i min Prædikestol. Men forøvrigt var jeg kommen for i al
  Venlighed at bede ham ikke at gjøre det. Det gjorde mig inderlig
  Ondt, at han var vred paa mig, hans Fjende vilde jeg for ingen Pris
  være.
  
  Han var imidlertid ikke let at stille tilfreds, en hidsig og stolt
  Mand, som han var. Han blev ved sit, at det var skammeligt at angribe
  ham paa et Sted, hvor han ikke kunde svare. »Nu, saa kan De jo lade
  mig sige min Mening i Bladet,« sagde jeg, »der har De god Leilighed
  til at svare.« Da han havde sundet sig noget derpaa, klarede det op
  for ham. Det var ikke blot det bekvemmeste, men det var ham altid
  det vigtigste at gjøre sit Blad saa betydningsfuldt som muligt. At
  faae et saadant Ordskifte ind i det, var altid noget, han havde ogsaa
  allerede aabnet sine Spalter for Indsigelser fra Grundtvigiansk
  Side. Boisen og Hagen havde ført deres Sag i hans Blad, og flere den
  Kierkegaardske.
  
  At føre en Strid med ham, som der intet var kommet ud af, var derimod
  ikke min Mening. Da fik jeg en Tanke, som jeg har været taknemlig
  for som en Aandens Indskydelse, Gud gav mig. »Vi er mere enige, end
  De troer!« sagde jeg, »De seer i mig en af de Præster, der skal føle
  Svøben, ganske vist kan jeg ogsaa godt behøve den. Men forresten har
  jeg altid været af dem, der med Bæven sidde ved Kierkegaards Fod.«
  -- Han begyndte at ville omfavne mig. -- »Lad mig nu faae Lov til at
  lægge Folket denne vældige Kjæmpes Sag paa Hjærtet, saaledes som jeg
  forstaaer den, uden at De slaaer mig ned eller stopper Munden paa
  mig. Jeg kan jo fra Tid til anden skrive et Stykke og søge at lægge
  disse svære Dommedags Slag tilrette, saaledes at christne Mennesker
  kunne faae besindige Tanker om hvad det er, der skeer med os, at det
  dog ikke skal forstyrre dem saaledes, at de faae fortvivlede Tanker
  om sig selv og onde om deres Medmennesker.« Nu omfavnede han mig
  virkelig, og paa denne Grundvold enedes vi strax i denne Samtale om,
  at jeg, saavidt muligt skulde hver Uge sende ham et Stykke, der kunde
  læses som Indgang til Helligdagen.
  
  Imidlertid var det heller ikke min Hensigt at indlade mig paa en saa
  mislig og af selve den vrede Profet saa forbudt Sag som at være hans
  Vaabendrager og Udlægger. Jeg har aldrig hverken havt Lyst til eller
  gjort mig Uleilighed for at efterspore hans mange hemmelighedsfulde
  Veie og kløgtig anlagte Løbegrave; dette hans Væsen ansaae jeg for
  at høre til hans verdslige, ikke til hans hellige Menneske. Heller
  ikke lagde jeg Vægt paa hans Trang til i Stormløb at omstyrte Kirken,
  og at tage enhver stakkels Sjæl ind i det Kammer, hvor Døren skulde
  holdes saa vel lukt, at ingen skulde kunne opdage, hvad man der har
  for med sin Gud. De Ting havde jeg saa tidt udfegtet med Ilia, at
  jeg vidste, man ingen Vei kommer med denne Slags Finheder. Hvad jeg
  vilde, var intet andet, end nu, da Sjælene var i Angst, med fornyet
  Alvor, men ganske ligefrem at fremlægge den gamle Sag, hvad der hører
  og hvad der ikke hører til et Menneskes Frelse. Om Kirken skulde staa
  eller falde, indlod jeg mig ikke paa, bestandig forvisset om, at den
  kan bygges paa mange Maader, men bliver dog ligefuldt aldrig andet
  end den, der nok staaer, om end Taarnene falde.
  
  Jeg gik derfor udenom de forskjellige Partiers Sikkerhedsbreve paa
  deres Salighed, og fastholdt i Lighed med Kierkegaard, at der ingen
  Sikkerhed gives uden den inderste Menings Alvor med at gaae indad den
  Port, der er snever for Kjød og Blod, men aaben og let for den, der
  har Guds Aand at glæde sig over. Og kom saaledes igjennem uden anden
  Modstand end strax efter min første Artikel en hidsig Irettesættelse
  for at bruge for stærke Ord fra en Præst af den gamle Skole -- Johan
  Buntsen Koch -- som jeg i Fred lod være det, det var, og adskillig
  Larm, som P. Chr. Zahle af og til i forresten meget veltalende
  Artikler gjorde, om at alt Præsteskab skulde absolut »feies ud som
  Spindelvæv.« Grundtvigianerne talte dertil uden Hensyn til mig
  deres egen Sag om deres Daabspagt, og en nidkjær Lægmand, som kom
  Statskirken for nær, havde Ubehagelighed med Øvrigheden.
  
  Jeg var begyndt med dette Arbeide den 11. April (1855) og fortsatte
  det til Advent. Mit første Stykke, det jeg blev saa haardt angreben
  for af en Embedsbroder, lød saaledes:
  
  »Det er nutildags ved adskillige Herrens Tilskikkelser bleven en
  Anfegtelsens Tid for christne Folk. Det skal nu prøves, om vi ere
  sikkre paa vor Tro. Jeg for min Del haaber vistnok paa, at vi gjennem
  Prøvelserne skulle renses til nye Mennesker, men ligesaa vist anseer
  jeg det dog for, at vi ikke blive det, om vi ikke gjøre dobbelt Alvor
  af at bekjende vor Tro for hverandre. Jeg har derfor tænkt under
  ovenstaaende Titel[17] hver Uge at byde Dannevirkes Læsere et Par
  christelige Ord som Indgang til Helligdagen.
  
   [17] Løverdags Læsning.
  
  »Vor Tro »er en fast Overbevisning om det, som ikke sees;« det
  Usynlige, som er evigt, skulde have meget mere Magt over os end det
  Synlige, som er timeligt. Men enhver af os veed ret vel, at vi agte
  langt mere paa vore daglige Forretninger og Fornøielser end paa vor
  Synd og Frelse, og det bliver til vor Fordærvelse. Var blot Straffen
  for vore Synder en borgerlig Straf, skulde vi nok ræddes for den.
  
  »Tænke vi os for Ex., at en af os var greben paa fersk Gjerning, og
  blev nu hentet af Retstjeneren og ført langs ad Gaden, ligbleg af
  Angst og skjælvende som et Espeløv baade af Angst og Skam, dertil
  hulkende som et Barn, fordi vi ikke engang havde den Opreisning, at
  vi led uskyldig; og Gangen nu gik til Raadstuen, hvor Vand og Brød,
  Pidsk eller andet deslige ventede os, medens vor Ære, og med den vor
  borgerlige Næring eller Embedsstilling for bestandig gik i Løbet.
  -- Ja, det er et meget stygt Billede, men ikke styggere, langt fra
  saa stygt, som naar en Sjæl i den evige Verden bliver slæbt bort af
  onde Aander. Dog vil ogsaa dette skee, som Herren siger det i Matth.
  5, 25-26 og 18, 34-35. Tænke vi os altsaa, at dette skete, og skete
  med rette for det onde og bedrageriske Sind, der er i vore Tanker,
  og alle de onde og løgnagtige Ord, der er i vor Mund, og alt det
  Syndeskarn, enhver af os daglig vælter sig i, og vi nu bleve førte
  langs ad Gaden, medens Vinduerne vare fyldte af medlidende eller
  spottende Ansigter, da skulde vi vel ræddes for vor Synd og for hvad
  den fører til, mener jeg. Men tænke vi os dernæst, at en medlidende
  Sjæl traadte frem, og sagde: Nei, stands! tag mig istedetfor dette
  stakkels Menneske. Han har vistnok fortjent den Straf, men jeg kan
  ikke udholde at see det, jeg vil lide for ham. Og nu tog Rettens
  Tjenere denne opoffrende Mand istedetfor mig, og nu blev han slæbt
  afsted til samme Straf, og fik næppe Tid til at raabe tilbage til
  mig: Glem mig dog ikke, elsk mig blot lidt for hvad jeg gjør for dig!
  Da vilde dog vel mit stridige Hjærte blive rørt for Alvor engang,
  mener jeg. Men dette er jo dog ganske det samme, som vor Frelser har
  gjort for os, nøiagtig det samme; blot paa det nær, at han endnu har
  gjort langt mere, som han selv siger i Matth. 20, 28.
  
  »Dette er vor Tro; men nu vore Gjerninger? Kunne vi, fordi vi ere
  frelste af Troen, tage os det let med dem? Vi behøve blot at tænke
  os, at om vi ved den opoffrende Mands Hjælp vare blevne frigivne paa
  Veien til Raadstuen, gik hen og begik den samme Forbrydelse igjen.
  Var dette da hans Mening? Var det derfor, han havde skaffet os
  løsgivne? Derom taler han for Ex. i Matth. 18, 32 fl.
  
  »Maaskee nu En og Anden kunde finde, at dette er en haard Tale, der
  ikke stemmer med Evangeliets kjærlige Aand. Jeg mener dog, at det
  netop er Evangeliets ligefremme Mening. Derfor gjør vi bedst i at
  tage det alvorligt med vor Synd og Frelse.«
  
  Jeg har anført dette Stykke som en Prøve paa, i hvad Stil jeg mente
  helst at kunne virke i den Retning, jeg havde foresat mig. Da nu S.
  Kierkegaard døde den 11. November 1855, fandt jeg det var nok, og
  sluttede med en Oversigt og Forklaring af hvad jeg havde ment, og med
  et Fred over den døde Profet. (24. November).
  
  Det er nu saa, at Evangeliets dybestgaaende Ord er det ikke let at
  tage imod selv for de frommeste Christne, selvfølgelig ogsaa for mig
  selv. Mine hellige Venner af jævne Lægfolk vare i det Hele bedst
  tilfredse med mig, skjønt ogsaa de kunde yttre deres Misfornøielse
  over, at jeg ikke talte i deres Tone. Men de stærke Ord var dem
  dog til Behag. I det Hele lod man mig med Fred gjøre min lille
  Gjerning. De der var forfærdede over Kierkegaard, læste sig til bedre
  Klarhed, og det var jo dem, jeg nærmest skrev for; og de der lige
  til Kirkens Omvæltning fulgte ham, lod mig være den lille Mand, der
  ikke mægtede mere end han gjorde. Jeg fik mange af de mest modsatte
  Yttringer om Stemningen, baade mundtlige og skriftlige -- en af dem
  sluttede med: »Luk De Deres Kirkedør og skriv udenpaa: Her vrøvles
  ikke mere af J. Fibiger, Sjælemyrder.« -- men jeg havde foresat mig
  intet Hensyn at tage dertil. Embedsbrødrene af den gamle Skole vare
  vistnok meget misfornøiede, da de ikke kunde see det anderledes end
  en Fordømmelse af deres Færd. Endogsaa en af mine kjæreste Venner,
  Præsten i Moltrup, Hertel, den fromme redelige og kjærlige Sjæl,
  varm Fædrelandsven og slesvigsk Fører, gik saa vidt, at han sagde,
  hvad jeg skrev, var ikke af Gud, men af Djævelen og gjorde Mennesker
  fortvivlede. Men det var heldigvis til Redactøren, han havde sagt
  det, ikke til mig, saa jeg behøvede ikke at høre det.
  
  Hvad der derimod var mig det sværeste, var hvorledes det ville blive
  optaget af dem, jeg mindst af alle vilde fjernes fra, de Elskede
  derhjemme. Min tro Hustru behøvede jeg nu ikke at frygte for. Med sin
  rige Aand og sit store Hjærte har hun altid fulgt mig, naar det kunde
  lykkes mig at gjøre noget, der duer. Er hun ikke med, maa jeg sande,
  at det ikke duer. Saaledes ogsaa med dette. Ogsaa Søster Edle var
  altid hjemme i alt, hvad christeligt er; og de andre gjemte helst paa
  deres Følelser. Men der var endnu een, hende det allermest kom mig an
  paa, min Moder. Hun vilde altid det inderligste og høieste med mig,
  men nu fik hun en svær Strid i sin Sjæl. Hun tilhørte en anden Tid,
  og havde havt sit Livs Støtte i andre christelige Toner, dem hun da
  endelig ogsaa kunde finde i Evangeliet, det er rigt nok dertil. Nu
  skete det, hvad hun tidtnok havde frygtet, at jeg fjernede mig fra
  hende, dette kunde hun ikke udholde.
  
  »Ak, Johannes! skriver hun: Du har kastet et Bjerg imellem os, men
  vi maa see at nærme os hinanden. Vore Veie maa ikke være adskilte.
  Kjærlighedens Gud vil bære over med os begge, hvor vi ere faret vild.«
  
  Det var iøvrig, som Moder sagde, at de rigtige Hellige var ikke
  meget at stole paa, de var og blev aandløse. De kunde ikke paa nogen
  Maade finde sig i, at jeg ikke fordømte Dands, Skuespil osv., og
  ikke mere indskjærpede Sabbathen. Og jeg kunde ikke finde mig i den
  usande Lovtjeneste. Jeg vidste saa klart som noget, at jeg tilhørte
  den modsatte Leir. Det vilde være ligesaa dumt for mig at forsøge
  paa at blive Pietist, som det nu vilde være at give mig til at være
  Venstre-Bonde. --
  
  Ogsaa med Kirkens synlige Smykke havde jeg i disse Aaringer en Del at
  skaffe. Det var den Side af mit Væsen, som efter mine hellige Venners
  Mening var af den syndige Verden, og efter Kierkegaards Mening hørte
  til Forbrydelserne, mit æsthetiske Selv, som skaffede mig den Ære og
  det Besvær at blive benyttet dertil.
  
  Paa Kunstvenners Anmodning havde jeg allerede ved den altid over al
  Maade velvillige Conferentsraad Holms Hjælp skaffet Byen en smuk
  Udstilling af en vigtig Samling Gibsafstøbninger fra Thorvaldsens
  Musæum i fuld Størrelse og ellers meget vanskelige at faae.
  
  Min anden Deltagelse i disse Sager var at skaffe Alterbilleder til
  de nye Kirker. Det blev en lang Historie. Jeg havde imidlertid i min
  Ven Roed baade en paalidelig Kunstner, en praktisk og en kirkelig
  Mand at henvende mig til, hvorfor Sagen mærkværdig nok virkelig kom
  til en god Ende, idet jeg allerede 1855 fik Lov til at bestille
  tre store Alterbilleder hos Roed til god anstændig Pris, som han
  endog paa sin sindige Maade efterhaanden fik betydelig forhøiet.
  Kunstneren var tilfreds, han fik lang Tids Arbeide, og jeg havde
  den Glæde i den Anledning at see den kjære Ven flere Gange hos os,
  naar han skulde tage Pladsen til sine Billeder i Øiesyn. Saaledes
  blev efterhaanden Øddis, Thyrstrup og Stenderup Kirker forsynede med
  virkelig betydelige Kunstværker, og da det af dem, der gjorde mest
  Lykke, Ecce homo, blev malet to Gange, tillige Sommersted Kirke.
  
  For mig var det skjønne Aar, jeg fik saa meget udrettet. Men ogsaa
  overordentlig svære. Foruden mit Skolearbeide og mine stærke
  Anstrengelser til Bedste for min Døber, som jeg ikke gjerne forsømte
  nogen Dag, havde jeg et mangengang overvældende Besvær med Sjælesorg.
  Jeg var saa anstrengt, at jeg virkelig var meget nær ved at segne
  under Byrden. Mit Helbred var yderst svækket, ofte ligesaa meget som
  før jeg blev gift; og ingen maatte vide det. Det klæder en Præst ilde
  at tale om selv at være syg, det er jo de andre, der er det. Jeg fik
  da heller ikke Lov til at være det. Engang jeg meldte mig syg ved et
  Convent, fik jeg mange Skjænd, og man vedtog i den Anledning, at den
  der udeblev blev mulkteret.
  
  Mine Embedsbrødre forlangte bestandig min Hjælp i deres Kirker, og
  det var mig en christelig Æressag aldrig at sige Nei. I Vintren
  til 1855 maatte jeg under Vacancen i Gammel Haderslev besørge
  Confirmandundervisningen med tilhørende Confirmation. En Del af
  Sommeren 1856 og hele 1858 maatte jeg alene bestyre dette Embede,
  medens Kofoed-Hansen sad i Sjælland og betænkte sig paa, om han
  under sine Kierkegaardske Anfegtelser turde vende tilbage til sit
  Præstedømme. Saa var der Forfald paa Landet. Tre Præster, Ludvig
  Møller i Starup, og efter hans Død hans Efterfølger Tolderlund og
  Egede Glahn i Sommersted havde efter hinanden længere Sygdomme,
  og hvem skulde gjøre deres Arbeide uden jeg? Eller der var intet
  Forfald, blot de ønskede en Fridag eller en Høitidsdag, jeg var ogsaa
  deres Skriftefader.
  
  Ogsaa i Byen var der kun altfor meget at gjøre. Den Sommerske[18]
  Bevægelse vilde ikke lette sig, og alle de stakkels Almuesfolk,
  som han havde skræmmet fra Kirken, men dog ikke kunde undvære den,
  søgte til mig. I langsommelige Samtaler maatte jeg Dag ud og Dag
  ind gjennemgaa deres sværmeriske og dybt rystede Tanker med dem,
  og jeg behøvede i Sandhed al den Sagtmodighed og Besindighed,
  jeg kunde opdrive, for ikke at skaie ud hverken af Utaalmodighed
  eller Fortvivlelse over den daarlige Hjælp vore kolde Kirker i
  Virkeligheden bød dem, hvorover jeg da selv var mismodig nok. Man
  kunde let nok sige: hold en rigtig bevæget Gudstjeneste! Men naar der
  ingen kom i Kirke?
  
   [18] En antikirkelig hellig Bevægelse (Karikatur af den
   Kierkegaardske) reist af den føromtalte Skolelærer Mogens Sommer,
   hvis Personlighed Manuscriptet helliger en halv Snes Sider, som
   desværre maatte gaa ud. U. Anm.
  
  Da der saaledes var rigelig Anledning til at erfare, at det
  oversteg mine Kræfter paa eengang at være Præst og Overlærer i den
  høie Lærdom, henrykt Digter og flittig Videnskabsmand, aandrig
  Selskabsmand og kjærlig Ægtemand, og at det navnlig truede stærkt
  med at gaae ud over det sidste, som dog var den første Pligt,
  gav jeg efter for Hustrus og Families Raad, og søgte af og til
  Præsteembeder baade i Slesvig og Kongeriget. Men jeg var kommen frem
  i en Tid, da der var stort Overflod paa geistlige Ansøgere, og da
  mine Indtægter allerede var ganske gode, henved 2000 Rdl., var en
  rigeligere Stilling endnu ikke at opnaae, og en ringere vilde jeg
  ikke have, ihukommende, hvad Kierkegaard saa smukt havde indskjærpet,
  da han kaldte Præsterne de jævnt avancerende. Hvilket jeg udlagde
  derhen, at en Præst skylder sin Hustru og sin Familie at have et
  smukt og gjæstfrit Hjem, og naar han tillige er benaadet med at være
  Æsthetiker, skal han ikke kaste Skylden paa sin Hustru; han skylder,
  efter selve Kierkegaards Exempel, ogsaa sig selv det. Alt naturligvis
  efter at »Indrømmelsen« er gjort. Eller om man vil have en bedre
  christelig Grund: jeg har en ganske god Erfaring i, hvor kvalfuldt
  det er, ikke at have noget at tage til, naar Næsten trænger. Jeg selv
  har været fattig nok i mine Dage, men jeg duer ikke til at forlange
  det af andre. Jeg seer af Breve, at jeg i den Tid maatte forstrække
  Broder Caspar med 600 Rdl. -- Vi blev altsaa endnu nogle Aar, hvor vi
  var, indtil jeg blev sat ind i en Stilling, jeg mindst duede til, en
  Guds Prøvelse, som jeg ikke bestod.
  
  
  
  
  SJETTE KAPITEL.
  
  SLUTNING AF LIVET I HADERSLEV.
  
  
  Under alle disse aandelige Brydninger glædede jeg mig dobbelt over
  at have Freden inden Døre. Som jeg havde vidst fra den første Dag
  jeg kom ind i deres Kreds, havde jeg foruden min mærkelige Hustru
  faaet en rig Medgift i hendes Søskene. Søstrene var nu hos os, og
  udfyldte saa skjønt som dette kan gjøres den Tomhed, et barnløst Hjem
  ellers maa friste. De gjorde det som gode Engle efter det kjærlige
  og trofaste Sind, som er dem eget. Aldrig mindes jeg at have hørt
  et haardt Ord af dem, aldrig seet saameget som en uvenlig Mine, saa
  meget end mit ustyrlige Væsen kunde opfordre dertil. Jeg begriber
  ikke, hvorledes det er muligt at forene en saa uafbrudt Venlighed
  med en saa fuldkommen Troskab mod Sandheden. Af Brødrene har Vilhelm
  samme fredelige Væsen, men Olaf ligner mere Amalie.
  
  Edle havde sin indre Historie. Men hvor stærk en Lidenskab hun end
  havde at brydes med, naar hun sad taus, og hvor bittre Taarer hun end
  kan have fældet, naar hun var ene, har jeg dog aldrig seet den Styrke
  svigte hende, hvormed hun i Stilhed bar sin egen Byrde, og i det
  aabenbare bar andres; og det aabenbare var den Fred, som Kjærlighed
  i Gud breder over et Ansigt.
  
  Frederikke var under Lykkens Blomsterregn. Var hun i Kjøbenhavn,
  blev hun forkjælet af sin Svigerfader (Conferentsraad Holm). Var hun
  hjemme, hvilket mest kun var om Sommeren, var der sørget efor, at
  Elskeren saameget som muligt kunde være tilstede, og ved sit friske,
  veltalende og aandfulde Væsen var han Glandsen i vor Kreds.
  
  Kun 1856 var en Fastetid. Ensomhed i Hjemmet, Edvard Holm var paa sin
  store Udenlandsfærd, og Brevene udsatte for Skjæbnens Luner, hvad
  punktlig Ankomsttid angaaer. Det var ogsaa en kold og mørk Sommer,
  hvor Hjærtevarmen nok kunde behøves. Høyen besøgte os i Juni Maaned,
  og da vi vilde vise ham den skjønne Egn ved Thorning Mølle, sneede
  det. I den Sommer giftede min Broder Christian sig. Han havde efter
  Krigen flakket om i forskjellige militære Stillinger, medens hans
  Hjærte altid var bundet til vor Tante Møllers Adoptivdatter, en
  livlig blond jydsk Pige, vi var voxede op med som vor Cousine. Det
  var et haardt Slag for ham, da hun forsmaaede hans redelige Hjærte
  og tog den cavallermæssige Officier. Ogsaa den kjære Tante bedrøvede
  det, da hun i ham mindedes sin Ungdoms Elsker, vor Fader. Sorgen
  blev endnu større, da hendes Datter døde Aaret efter i Barselseng.
  Christian var dengang i Aarhus som Læge ved Dragonregimentet, og kjed
  af Mangel paa hjemligt Tilhold, søgte han sig noget hidsig en Brud.
  Den han fandt, var den nu som Forfatterinde bekjendte Fru Elfride.
  
  Vi drog da til Aarhus for at feire hans Bryllup, og forefandt hos
  Elfrides Forældre, Justitsraad Møller, et lidet hyggeligt Hus,
  men blev ellers modtagne venligt og festligt nok. Jeg viede dem i
  Domkirken, og Gildet stod med behørig Pomp, forhøiet ved, at jeg fik
  min gamle Ven og i høi Grad samstemmende Aandsfælle, Troels Smith,
  ved min Side.
  
  Vi fulgte de Nygifte til Silkeborg, hvor Christian var bleven
  Districtslæge. Veiret var hundsk, saa Naturnydelse var der ikke
  stort af. Jeg fornyede Bekjendtskabet med Hostrup, vi var jo
  Studenter fra samme Aar, og havde ligget paa Regentsen sammen. Men
  han var tilbageholdende og ordknap. Jeg syntes dog, jeg var aaben og
  hjærtelig nok. Chr. Richardt, som jeg forefandt hos ham, var ligedan.
  Jeg maa ikke have været efter deres Smag, og det er da deres Maade
  intet at sige, hvad vel ogsaa kan være det rigtigste, men morsomt er
  det ikke. Jeg synes dog, jeg forstaaer mig paa alle Retninger, men
  jeg har maattet gjøre den Erfaring, at andre Retninger ikke synes om
  mig.
  
  Det var et byrdefuldt Aar ogsaa i det huslige. Vor smukke Bolig i
  Gammel Haderslev med Have ned til Søen var bleven os opsagt, og da
  den nye, jeg havde leiet ved Siden af Skolen, endnu ikke var færdig,
  maatte vi for Vinterhalvaaret foreløbig flytte til et iøvrigt ogsaa
  kjønt Hus paa Naffet. Det var dobbelt Flytning, Vintren blev som de
  to foregaaende meget streng, jeg var vexelvis ophidset af Hede og
  knuget af Kulde, og Legemet havde ondt ved at holde ud. Dog foer jeg
  afsted i en tynd Mandarin, og jeg husker, hvor glad jeg saae mig om,
  da alt var stillet tilrette i den nye Bolig.
  
  Langt værre var det, at Amalies Helbred ogsaa var meget svagt, og
  medførte til Tider Tungsind, det var svært for os begge at arbeide os
  igjennem. Jeg finder fra det Aar adskilligt i mine Optegnelser, som
  levende minder mig om vort dybeste Samliv. Saaledes:
  
  »Netop som jeg havde skrevet den sidste Linie af fjerde Handling i
  min Døber, kom Amalie ind, og som hun desværre oftere gjør, udtalte
  hun sin dybe Melankoli over som barnløs intet at have at leve for,
  og som en aandsfraværende Mands Hustru heller ikke meget at støtte
  sig til. Da hun ikke følte Lindring ved min sædvanlige Trøst, blev
  jeg desværre heftig og skjærpede den til en Tale om afgjort at leve
  for Evigheden. Hun svarede mig, som Hiob kunde svare, med at afdække
  Sorgens umaadelige Dyb og at gaae i Rette med Gud, som var saa
  streng mod hende. Jeg maatte betvinge mit utidige Døber-Mod, og med
  Kjærlighed drage hende til det christelige Haab. Og saa velsignet en
  gudhengiven Kjærlighed hun har, at jeg aldrig har havt større Glæde
  end af den Inderlighed, hvormed hun tolkede sin Bedrøvelse over
  sig selv, og sin Længsel efter Frelsen. Vor Aftenbøn fik meget at
  betyde.«
  
  Det sidste angaaer den Skik, jeg fra vort Ægteskabs Begyndelse
  havde indført, at hver Aften, naar vi var komne i Seng, bad jeg med
  hende foruden Fadervor en Bøn for os selv, vore Kjæreste, Menighed,
  Fædreland og Hus og Hjem. Ogsaa ved Middagsbordet havde jeg indført
  Bøn.
  
         *       *       *       *       *
  
  Det var atter et Dødsens Aar, dette 1857, Pest og Elendighed, og for
  os mærket ved, at vi begge kom i Livsfare. Med mig dog for intet at
  regne, kun en Smule Forskrækkelse[19], men Amalie maatte lide blandt
  Aarets Offre.
  
   [19] En Snestorm paa Storebelt, paa Reise til København. Skibet
   var lige ved at forlise. Udg. Anm.
  
  Den stærke og tørre Hede havde gjort sin Gjerning. Blodgangssoten
  var udbrudt med en Styrke, som endnu overgik Jammeren i 1853. Jeg
  fik i Sandhed baade Hjærte og Hænder fulde af bedrøvelig Gjerning,
  alle de samme Scener foregik som i det tidligere Aar, og det var
  forsaavidt sværere som Folks Mod var meget sunket. Sygdommen var i
  hvert Hus, ogsaa i vort, underneden hos Værtens, og min Søsters Børn
  i Skolebygningen ved Siden af kom meget nær til Døden. Men jeg selv
  holdt mig ligesaa godt som forrige Gang, mit eget Besvær var for
  intet at regne. Nei, det Forfærdelige, som hang mig over Hovedet, var
  at Amalie, som allerede havde lidt af Overanstrængelse paa Reisen,
  blev svagere og svagere, og maatte sidst i October gaae til Sengs,
  dog ikke af Blodgangen, men af den endnu værre Tyfus, som fulgte i
  dens Spor.
  
  Vor Bolig laa paa Solsiden med høie Vinduer, men snævre Stuer.
  Der var hedt og trangt, og eftersom Sygdommen skred frem og blev
  farlig, blev det os tungt at skaffe den rette Pleie. Jeg havde kun
  Frederikke til Hjælp, Edle var i Kjøbenhavn. Vi delte Arbeidet,
  saagodt vi kunde, jeg vaagede den halve Nat, og hun den halve, men
  ingen af os var rigtig kyndige i Sygepleie. Der var svære Tanker at
  bære, naar jeg i Nattens Ensomhed sad i den anden Stue bag den aabne
  Dør og lyttede til den Syges Aandedræt. Som jeg altid er forud med
  mine Tanker, udmalede jeg mig til den mindste Omstændighed, hvad der
  vilde blive af mig, om jeg mistede min Elskede, og den Fremtid, jeg
  saae ind i, blev saa elendig som muligt. En skrækkelig Nat staaer
  uforglemmelig for mig. Det var meget varmt, og overtræt havde jeg
  lagt mig paa min Seng i Sygestuen, men uden at sove. Hun begyndte at
  stønne stærkere og raabte: »Jeg vil op! Lad mig komme ud!« Det kolde
  Omslag om hendes Hoved var gledet bort, og Heden var stegen. Jeg foer
  ned i Gaarden efter frisk koldt Vand, men da jeg kom med Spanden, sad
  hun henne i en Krog paa Gulvet, sammenkrøben og forvildet. Aldrig har
  jeg fundet mig saa hjælpeløs. Dog hjalp det kjølende noget, og jeg
  fik hende til lidt Ro igjen.
  
  Jeg finder optegnet fra 10. November:
  
  »Daglig at være omgiven af Lidende, Døende og Døde kan tilsidst
  forvandle den hele Jord for Ens Øine til et Lig, der fortæres.
  Paa mig har det dog ikke gjort den Virkning. Det bæres med høit
  Mod i Gud, han maa have Æren. Nei, med mig er det ingen Ting, men
  min Hustru, min Elskede! Hun har nu ligget i fjorten Dage, ingen
  Hvile Nat eller Dag, lige forpint i Hoved som i Lemmer, og frister
  kun Livet ved koldt Vand og Medicin. Dog bærer hun det fromt og
  stille, og styrker sig indenfra ved høie Syner. Naar jeg sidder
  over hende Natten igjennem, har jeg for at holde mig vaagen ved
  en let Beskjæftigelse taget Kuglers Arkitektur-Værk frem. Det er
  ikke noget betydeligt, hvad deri findes, men naar jeg drømmer mig
  ind i alle disse Underværker af Kirkebygninger, bliver Verden lys
  for mig som saadant et himmelstræbende Chor. Hun veed det ikke, men
  har dog lignende Syner. Forleden blev hun ført gjennem lysskinnende
  Hvælvinger og ledet op til Altret ved Præstens Haand. En anden Gang
  steg Englen med Døbefonten fra Fruekirke i Kjøbenhavn frem ved Siden
  af hendes Seng, og det tyktes hende, at der var slet intet andet at
  tænke derved end: »Alle skulle de toes i Lammets Blod.« Idag bad hun
  mig dog at love hende snart at søge Forflyttelse herfra, hun kunde
  ikke trives i denne pestbefængte By. Det har ganske oprevet hende at
  være Vidne til disse Scener.«
  
  Saaledes gik det hen indtil Jul, altid mellem Angst og Haab.
  Imidlertid var Edle, som var bleven opholdt hos sin Bedstemoder, der
  den Vinter laa paa det sidste Leie, endelig kommen, og det var os en
  væsentlig Støtte.
  
  Endelig Juleaften, da vi i al Tarvelighed havde pyntet et lille
  Julebord, og jeg havde telegraferet efter det glædeligste af alle
  Mennesker, Broder Olaf, havde jeg den usigelige Trøst at kunne tage
  min Elskede som et Barn paa mine Arme, og bære hende ind paa Sofaen
  i Dagligstuen. Vemodigt nok, hun var saa let. Saaledes gik det endnu
  en Maanedstid, hver Dag maatte jeg lægge mine Arme ind under hende,
  løfte hende varsomt, og bære hende ind og lægge hende forsigtig paa
  Sofaen, for atter paa samme Maade at bringe hende tilbage, naar
  hun begyndte at blive træt. Dog saa underligt kjært at have hende
  paa mine Arme, og at mærke, at hun efterhaanden blev tungere. Mod
  Foraaret begyndte det endelig at blive ordentlig bedre. Hun kunde
  nu gaae, og i Sommerens Løb kom vi saa vidt, at vi igjen turde vove
  os paa Reise; skjøndt hendes Ben vedbleve at være svage, og som det
  gjerne gaaer efter saadan svær Sygdom, aldrig gjenvandt Ungdommens
  Lethed.
  
  Imidlertid havde jeg fuldført mit store Værk, Johannes den Døber, og
  havde under Amalies Sygdom faaet det trykt. Forhandlingerne derom,
  Arbeidet derved, endelig endog den for mig saa afgjørende Begivenhed,
  at det nu traadte frem til al Verdens Bedømmelse, hvad jeg saa længe
  havde taust baaret hos mig selv, berørte mig langt fra saa stærkt,
  som naturligt var, at det maatte gjøre. Jeg vilde ikke engang kunne
  erindre noget af de Ting, hvis jeg ikke endnu havde de skriftlige
  Mindesmærker derom.
  
  Hvad Virkning eller ikke Virkning, Bogen har gjort, har jeg, ligesom
  ved mine andre Bøger, ikke faaet synderligt at vide om. Hvad der
  har været skrevet derom, fik jeg kun flygtigt læst noget af og har
  forlængst glemt. Om hvorledes det gaaer mig dermed har jeg allerede
  talt ved Jeremias (3. B. S. 233). Jeg kan da kun afskrive, hvad jeg
  forefinder i mine Gjemmer fra den Tid.
  
  Bladet »Fædrelandet« var dengang den øverste Autoritet, idetmindste
  for den Kreds, hvortil jeg hørte. Deri stod der en længere Recension,
  jeg troer af den Tids Storliterat, Clemens Petersen, som siden
  forsvandt og gik til Udlandet. Den var ganske anerkjendende, men
  forøvrigt dog saa overfladisk, at han ikke havde lagt Mærke til det
  tragiske Moment i Slutningen, Profetens Kamp med Døden.
  
  Med den theologiske Verden var jeg ikke saa heldig. I evangelisk
  Ugeskrift stod der en ganske kort Anmeldelse, som forraadte, at
  Anmelderen kun havde læst Begyndelsen af Bogen. Han forkastede den
  aldeles, navnlig fordi Profeten var opfattet som en reflecteret, ikke
  som en umiddelbar Charakter. Det var nu Tidens Kunstudtryk, hvad man
  mente dermed var ikke tydeligt.
  
  Theologerne toge i det Hele intet Hensyn til min Skildring, eller
  om de læste den, fandt de den urigtig opfattet eller anstødelig
  med Hensyn til Helligdommen. Det sidste blev især gjort gjældende
  af stærke Christne, for hvem det altid er en Brøde at gjøre en
  Helligdom forstaaelig. Min kjære Cousine Ilia var den, det laa
  nærmest at føre deres Sag, og hun lagde ikke Fingrene imellem. Jeg
  har maaske allerede anført formeget af hendes Breve, men dette er saa
  eiendommeligt, at jeg dog finder det værdt at tilføie.
  
                             »St. Anna Hospital 21. November 1857.
  
  Kjæreste Johannes! Skjønt jeg maa skamme mig ved at skrive dig til,
  saa søvnig som jeg er, vil jeg dog hellere lade staae til og gjøre
  det, mens jeg har Lyst. Desuden er jeg en saa daarlig Raisonneur, at
  jeg vist ligesaa godt kan udtrykke mig sovende som vaagende -- ja,
  hvem veed? kanskee bedre. Lykken er Daarens Formynder, og min Skjebne
  har jo i visse Maader været at komme sovende til alt. Og i værste
  Tilfælde har jeg da noget at skyde Skylden paa. Men du maa ikke tage
  det for nøie med store og smaae Bogstaver og andre slige Bagateller,
  thi det gaar altsammen paa Slump, naar jeg er som iaften[20].
  
   [20] Den Indgang har omtrent ethvert af hendes Breve.
  
  Først takker jeg dig saameget for din Bog og dine venlige Breve.
  Bogen har jeg læst ud i Aften. Hvad jeg synes om den, veed ingen
  bedre end jeg, jeg veed det med den yderste Vished af Verden. Hvad
  jeg veed, det veed jeg, hvad jeg synes, det synes jeg, og hvad jeg
  gjør, det gjør jeg, og det -- jeg tør nok sige det, med en Sikkerhed
  som faa. Men har kun to Grunde, som ret beset er een: fordi det er
  saadan, fordi det skal være saadan. Derfor synes jeg det, derfor
  gjør jeg det, det Æsthetiske. I den virkelige Verden er jeg saa stor
  en Stakkel som nogen. Jeg veed nok, det har forarget dig før og
  vil sagtens ogsaa forarge dig nu. Men hvad jeg gjør i den Retning,
  gjør jeg i Kraft af en guddommelig Magtfuldkommenhed. En guddommelig
  Magtfuldkommenhed i Løierpoesien, ikke andet. Og deri har du min
  Hovedindvending mod din Bog. Du har taget feil, du vil tage Poesien
  for mere. Du feiler -- Jeg, Ilia Fibiger, en af disse Løiers større
  Profeter, siger dig, du feiler. Poesiens Løier -- deri bestaaer dens
  Uskyldighed. Den har ikke det mindste med Christendommen at bestille.
  Den er Hedenskab, skyldig eller uskyldig, alt efter som den giver sig
  for hvad den er, eller for hvad den skaffer af Veien. Jeg kan tale
  derom. Jeg har selv engang skrevet noget religiøst, ogsaa en Tragedie
  »ikke bestemt til Opførelse.« Netop, det var Hemmeligheden. Ikke
  bestemt til Opførelse, derfor skriver man det. O Søren! Søren! Søren!
  Du har sagt det. Det Christelige skal gjøres, det poetiske d. e.
  hedensk skjønne -- skrives. O, Søren! Søren! Søren! Du har sagt det.
  Forskjellen paa Helten og Digteren er den, at Helten er Bedriftens
  lykkelige Elsker, Digteren den ulykkelige. Lad gaae med Elskov,
  Storhed, Verdens Lykke! Hvor let fanger man ikke den som ulykkelig
  Elsker? Hvor gjerne var man nu ikke den lykkelige? -- Men i det
  Religiøse har man Valget -- og at ~vælge~ at være ulykkelig Elsker --
  o Johannes! Dog gjorde jeg det ikke dengang. Ikke af Eftertanke, men
  af Instinct. Det var mit Middel, det ufeilbarste af alle Midler til
  at skyde mig det paatrængende Christelige fra Livet. Det var 1852.
  Derfor er jeg heller aldrig bleven mere end jeg er. Men at jeg er
  dette med en vis Uskyldighed, skylder jeg det, at jeg saa fuldkommen
  forstaaer det selv. Jeg veed, jeg er Digter, jeg veed, jeg er kun
  Digter. Jeg veed, at den ringeste Vaagekone, der sover om Natten,
  fordi hun om Dagen ikke har havt Ro for sin husvilde Nabokone med
  Børn, dem hun har givet Ly af Barmhjærtighed, er mere end jeg.
  
  Seer du, Johannes! Det er min Indvending mod din Bog. Min bestemte
  absolute Indvending, der rammer saa vel mit syvende som dit tredie
  Stykke. Mit dog mindre, forsaavidt det ikke har -- tilgiv, kjæreste
  Johannes! -- forgrebet sig paa nogen hellig Skikkelse eller noget
  helligt Navn. Efter min Samvittighed er dette ikke tilladt. -- Dog,
  jeg feilede: mit Stykke rammer[21] haardere, netop af denne Grund.
  Det ligger det almindelige, det personlige nærmest; thi det der har
  frembragt det, var en langt stærkere og inderligere Opfordring til
  ~mig~. En Profet er en Profet, ikke directe mig eller dig.
  
   [21] _Sic._ Skrivefeil for rammes? Udg. Anm.
  
  Og veed du vel saa, at i den Grad er det æsthetisk-kritiske Element
  overveiende i min Natur, at hvad mit eget angaaer, da ligger det mig
  nærmest paa Hjærte, ikke at det er, christeligt, Synd, men at det
  er, æsthetisk, ~galt~: uskjønt. Det er kun psykologisk rigtigt. Men
  ak, jo rigtigere, desto uskjønnere. Og Skjønheden er den ikke den
  skyldige Digtekunsts høieste Lov?
  
  Jeg er kun et Fruentimmer, jeg er kun en Digter. Endnu aldrig, sagde
  den gamle Kritiker (Heiberg) aldrig siden Verdens Skabelse havde
  et Fruentimmer formaaet at være Digter i den Retning. Og han læste
  videre og tilføiede: Jeg maa tage mine Ord tilbage. Hvorfor er nu
  denne Magt mig given? Er det kun fordi jeg fuldkommen, fuldkommen
  fattede, at den var ~given~; at jeg selv er intet? Nei, fordi jeg
  tillige fattede, at ~den~ var intet -- en broget Sæbeboble, som
  seiler glædeligt hen gjennem Luften. Mænd! Hvor ere I Børn! Skal en
  Kvinde lære Eder? Ja, det skal hun. Selv uden at sige et Ord, skal
  hun det. Derved at denne Magt lagdes i Kvindens Haand, fremstilledes
  det tydeligt, hvordan den er kun Løier. See, det forstod jeg fra
  først af, og kun saaledes forstod jeg det som Mulighed, at jeg kunde
  gjøre det, de andre havde stræbt efter, det jeg aldrig havde tænkt
  paa.
  
  Og saaledes haaber jeg paa Tilgivelse for at jeg gik den lette og
  grønnende Vei, ikke den trange og besværlige Sti. I Sandhed, den har
  været ensom og vildsom nok, hverken himmelsk eller jordisk, næsten
  lige langt fra Engle og Mennesker.
  
  Gute Nacht! Gute Nacht! Schlafe wohl!
  
  Du maa aldrig tiere skrive til mig, som om jeg var aparte christelig.
  I Livet og i Gjerningen har jeg ikke mere end til yderste Nødsbehov.
  
                                       Din trofaste Veninde Ilia.«
  
  Skade, at dette ikke blev bekjendtgjort til Bedste for Kvindesagen.
  Jeg tvivler ikke paa, at alle de, der skrive Noveller, ville flokkes
  om min Veninde, jublende over »den Magt, der lagdes i Kvindens Haand.«
  
  Men atter Skade, at vistnok ogsaa de allerfleste Mænd ville give
  hende Ret. Jeg burde derfor helst intet have svaret, men smukt have
  taget mig denne Prædiken til Hjærte, og baaret min Skam i Taushed.
  Men da jeg er af en meddelsom Natur, kunde jeg det ikke. Jeg svarede
  da med den sædvanlige Undskyldning, at større Digtere end jeg havde
  valgt sig christne Emner, og at jeg ikke havde ment andet dermed
  end saa godt jeg kunde at forherlige vor Helligdom. Men denne Tale
  indbragte kun mig og de større Digtere yderligere Irettesættelser.
  
  Da jeg saaledes var paa det nærmeste sat ud baade af den synlige
  og usynlige Synagoge, maatte jeg søge min Trøst i hvad jeg af
  Behageligheder kunde høre fra mindre kirkelige Venner. Vilh.
  Marstrand skriver i Julen:
  
  »Kjære Johannes! Jeg vil haabe, at dette Brev med min Lykønskning til
  det nye Aar maa træffe dig i en god Stund, hvori Sindet er roligt og
  gladt, saa at du gider slaa en lille Passiar af med os herovre, thi
  jeg veed jo, at din kjære Kone har været og maaskee endnu er meget
  syg, hvad der jo har bedrøvet os meget. Eders By har i det Hele været
  vel betænkt med slige Gjenvordigheder. Men saa udstraaler der jo
  ogsaa af dens Mørke saa funklende Glædesblus, at man maa undre sig
  -- ja, din Bog har interesseret mig meget, den har grebet mig med
  sin mægtige Alvor og dybe Poesi. For os Lægfolk har den oplyst os om
  den mærkelige historiske Tid, hvori Forjættelsen skulde opfyldes.
  Hvilken uhyre Opgave at fremstille den, og saa Johannes, som man
  almindelig kun tænker paa som døbende Christus, stiller du op for
  os som den mest storartede tragiske Heros, og som dog tilsidst selv
  fortvivler og tvivler om Christus er den rette. -- Jeg kunde nok lide
  den Anmeldelse, der stod i Fædrelandet, og kan slet ikke samstemme
  med dem, der mene, at man ikke skal bruge Biblen til poetisk Stof;
  thi det veed du nok, er en yndet Sætning. Men hvordan skulde det saa
  gaae med alt det fortræffelige, der er malet af Bibelen. Jeg har
  taget fat paa din Jeremias, og læser den med megen Interesse efter at
  jeg har læst Johannes -- og før havde jeg dog ikke Øie for den, saa
  at jeg aldrig havde læst ud. Prof. Høyen har talt med megen Roes om
  din Døber, og har forelæst en Del af den i hans Fredagsmøder, men jeg
  var ikke tilstede.«
  
  Derefter taler han om Dagens Kunst; jeg tager det med, da dette Brev
  ikke er kommen med i Raffenbergs Samling:
  
  »Jeg maler forskjellige Sager, hellige og profane, nordiske og
  italienske, ligesom Lunet byder det. Jeg har flere Holbergiana for,
  især et større, 5. Act af det lykkelige Skibbrud, hvor Philemon er
  stævnet for Retten af Magisteren, og alle Vidnerne træde op. Det er
  et godt Emne, da alle Holbergs Hovedfigurer der paa eengang samvirke.
  Caspar var her nylig og fortalte, at han ogsaa sysler med Holberg,
  og hans Bog skal tillige indeholde hans Levnet. Jeg har tænkt paa at
  tegne ham et lille Vignet til Titelbladet. Det skal forestille hvor
  Holberg i Rom laver sin Mad, hvad han selv morsomt fortæller. Nu er
  jeg tillige ifærd med at male et Portræt af Tryde til Frue Kirke, og
  Fru Heiberg skal ogsaa paa Tapetet. Roed er snart færdig med sin Ecce
  homo, og der er meget smukt i. En Kjærlighed i Gjennemførelsen, som
  bøder meget paa hans sædvanlige Mangel paa Livlighed i Opfatningen.
  Men han maler sig altid fattig paa sine Billeder. Det er ellers
  magert nok, hvad dette Nordens Athen producerer af Kunst -- du skulde
  see et Musernes Tempel, der reiser sig paa Kongens Nytorv, det er en
  Skandale. Og saa har den gode Cultusminister saa lidt Agtelse for
  Kunsten, at han gjør en Mand til Overhoved, der ikke har Anelse om
  Kunst. Jeg venter en skjøn Dag, at han ogsaa sættes over os. Men den
  værste Brøst er dog mellem Kunstens egne Dyrkere. Det maa vel ogsaa
  engang komme til en Krise iblandt dem, hvor alt det raadne kunde
  blive skaaret bort -- dog, et forgjæves Ønske, thi Bunden, hvori
  Træet voxer, er sur.«
  
  Efter adskillig Tale om Familien, byder han mig saa en god Tegning
  til Tak: »Den er af min Phantasikreds, der er af en lavere Natur, men
  du stiger ogsaa gjerne ned til den, ikke sandt?«
  
  Fra Roed fik jeg et lignende Brev, tilligemed Efterretninger om de
  omtalte Malerier. Saadanne Udtalelser sætter jeg Pris paa. Kunstnere
  give sig ikke ud for at være særdeles Kjendere hverken i Poesi
  eller Religion eller Oldtid, men som jeg altid har fundet, at de i
  Virkeligheden fatte Oldtidens Digtere nok saa godt som Filologerne,
  og gaae til det Religiøse med en ren Følelse uhildet af Theologiens
  Betænkeligheder og Fordringer, saa takker jeg dem for at have gjort
  det samme ved min Bog.
  
  Broder Caspar tog Sagen med sin vante Ro og sit Holbergske Humør. Da
  han sendte mig sin Holbergs Levned, udkommen i Foraaret 1858, skrev
  han en lille komisk Dialog mellem Poeten i Haderslev og Skolemesteren
  i Roskilde om nogle Sprogunøiagtigheder, men henholdt sig iøvrigt
  til en Recension i Dansk Maanedsskrift, som var tilstrækkelig
  anerkjendende. Tillige fik jeg fra ham at vide, hvad jeg aldeles
  ikke havde tænkt paa, at blandt Kjøbenhavns Geistlighed blev min Bog
  opfattet som et Angreb paa Statskirken i Kierkegaardsk Aand. Fog var
  navnlig ilde berørt deraf, og havde vel derfor ikke takket mig for
  Bogen, jeg havde sendt ham. Mundtlig udtalte han sig siden derom.
  Nu, selvfølgelig kan Døberens Prædiken altid opfattes som et Angreb
  paa enhver Statskirke, ligesom vor Herre Jesu egen. Dog kan ingen
  Christen afvise dem. Ogsaa kan det, som jeg selv har forklaret min
  daværende Synsmaade, meget godt siges, at den kierkegaardske Strid
  havde havt nogen Indflydelse paa min Fremstilling af Profeten, og
  at jeg ogsaa i mit stille Sind har leet af den Tanke, at i saa Fald
  maatte Gamaliel være Biskop Mynster, skjønt jeg aldrig har tilladt
  mig at yttre det. Men ligefuldt behøvedes der hele Fogs urokkelige
  Tro paa det Bistaaendes Eneret til at være, forat see Digtet i
  det Lys. Planen til det var ældre end denne Periode, og de faae
  Yttringer, der haves af Profeten kunne dog ikke godt udlægges paa
  anden Maade end jeg -- kun altfor vidtløftigt -- har gjort det. Det
  gaaer altid saa, at om end en Tidsstemning kan give Stød til Farten,
  faaer dog Æmnets Mægtighed under Udførelsen en saadan Myndighed over
  en Forfatter, at han vel kan have Grund til at blive ærgerlig over,
  at et smaaligt Partistandpunkt skal gjøres gjældende mod hans Syn paa
  den store Sag.
  
  Jeg havde altsaa været ret heldig med dette betydelige Foretagende.
  Jeg forlangte ikke bedre, og hvad Mangler der kunde være, tilskrev
  jeg mig selv. Det faldt mig ikke ind, at jeg skulde have overvundet
  alle Vanskeligheder, der er dog det i Bogen, der er godt, og dette
  var i Grunden ogsaa indrømmet fra alle Sider. Dette gav mig Mod til
  strax at sætte det næste Værk paa Stabelen. Jeg vilde nu frem i en
  anden Retning.
  
  Jeg længtes efter den hjemlige Romantik, og da jeg, saa at sige paa
  Embeds Vegne, var godt hjemme baade i vore Kjæmpeviser og i hele
  Middelalderens kirkelige og sædelige Splid, valgte jeg mig et dertil
  svarende Æmne, og skrev i Løbet af næste Sommer (1858) min »Kors og
  Kjærlighed«. Skjønt jeg kun havde et Par Timer til min Raadighed de
  fem Dage om Ugen, var jeg dog færdig til September. Og saa godt var
  jeg fornøiet med mit Værk, at jeg uden videre Omstændigheder, uden
  engang at lade det gjennemgaae den sædvanlige Censur hos Lembcke, lod
  det trykke.
  
  Jeg havde ment, at nu var jeg kommen saa vidt, at jeg vel turde være
  Forfatter paa egen Haand. Men jeg fik andet at vide. De offentlige
  Bedømmelser, forsaavidt der fremkom nogen, vare saa mistrøstige som
  muligt. I »Dagbladet«, som nu var blevet det dominerende Organ, og
  som var antichristeligt og præstehadende i en lignende Form som nu
  »Politiken«, forkyndte en Recensent under mange aandrige Vendinger,
  at han ikke havde forstaaet et eneste Ord af det Hele, hvilket vel
  var det sandeste af det, han sagde. Og i Byens Avis »Dannevirke«, som
  efterat min christelige Kampfælle, P. Chr. Koch havde solgt den, var
  bleven en Aflægger af Dagbladet, blev det samme gjentaget og forøget
  med, at jeg tituleredes »Jephta Fibiger« og »Sognepave«.
  
  Med mine Nærmeste gik det mig ikke bedre. At Ilia vilde føle sig
  ligesaa mimosa-agtig krænket ved Berøringen af hendes elskede gamle
  Viser, hendes Monopol, som hun før havde gjort paa sin elskede
  »Sørens« Vegne, kunde jeg vide i Forveien. Mere undrede det mig, at
  Broder Caspar var ligesaa misfornøiet -- »Middelalderen er jævn og
  simpel, dens poetiske Efterladenskaber er ganske uromantisk osv.« --
  Forunderligt, hvad Mennesker kunne finde paa. Men gamle Danmarks egne
  Kjæmpeviser har nu eengang enhver sat sig fast i og troer alene at
  forstaae. Jeg maatte da høre, at jeg nu havde forgrebet mig paa denne
  nationale Helligdom ligesom før paa Bibelen. At de i Virkeligheden
  ikke synderlig er Danmarks egne men mest indførte Varer, og at
  Middelalderen er det den er, hvad saa end disse Viser sige, vilde man
  ikke høre, og havde dengang endnu temmelig lidt hørt.
  
  Ussing talte i en anden Tone: »Din »Kors og Kjærlighed« har glædet
  mig overordentlig, ikke blot ved den deilige Udmaling især af de
  kristelige Personer, men ogsaa ved det rige Billede, den giver af
  hele Tiden og dens Aand. For mig er den en Berigelse, en Opfattelse
  af det skjulte, jeg kan ikke see, at der er kommet det mindste
  Fremmede ind i din Behandling. Fra den historiske Side forekommer den
  mig mesterlig. Men -- gid alle dog vilde være saa ærlige som Fog,
  og sige, det er din Form, der piner dem. De ville ikke have Besvær
  med at læse et Digterværk, de ville ikke knække Skallen paa Nødden,
  derfor faae de ikke Kjærnen at smage. Du veed, at jeg ogsaa selv har
  lidt af den Mening, og jeg vilde give meget til, at din Form ikke var
  saa haard, for at alle kunde føle den Fylde af Poesi og see de rige
  Billeder af Fortidens Historie, dine Digte gjemme.« -- Dette er nu
  den Charakter, jeg har maattet beholde.
  
  Jeg havde tilegnet Høyen Bogen, og deri tog jeg ikke feil. Foruden
  Lembcke, der til min Overraskelse virkelig denne Gang var helt
  tilfreds med mig, og min tro Ven Vilh. Marstrand, var Høyen den
  eneste, der ordentlig gik ind paa Sagen. Han takkede mig med de
  to smukke Breve, som er trykte i Ussings Bog om hans Levned. Hvad
  jeg dengang svarede ham, veed jeg ikke, men hvad jeg nu vilde
  svare, er dette: Naar han siger: »Den forfærdelige Kamp mellem det
  Kirkelige og Verdslige, den urolige Gjæring i Aanden og i Kjødet,
  dette Naboskab mellem Himmel og Helvede, dette Liv som en Drøm,
  hvori de besynderligste Syner aabenbare sig, vexle og smelte over
  i hinanden, alt dette var for mig nyt, endnu har ingen af vore
  Digtere følt saaledes, anet saaledes« -- saa var det netop dette, jeg
  havde haabet at frembringe. Men naar han tilføier: »Den usædvanlige
  Rigdom af Lyrik, der vælder ud af Deres Pen som en krystalklar
  Kilde gjennemsigtig, ren kvægende, ja undertiden næsten berusende,
  skulde den ikke af og til ligesom overvælde og rive Skikkelserne med
  sig, der dog skulde vandre sikkert langs dens skjønne Bredder.« --
  Forunderligt, lige det modsatte af de andres Tale om min strenge Form
  og haarde Vers og han oplyser dette ved at Hovedfiguren, Skjalm, som
  har et aabent Øie for al Usandheden i Kirkens saavel som i Kongens
  Færd, er bleven mere blød og drømmende end man maatte vente, at man
  føler formeget, at »Gammen har udhugget hans høire Øie, og drukket
  Hælvten af hans Hjærteblod« -- saa vilde jeg for det første sige, at
  det netop er dette, man ogsaa i ham, den ypperste, skulde føle. Men
  dernæst vilde jeg til min Undskyldning bemærke, at ogsaa de store
  Digtere, som er vore Forbilleder, have havt en Tilbøielighed til at
  forme deres Hovedfigur, den, hvori de mest selv taler, af et blødere
  Stof.
  
  Nu, de Store tilgiver man alt, men en Smaamand som jeg kunde ikke
  faae Lyd. Nei, jeg kunde ikke faae Lyd. En og anden havde sagt mig
  noget godt i Stilhed, men ingen vilde sige det offentlig, og naar jeg
  opgjorde alle Papirerne, blev dog Udfaldet, at jeg var sat udenfor.
  Jeg blev, som det kaldes, tiet ihjel.
  
  Da jeg havde sundet mig noget paa dette, fandt jeg, at jeg ogsaa
  helst burde blive udenfor, idetmindste for det første: Jeg holdt
  derfor Møde med min Muse for at takke hende for hendes hidtidige
  Omfavnelser, men at frabede mig videre Besøg af hende. Hvorledes hun
  saa igjen fik fat i mig, hører til næste Periode af mit Liv. Ogsaa
  var baade min Forlægger kjed af mig, og jeg havde i andre Retninger
  rigeligt nok at tage Vare paa, kun altfor meget. Jeg havde da endelig
  ogsaa nu skrevet fire Bøger, alle meget indholdsrige, og i hver af
  dem udtømmende nok, synes mig, behandlet en høist betydningsfuld
  Vending af Menneskelivet; og til at brede mig mere i Efterslæt
  havde jeg ingen Drivt. Endnu havde jeg Hellas og det gamle Norden
  og Reformationen ikke at tale om Nutiden tilbage, men der skulde
  Tid til. Den Tugt, jeg havde faaet, maatte sætte sig og gjøre sin
  Virkning.
  
  Jeg havde imidlertid søgt adskillige Embeder paa Landet, men det var
  ikke saa bestemt, at jeg endnu skulde være Landsbypræst. I Foraaret
  1859 blev Kapellaniet ved Garnisonskirken i Kjøbenhavn ledigt. Det
  var Familiens Ønske at faae mig til Kjøbenhavn, og jeg gav efter og
  søgte Embedet, men uden Haab om at faae det. Monrad vilde have enten
  Brandt ved Vartov Kirke eller Fenger, begge ældre og mere anselige
  end jeg, men Kongen vilde ikke høre noget om disse Grundtvigianere;
  han holdt stivt paa en Præst i Kjøge, der var Frimurer. Saa blev der
  omsider sluttet Compromis, man søgte længere ned i Rækken og traf paa
  mig, uværdig, idetmindste i den Henseende, at jeg i ingen Maade havde
  holdt mig til.
  
  Jeg vidste ikke om det var et Ønske, jeg havde faaet opfyldt, eller
  om det var en Besværlighed, jeg gik imøde efter høiere Ordre eller
  efter Guds Tilskikkelse. Jeg vidste i det Hele ikke andet end at det
  var svært at flytte.
  
  Grædende tog jeg Afsked med mine fattige Venner i Byen, og ikke
  mindre tungt var det sidste Gang at gaae Stuerne igjennem i mit
  Hospital. Fra hver Seng stønnede de: saadan en Præst faae vi aldrig
  mere. Og jeg kunde med Sandhed svare: Saadan en Menighed faaer jeg
  heller aldrig mere. Ikke fordi nogen af os havde særlig Fortjeneste,
  men fordi vi passede saa velsignet til hinanden. Min enfoldige
  Christendom havde slaaet an hos disse enfoldige Mennesker, medens den
  af større Aander altid har været befundet utilstrækkelig.
  
  Mine Medlærere tog den bedst mulige Afsked med mig. Ved et smukt
  Gilde holdt Lembcke Festtalen til mig, saa smigrende, at jeg kunde
  begynde mit Svar med den Bemærkning, at jeg var tilmode derved,
  som om han havde staaet og prædiket over en Afdød, dem roser man jo
  altid. Disciplene bragte mig en Foræring, som jeg siden har havt
  megen Glæde af, Statuetter af Bissens Apolle og Athene, som endnu
  staae paa mine Reoler. Men Usikkerhed var der over det Hele. Ingen,
  heller ikke jeg selv, vidste, om Forandringen var til mit Bedste.
  
  Kun fra en Side var det en Lettelse for mig at vende Slesvig Ryggen.
  Jeg havde altid været misfornøiet med de politiske og administrative
  Tilstande der, og den hele dertil hørende Tænke- og Udtryksmaade; nu
  blev jeg befriet idetmindste for at være et nærværende Vidne dertil.
  Jeg havde ogsaa længe været bekymret for, hvorledes dette skulde
  ende, og det var ikke at kalde nogen stor Lettelse ikke selv at være
  med i den forfærdelige Krise, dog var det altid en Bekvemlighed, hvad
  Hus og Hjem angaaer. Der kan heller ikke tænkes nogen sørgeligere
  Tilfredsstillelse end den at jeg saa snart fik Ret i min bekymrede
  Forudfølelse.
  
         *       *       *       *       *
  
  Vor sønderjydske Tid var til Ende, vi havde kun at sætte vort Gods i
  en Jagt for siden selv at følge efter i en Diligence. Forinden dog
  sidste Gang at gaae henover de skjønne Skovbakker langs den kjære Sø,
  Skuepladsen for saamange Glæder i vort Livs lykkeligste Aar. Aar,
  hvori vi vel havde været prøvede haardt nok, men ogsaa havde lært,
  hvad der skulde være den faste Grundvold, som kunde bære, hvad der
  siden ydermere skulde gives den at bære -- bære, maatte jeg dog ikke
  sige Ruinerne af et Liv, som nu begyndte at gaae ned ad Bakke. Livet
  begynder tidlig nok derpaa, i alt Fald paa ikke at have den Fremgang,
  som man eengang havde et saa lyst Haab om. Det gaaer dermed som med
  Verdensperioderne, man veed ikke, at man er i Nedgang, før man er
  saa langt henne, at man ikke mere er til at hjælpe op. Ligefuldt
  har man jo frit Lov til at mene eller haabe, at man bestandig er i
  Opgang, og kan fra en anden Side seet ogsaa have Ret deri. Alt dette
  med Livets Frugt og Udbytte maa nu henstilles til Guds Naade.
  
  
  
  
  FEMTE BOG.
  
  ALDERDOM.
  
  
  
  
  FØRSTE KAPITEL.
  
  I KJØBENHAVN.
  
  
  Vi kom til Kjøbenhavn i den mørke Novembertid. Vort Gods var endnu
  paa Havet, og vi maatte indkvartere os hos Edvard og Frederikke, i
  en lille tredie Sals Leilighed i St. Pederstræde. Edvard var dengang
  Adjunct ved Metropolitanskolen. Der sad jeg i et Kvistværelse og
  skrev min Tiltrædelsesprædiken uden stort Mod. Jeg havde en Anelse
  om, at jeg gik lignende Novemberstorme imøde som dem, min Ven Skipper
  Bonde havde kjæmpet med den Jagt, som førte vort Huses ubevidste
  Indhold rundt om Fyen og Sjælland.
  
  Næste Søndag gik jeg hen i min Kirke -- eller rettere i min Menighed,
  da den paa Grund af Garnisonskirkens Restauration sad i Slotskirken
  -- og stod og lyttede til Blædels Prædiken. Kirken var stormende
  fuld, og fuld af det bedste, rørte Aasyn og taarefyldte Øien, et
  skjønt Syn, men trykkende for mig. Hvor skulde min Røst kunne gjøre
  sig gjældende ved Siden af den beundrede Sogneherres? Jeg gik ud
  til Fader Holm, hvor Familien var samlet til Middag, og efter
  den Stemning jeg var i, udlod jeg mig med, at den Salighedernes
  Prædiken, jeg kom fra -- det var Allehelgensdag -- var den
  skjønneste, jeg nogensinde havde hørt. Pauline[22], som sværmede for
  Blædel, sendte mig et ømt Taksigelsens Blik, men de andre trak paa
  Skuldrene.
  
   [22] Datter af Conferentsraad Holm, gift med Pastor Scharling.
  
  Næste Søndag, den 13. November, indsatte Provst Balthasar Münter mig.
  Han havde været min Svigerfader Waages Ven, og min Hustru til Hjælp
  i hendes Sorgens Dage, for hendes Skyld modtog han mig med faderlig
  Venlighed.
  
  I det store Øieblik manglede jeg som sædvanligt ikke Mod. Jeg holdt
  min Prædiken om Troen -- den kongelige Mand i Kapernaum -- med
  fuld Kraft, og jeg tilfredsstillede min Familie og mine Venner, i
  Særdeleshed den jeg helst vilde, min Hustru. Jeg har ikke siden tænkt
  paa den Prædiken, men nu tog jeg den frem og læste den, og jeg kan
  ikke negte, at efter de 33 Aar finder jeg den endnu saa god, at jeg,
  efter mine Evner og min Maade at tage Helligdommen paa, ikke kan
  tænke mig den bedre. Men ak! min Maade er ikke andres Maade.
  
  Jeg holdt endnu to lignende Prædikener til Aftensang, om det gamle og
  nye Menneske (1. Advent) og om de hellige Skrifter (2. Advent); da
  kom Blædel en Eftermiddag til mig, og fortalte mig i en lang Tale,
  at han havde været saa dybt bekymret for mig, at han for min Skyld
  havde tilbragt vaagne Nætter. Det Ord, han havde hørt af mig, var
  ikke det, der i Jesu Christi Navn skulde forkyndes. Jeg hørte saa
  rolig som muligt paa ham, og forstod kun altfor vel, at jeg, som
  talte ud af mit eget Indre efter hvad Gud havde givet mig, ikke kunde
  blive den Kirkens Mand som han. Men det var for vidtløftig en Sag
  til paa Stedet at forklare; jeg følte mig ogsaa mere beskjæmmet end
  jeg havde Lyst til at forsvare mig, og han var mere kommen for selv
  at tale end at høre paa mig. Jeg fik ham derfor ikke svaret stort
  andet, end at jeg følte, vi var saa forskjellige, at vi vistnok kom
  til at følge hver sin Aandsretning. Det var i al Venskabelighed,
  men det foruroligede mig dog, at jeg siden hørte, at han ikke blot
  havde omtalt dette vort Mellemværende for andre, men ogsaa omsat mine
  Yttringer i den Form, at jeg skulde have frabedt mig enhver Kritik
  fra hans Side.
  
  Hans Ideal var i fuldkommen Rettroenhed og i alle sine Handeler at
  staae paa Kirkens Grund, hvordan det saa end gik i Livet, og han
  mistænkte mig for at være af for frie Tanker og et for æsthetisk
  Sving. I det Hele var han ilde berørt ved at skulle have mig ved sin
  Side, og hans Ord havde meget at sige i Menigheden, jeg hørte snart,
  at der blev advaret imod mig.
  
  Vi havde kjendt hinanden fra Studentertiden, og jeg havde ikke
  forsømt ham; jeg havde besøgt ham, naar jeg kom til Kjøbenhavn, med
  al Agtelse for den allerede udmærkede Præst, og med Tak for den
  Prædiken, jeg hørte af ham. Ligefuldt modtog han mig temmelig stramt,
  da jeg kom. Først bebreidede han mig, at det havde varet saa længe
  efter min Ansættelse, inden jeg havde skrevet til ham, forklarede
  mig saa tørt, hvorledes Kirkens Forretningssager var ordnede, og
  udviklede endelig med den ham egne Overlegenhed og veltalende Form,
  hvad Opgaven i den hellige Tjeneste er, i det han sammenfattede sin
  Maade i det følelsesfulde Udtryk: »Jeg elsker vor Herre Jesu Christi
  Kirke høiest af Alt.« Hvorved jeg tænkte, men sagde det dog ikke, at
  man dog gjerne kunde elske Herren selv endnu mere end hans Kirke.
  
  Jeg kan dog ikke troe, at Grunden til hans stive Modtagelse blot var
  det, at jeg beskjæftiget med at opsætte velstilede Skrivelser til
  Biskop og Provst var kommen sidst til ham. Snarere det, at han havde
  ønsket og haabet, at jeg greben af hvad han allerede havde udrettet,
  skulde have ilet til ham glad over at have faaet en saadan aandelig
  Broder og kirkelig Fører. Han var jo Forkjæmperen for den Retning,
  der nu kaldes den indre Mission, og Frimodt sluttede sig næste Aar
  til ham. Vi tilhørte grundforskjellige Aandsretninger, og satte begge
  vort Liv paa vort eget. Og vort eget mener jeg i sin Kjerne bedst kan
  betegnes ved den Sætning, der kom frem i vor første Samtale, den om
  hvad vi hver for sig elskede høiest.
  
  Til Tjenestebrug og Selskabsbrug var der imidlertid altid et
  godt Forhold mellem os. Jeg forstod strax min Stilling, han var
  Sogneherren, jeg den Underordnede, han var Manden med den store ham
  inderlig hengivne Menighed, jeg fandt kun liden Indgang, han var
  den fuldfærdige Dogmatiker og Kirkens rettroende Støtte, jeg maatte
  hjælpe mig med hvad Gud havde forundt mig, og det naaede ikke længer
  end til Enfoldighed i Theologien og hjærtelig Tro paa hvad jeg havde
  følt og oplevet. Jeg troer ogsaa han efterhaanden blev ret tilfreds
  med denne min Maade at tage Forholdet paa.
  
  Jeg vandt kun liden Indgang, det var det aabenbare. Der kom ikke
  mange til min Gudstjeneste. Hvorfor jeg ikke opnaaede mere, er ikke
  bleven mig klart. Man kjender saa lidt sig selv. Mine Prædikener blev
  dog altid til under from Bevægelse og Aandens Flamme, og Talent til
  Fremstilling tør jeg heller ikke just frakjende mig selv. Men der maa
  være noget ved min Person, som ikke tiltaler Mængden.
  
  Jeg klagede min Nød for min kjære Biskop, og han svarede mig paa
  sin Maade ved strax med et Slagord at bestemme Sagen: »Det skal De
  ikke tage Dem nær, sagde han. Den store Mængde er ikke det samme
  som en stor Menighed. De mange er kun mange Muligheder, ikke mange
  Virkeligheder.« Det kunde han sagtens sige, han som havde begge Dele.
  Men jeg gik skamfuld og sukkende fra min Kirke og tænkte, at naar
  jeg ikke engang havde Mulighederne, kunde jeg endnu mindre haabe paa
  Virkelighederne.
  
  I Sognet laa Fattigvæsenets store Drengeskole. Den afgav en 30-40
  Confirmander hvert Halvaar, et Arbeide, som ikke kunde overkommes
  eller forlanges af Sognepræsten. Det var ulønnet, og havde desuden
  den Besværlighed, at en Del af Flokken var saa frisk indfanget fra
  Gaden, at de ikke engang kunde læse. Heller ikke kunde de rummes
  i min Stue, jeg maatte gaae hen i deres Skole og yde dem mine
  Formaninger i særskilte Timer, mens mine andre Confirmander skulde
  have deres hjemme. Imidlertid var dog det meget Besvær lønnende for
  Hjærtet. Disse Fyre, der lige let gik paa Hænderne som paa Benene,
  var forvildede nok, men i det Hele dog troskyldige og godmodige.
  Havde jeg Penge at uddele til dem, og det ikke var muligt at udfinde,
  hvem der mest trængte, da de alle syntes lige fattige, kunde jeg
  trøstig spørge dem selv. De var strax ivrige til at forklare i hvis
  Hjem det saa værst ud med Sygdom og Næringsløshed, og halede med
  rørte Miner de værste Stakler frem. Alt som jeg saa besøgte deres
  Familier rundt om i de skumle Gyder og oppe paa Tagkamrene, blev jeg
  de Fattiges Præst. Det var jeg da godt nok vant til fra Haderslev.
  
  Fra de Fattige med Tilbehør af »Halte, Blinde og Krøblinger,« kom jeg
  til dem »der ligge ved Veie og Gjærder.« Til vor Kirke hørte efter
  god gammel militær Skik Stokhuset, hvor man skyldigst bar Kongens
  Bolt og Jærn, men forresten nød en rundelig Frihed. Nogle sløsede
  af med Arbeide paa Fæstningsværkerne og i Haverne, andre arbeidede
  for sig selv i Værkstederne, men alle sonede de i Anstaltens
  Marketenderi, for Fyraften var der ikke knapt med. Røverreden var
  dengang sin Opløsning nær, da det til April skulde have Ende med
  det Væsen, og Fangerne allerede for en Del havde udtjent eller
  var blevne benaadede. En 80 Stykker var der dog endnu tilbage, en
  Elite, som havde gjort sig fortjent til at holdes paa Livstid, og
  nu skulde afgaae til Tugthusene. Jeg gik der ud hver anden Søndag,
  blev sluppen ind i den skumle Gaard mellem Skildvagter og opplantede
  Kanoner, hvoraf dog ingen vilde gjøre Mennesker noget ondt, og steg
  op under Taget, hvor et Loft var indrettet til en Slags Kirke. Der
  prædikede jeg -- efter en kort og lempelig Indgang om Straffens
  Nødvendighed og Retfærdighedens Velsignelse -- med god Fred Naadens
  og Kjærlighedens Evangelium, medens mine 80 andægtige Tilhørere saae
  uhyre tungsindige ud.
  
  Mod Foraaret tog jeg dem til Alters, og baade derved og da jeg
  sidste Søndag i Marts holdt en Afskedsprædiken for dem, forsømte jeg
  ikke, ihukommende vor fælles Frelser, at give enhver af dem Haanden,
  hvilket øiensynligt var det, jeg mest opbyggede dem med. En høi
  sorthaaret ret smuk Karl med et grulig sorgfuldt Udtryk takkede mig
  underlig tilbageholdende med den Bemærkning, at han aldrig havde
  troet, at Præsten kunde give saadan En sin Haand. Han havde været
  med, da der blev skaaret Halsen over paa nogle Uskyldige. En anden,
  en svær firkantet Mand, med en ferm Forretningsmine, blev tilbage for
  at tale i Enrum med mig. Han forklarede mig med stor Selvsikkerhed,
  at det var en Feiltagelse, at han ikke var bleven benaadet, men naar
  jeg nu vilde anbefale ham, vilde han sikkert nok blive det. Han
  saae ud, saa jeg nødig vilde have mødt ham paa en Vei. Og da jeg
  forespurgte mig om ham hos Husets Commandant, fik jeg at vide, at han
  havde været Anfører for en Røverbande i Vendsyssel, og var den værste
  af dem alle. Saaledes gaae de to Røvere paa Korset igjen til enhver
  Tid.
  
  Vor Kirke blev endelig færdig efter Restauration, og indviet i
  Efteraaret 1860. Som sædvanlig havde der været megen Snak og Strid
  om hvad der var foretaget, og Menigheden, det vil sige Blædels, var
  misfornøiet. Kirkeværgen, Hofvinhandler Lorenz Petersen, var temmelig
  egenraadig. Som en rig Handelsmand var han i Forretninger vant til at
  byde, mente ogsaa at forstaae at bygge, men var ikke nogen kirkelig
  Mand, og hørte ikke til »Menigheden.« For Indtægtens Skyld holdt han
  paa, at enhver Siddeplads skulde betales, havde derfor forbeholdt
  Sidedøre og Sidegange for dem, der havde kjøbt Nøgler, og holdt kun
  Porten aaben for de Staaende. Derover var Blædel dybt krænket paa
  Menighedens Vegne, og som Herre i Kirken bød han Betjentene at lukke
  op, Dørene fra først af, og Stolene ved Begyndelsen af Gudstjenesten.
  Saa mødte Kirkeværgen ved Døren, og med løftet Stok, blev der sagt,
  befalede han Betjentene at holde sig til hans Ordre.
  
  Det kom til hidsige Scener, thi Blædel var ingenlunde sagtmodig, naar
  han mødte Modstand. Han forlangte af os andre Kirkens Præster, at vi
  i Samling skulde gaae med ham til Kirkens Patron, Stadens Commandant,
  for i Menighedens Navn at fordre Frihed i Guds Hus. De to Katecheter
  var villige, men at fire Præster skulde træde an foran Generalen
  forat forlange noget, han ikke forstod sig paa, syntes mig dog en
  altfor snurrig Demonstration. Jeg sagde derfor Nei, og mente, at
  vilde Sognepræsten have sit Forlangende sat igjennem, kunde han mere
  passende bede General Schepelern, der vel var en Formens, men ogsaa
  en imødekommende Mand, at holde et Møde af de stridige Parter for at
  forliges om et anstændigt Forhold. Generalen fandtes villig dertil,
  og vi kom alle til at sidde om et stort Bord i hans Sal under hans
  Præsidium.
  
  Blædel førte sin Sag paa sin veltalende Maade, men ogsaa, hvad han
  altid havde Vane til, i overdrevne Udtryk. Hofvinhandleren blev
  mere og mere rød i Kammen, og da det kom til Scenen med Stokken,
  protesterede han heftig og fremstillede dette Optrin helt anderledes.
  Da reiste Blædel sig i hele sin Værdighed og sagde høit og skarpt:
  Hvad Hr. Petersen der siger, er Løgn! Generalen kaldte til Orden for
  et saa uparlamentarisk Udtryk, men Kirkeværgen var allerede faren op
  som en rasende, kunde ikke faae et Ord frem, og syntes med voldsomme
  Fagter at ville gaae løs paa Blædel, men betænkte sig dog saameget,
  at han styrtede hen i en Vinduesfordybning, og stod med bortvendt
  Ansigt og hulkede. Generalen var meget ilde stedt. Han var mindst af
  alt vant til den Slags Optræden, og det var tydeligt, at det gjorde
  ham ondt baade for den ene og den anden Part. Han betænkte sig lidt,
  da han ikke ret vidste, hvorledes han skulde tage det Væsen, hans
  Myndighed i denne Kreds var ham heller ikke klar. Saa formanede
  han i en lille Tale Kirkens Folk til Forsonlighed, og lod os gaae,
  anbefalede os nærmere at betænke os, og forøvrigt henvisende til
  Ministeriet.
  
  Saa skete der intet videre. Vinhandleren vilde intet mere have med
  Kirken at skaffe, og vi fik til Kirkeværge en Oberst, som var af
  Menigheden, og Blædel kunde siden gjøre, hvad han vilde. Jeg var lige
  saa ilde berørt af denne Scene som Schepelern, og vi afhandlede den
  jævnlig, naar jeg gjorde ham min Opvartning eller han gjengjældte
  mit Besøg. Jeg gik ogsaa til Petersen, og sagde ham, at hvorvel jeg
  nok kunde ønske noget mere Frihed i Kirken, fandt jeg dog, at han
  istedetfor Anerkjendelse af den Uleilighed, han havde havt, var
  bleven uforsvarlig behandlet; thi han havde virkelig med Opoffrelse
  af Tid og Kræfter gjort sig sin bedste Flid med Bygningsarbeidet. Han
  tog høflig mod mig, men vilde dog helst ikke see os mere.
  
  Vor egen Biskop stod jeg i al min sjællandske Tid i det bedste
  Forhold til. Han betragtede mig, noget mere end jeg fortjente, som
  sin Discipel, og behandlede mig saa venligt, at naar jeg kom til
  ham, holdt han paa mig, saa vi kunde sidde flere Timer i fornøielig
  Samtale.
  
  Han var ganske ligefrem og kunstløs i sit Væsen, og gjorde sig
  selv ingen Uleilighed med at finde paa noget at tale om. Men naar
  man bragte ham ind i noget, der interesserede ham, holdt han af at
  udtømme Æmnet og ikke som en Verdensmand at gaae fra det ene til det
  andet. Han kunde da blive saa livfuld og fordringsløs, at man kunde
  disputere med ham som en Student.
  
  Han var ingen primitiv Filosof, han begyndte ikke med Tankens Tvivl
  om alt og Naturens Atomstrømning fra Evighed til Evighed, men med Tro
  paa Sandheden af Menneskenes almindelige Syner, paa en guddommelig
  Mening med al Skabningen. At Verden er skabt i Tiden og til ved
  Tidernes Fuldendelse gjennem Synd, Frelse og Opstandelse at komme til
  evig og salig Fred var ham en afgjort Sag, som der ikke skal spildes
  Ord paa at bevise. Hans Opgave var at forme Troen for Tanken, og deri
  var han en Mester. Med overlegen Klarsyn havde han strax sit System
  færdigt, og fremlagde det med blændende Veltalenhed; men han tog ikke
  altfor meget med af Livets Mangfoldighed. Hverken historisk eller
  psychologisk trængte han dybt ind i Begivenhedernes Forviklinger
  eller Menneskelivets Dybder. I det Store havde han tænkt over alle
  Livets Former og satte dem med største Sikkerhed ind hver paa sin
  Plads, hvor de hørte hen; men det var, som han ikke ret havde naaet
  til at anskueliggjøre sig deres virkelige Udseende.
  
  Engang jeg sad hos ham, og jeg, da Talen var falden paa
  Missionsvæsnet, havde, som jeg pleier, fremhævet den katholske
  Missions Fortjenester fremfor Protestantismens kummerlige Resultater,
  fortalte jeg ham en lille Historie, som jeg havde læst i en ung
  fransk Naturforskers Reise. Denne Mand var selv en saa god Sjæl, at
  han paa sin Vandring gjennem aldrig af Europæere besøgte Egne, var
  bleven de Vilde saa kjær, at da han døde i Urskoven, begravede de
  ham smukt, og bragte trofast hans Eiendele tilbage til den franske
  Consul i Siam. Inde mellem Bagindiens Bjerge havde han gjæstet en
  Missionsstation, hvor en Biskop sad med et Par yngre Medhjælpere. En
  Forfølgelse var udbrudt, Hedningerne myrdede de Christne, og en af de
  yngre Præster havde de ikke blot pidsket halvt til Døde, men lovet
  ham, at han næste Dag skulde gjennemgaae samme Lidelse. Om Aftenen,
  da han laa og vaandede sig i sin Smerte, og hans Biskop sad over
  ham, stønnede han mest over, hvad der ventede ham næste Dag. »Trøst
  dig, min Søn,« sagde Biskoppen, »jeg skal i Jesu Navn tage den Pine
  for dig.« Næste Morgen gik Biskoppen Hedningerne imøde, de greb ham
  og udførte den grulige Straf paa ham, men dermed havde Forfølgelsen
  Ende, og Christendommen gik end mere seirende frem. Den katholske
  Biskop havde fortalt det, som noget der faldt af sig selv, siges der.
  
  Saaledes er de Folks Mission, og det den Dag idag, bemærkede jeg.
  »Hvor var det muligt?« sagde Martensen, og faldt i Tanker, uden at
  udtale sig videre. Paa samme Maade gik det en anden Gang, da jeg
  efter Talmud og Josefs jødiske Historie fortalte ham Træk af hvad
  Farisæerne var istand til at offre og lide for deres Lovsætninger.
  Intet Under, at disse Folk maatte udrydde Jesus. Han og de kunde ikke
  være i Landet sammen, sagde jeg. Men det var, som om Biskoppen ikke
  før havde havt Leilighed til at tænke paa saadanne Ting. Han var
  heller ikke tilfreds med at jeg ved mine religionshistoriske Studier
  gik tilbage til Kildeskrifterne, man kom derved ikke til noget
  Resultat, mente han. Det var nu den filosofiske Tids Orm, at først og
  fremmest skulde Systemet udformes; om det var bygget paa mer eller
  mindre grundige Studier, kom det ikke saameget an paa, man kunde jo
  siden eftergaae det.
  
  Ligefuldt var han mindst af alt den der vilde byde Skin for
  Virkelighed. Han troede paa sit System, og havde ogsaa god Grund
  dertil, da der intet overraskende eller urimeligt er deri. Han
  lærer hverken ny Christendom eller ny Verdensfilosofi, men, som en
  Cicerone i alle vore aandelige Skattes Musæum, gaaer han omkring i
  den store Samling og holder sit Lys for enhver Ting, at det maa
  sees, at ret forstaaet, er den rige Arv fra Fortiden god Sandhed[23].
  Hans Hovedegenskaber var Fasthed i sin Overbevisning og fuldstændig
  Oprigtighed, endog vidtdreven Aabenhjærtethed i sine Udtalelser.
  
   [23] Den nu herskende orthodoxe Retning med dens Sky for enhver
   dybere og aandfuld Forklaring af Helligdommene, yndede han ikke.
   »Vi leve i en realistisk Tid,« sagde han. »Dette er den kirkelige
   Realisme. Nei det kommer an paa at sætte Ideerne i Bevægelse.«
  
  Ministrene laa han alle i Strid med, vel med Undtagelse af Ørsted; og
  den fuldkommen afhængige Stilling, som Biskoppen efter vor Forfatning
  maa indtage overfor Ministeriet, kunde ikke andet end give Anledning
  til Krænkelser for en aandeligt saa høitstaaende Mand. Men han tog
  det med al Overlegenhed. »Disse Mennesker,« sagde han til mig, »de
  kommer og de gaaer, og man kan sige om dem som om Vinden, at man veed
  ikke, hvorfra de kommer eller hvor de farer hen. Kun i eet ligne de
  hinanden, at de alle er lige uvidende i de Sager, de skulle lede,« og
  saa lo han hjærteligt.
  
  Han var en from Mand, og altid inderlig opfyldt af den hellige Sag
  han førte. Det var smukt at see ham, naar han ved Talen derom lagde
  Haanden paa sit græske nye Testamente, som altid laa opslaaet paa
  hans Bord og var saa opslidt, at det næppe kunde hænge sammen,
  hvorfor ogsaa hans Hustru, da hun syntes, det blev for galt, listede
  det fra ham, og lagde et nyt af samme Udgave istedet. Skarp Modstand
  tog han ganske fromt. Om Kierkegaard talte han mere med Bedrøvelse
  end med Vrede. »Han kjender mig dog saa godt,« sagde han, »vi har
  jo været Omgangsvenner, og nu at skulle høre al den Haan, det har
  jeg dog ikke fortjent af ham.« Da Ploug angreb ham saa fælt, som
  sædvanligt knaldende løs med alle sine Vittigheder og Ukvemsord,
  sagde han bekymret: »Jeg er virkelig bange for, at Ploug er et ondt
  Menneske.« »Nei, det maa De ikke troe, svarede jeg, han er meget
  mere i private Forhold en rigtig brav Mand og en trofast opoffrende
  Ven.« -- »Ja, jeg vilde gjerne troe det, sagde Biskoppen, men hvad
  skal man sige, naar man har saadanne Artikler liggende for sig? Er
  det en Maade at føre Sagen paa, selv om man er overbevist, om at
  den er god? Saadanne Udtryk, høre de til Sagen?« -- »Nei, ganske
  vist ikke, svarede jeg, men det er jo tidt saa med disse kampfærdige
  Litterater, at de kan være meget rimelige, naar man taler med dem,
  men faaer de en Pen i Haanden, farer der strax en Djævel i dem.«
  Deraf lo han.
  
  Grundtvig, som Mynster havde behandlet saa haanlig, havde Martensen
  meget Hjærte for. Men som han selv var Ordenens Mand og havde saavel
  sine aandelige Skatte som sin Stilling i Livet klart opgjorte, kunde
  han ikke finde sig i Grundtvigs Uregelmæssigheder og Vaklen. »Han
  er ikke nær saa modig, som han lader,« sagde han. »Naar det kommer
  til Stykket, er han feig.« Og han fortalte, hvorledes Grundtvig ved
  forskjellige Leiligheder var gaaet af Veien. Deri troede jeg ham
  ikke ganske. Jeg mente, at han forvexlede Grundtvigs Eftergivenhed
  med hans gode gammeldags Tro paa, at man saavidt muligt, endog noget
  længer, maa bøie sig for sin af Gud beskikkede Biskop, saalænge denne
  er en Christen.
  
  Med alt dette var Martensen dog sin Tids største geistlige Mand, jeg
  sætter ham over Mynster. Efter Balthasar Mynster blev Fog vor Provst
  i Stadens militære Del, og han er jo min Ven, saa jeg kan visselig
  ikke klage paa min Øvrighed for den Tid, jeg var i Kjøbenhavn. Ogsaa
  min kjære Biskop beholdt jeg, saalænge jeg var i Sjællands Stift.
  
  
  
  
  ANDET KAPITEL.
  
  FAMILIELIV.
  
  
  Hovedstadsfolk pleie at have deres By meget kjær, saa kjær at de
  mene, der intet Steds i den hele Verden er til at boe uden der. De
  ægte Kjøbenhavnere have samme Følelse. Som Hellenerne havde Jordens
  Navle i deres Delfi, og Israeliterne i deres Tempelbjerg, findes
  den Helligdom ogsaa paa Hjørnet af Østergade og Kjøbmagergade, hvor
  man stiller sit Uhr. Jeg har intet imod denne fixe Idee, jeg har
  selv delt den, men den har dog sine Vanskeligheder. Jo større en By
  bliver, desto vanskeligere er det i det store Hjem at finde sig en
  Bolig, man kan føle sig saa vel i, at man fornemmer, man har selv et
  lille Hjem. Man flytter bestandig og finder det ikke, saa gik det
  ogsaa os.
  
  Bedst havde vi det, mens vi boede i Kronprindsessegade, hvor vi fra
  en tredie Sal saae ud over Slotshaven, men der var kun fire Stuer,
  og da Edle skulde have den ene, blev der ingen Spisestue. Selskabet
  var omtrent det samme som i tidligere Tider, den ene Dag var vi
  hos Familie og Venner, den anden havde vi dem hos os. Vort Hjem
  var forsaavidt lykkeligt, og vort Samliv blev i dette Tidsrum ikke
  forknyttet af nogen dybere Sorg; kun eet Savn var der nu som før i
  vort Hus, der var ingen Børn.
  
  Saa skete det en mørk Vinterdag, det var vor Bryllupsdag, den 29.
  November 1860, at min Cousine Amalie kom ind ad Døren med en lille
  tre Aars Dreng ved sin Haand. Hans Moder, hendes Søster Anna[24],
  havde i det Aar mistet sin Mand, Præsten i Landet og Ryde paa Lolland
  C. A. Gjellerup, og var i det Efteraar kommen til Kjøbenhavn med
  sine Børn, men svag som hun var og efter Flyttebesværlighederne
  sengeliggende, skikkede hun nu sin Dreng hen til os med Bøn om at
  beholde ham saalænge, til hun kunde komme til Kræfter igjen.
  
   [24] Søster til Ilia og Mathilde Fibiger, se S. 85. Udg. Anm.
  
  Smaafyren blev bænket ved Kaffebordet, og fik efter at have knaset
  sine Sukkerstykker og Smaakager nok at tage Vare paa med Billeder
  og andet improviseret Legetøi, men endnu mere med at udbrede sig om
  sine Livserfaringer. Hans Øine spillede, hans Kinder blussede, og
  han slog tappert ud med sine buttede Hænder, som altid fuldkommen
  sikker paa at have Publikum paa sin Side[25]. Saaledes sad han,
  midt i Sofaen med sit lille lyse Hoved lidt over Bordet og alle
  sine Sager bredte ud til begge Sider, da min Broder Caspar kom ind.
  »Det var da en deilig Dreng,« udbrød han, »hvad hedder du?« -- »Jeg
  hedder Karl Adolf Gjellerup, og jeg er født i Roholte den 2. Juni
  1857, for det er min egen anden Juni,« lød Svaret øieblikkeligt med
  klar Røst og fuldstændig udviklet Udtale, ikke at tale om rhetorisk
  Gesticulation. »Hvor er du kommen fra?« -- »Fra Landet By, der er et
  høit Kirketaarn, Moder har tegnet det, og jeg har sat Kulører paa med
  min egen Farvelade, som jeg fik af Tante Amalie til min Fødselsdag,
  og der er to Heste, og de er store, og der er Hans, han tager mig op
  at ride. Jeg har ogsaa selv en Hest, den har Hans gjort og den gaaer
  i Gallop. Den slog mig af, men Hans sagde, at jeg fik godt Styr paa
  den igjen. Moder har den hjemme i Stalden.«
  
   [25] En Egenskab, han ikke just har bevaret. Udg. Anm.
  
  Indtrykket af det ustandselige Foredrag var uimodstaaeligt, og
  endnu samme Aften blev vi enige om, at man ikke burde udsætte den
  tappre lille Fyr for, at han ikke skulde have nogen til at hjælpe
  ham op igjen, naar hans Kjephest slog ham af. Hans Moder fældte en
  Del Taarer, men efterat det var blevet aabenbart, at vi ikke turde
  slippe, hvad der af Enkers Værge og Faderløses Formynder var os
  tiltænkt og efterat det i Familieraad var besluttet, at staae fast
  paa den vistnok ingenlunde rigtige, men almindelig antagne Sætning,
  at en Dreng trænger til en Faders Varetægt, blev hans lille Seng
  -- den 6. Dcbr. -- sat ind i Hjørnet af vort Sovekammer, og siden
  den Tid sov vi roligere og vaagnede gladere. Det var aftalt at han
  skulde tilbringe hveranden Søndag hos sin Moder, og forøvrigt see
  hende og sine Søstre, naar de kom til os; og vi kom heller ikke til
  at fortryde det. Han fandt sig vel hos os, og vendte søvnig, men
  tilfreds tilbage; havde gjerne sine Arme om Amalies Hals, kaldte
  hende sin Moder, og talte om Moder paa Nørrebro som en Eiendel mere.
  
  Moder Amalie gav ham en mønsterværdig Opdragelse og Moder Anna
  forkjælede ham. Fader var der kun een af, destomere blev han seet paa
  som et Vidunder, men havde den Feil, at han fordærvede Drengen ved
  at lee, naar Moder krævede Alvor. Altsammen ganske naturligt og til
  Glæde for alle Parter, ikke mindst for den lille, han hang ved os
  som det kjærligste Barn, og har altid paa god barnlig Maade bevaret
  dette Forhold. Han gjennemgik hurtig en Drengs sædvanlige Stadier,
  først at være Hest, saa Kudsk, saa Konge og Keiser Napoleon med alle
  Stolene efter sig som sin Stab, og endelig at kunne læse saa høit og
  saa rigtigt, at Fader maatte ind at høre det. Saa fik han Mæslinger,
  det var en svær Tid. Naar han lod de Billeder falde, som jeg bragte
  ham, og ikke kunde fortælle mig, hvad de forestilte, blev jeg meget
  forknyt, men det varede, Gud skee Lov, dog ikke længe.
  
  Jeg pleiede at tage ham med paa mine Morgenvandringer, og skjønt han
  under sin uafladelige Tale ikke kunde faae seet til sine Ben, men
  hvert Øieblik faldt over dem og blev hængende i min Haand, var han
  dog ufortrøden. Om vi ogsaa gik over Isen og han blev rød og blaa af
  Kulde, gav han dog aldrig tabt, og saa træt han kunde være efter en
  lang Vandring, skulde Moder dog have alle vore Æventyr, naar vi kom
  hjem. Han var kun fire Aar, da vi paa en Søreise til Haderslev havde
  en fæl Storm, og han blev saa søsyg, at jeg havde meget ondt af ham.
  Men da vi naaede Fjorden og jeg bar ham op paa Dækket indhyllet i et
  Sjal, begyndte han strax med straalende Ansigt og udstrakte Arme paa
  sine veltalende Foredrag over alt hvad han saae, og holdt ved lige
  til Byen.
  
  Da han blev syv Aar, satte jeg ham i Efterslægtskolen og anbefalede
  ham paa det bedste til min Ven Brix. Men jeg var forfærdelig
  ængstelig for, hvorledes han uskadt skulde naae til Østergade, og
  fulgte ham derfor derhen hver Morgen, men kunde ikke længe blive ved
  at hente ham om Middagen for ikke at forringe ham formeget i de andre
  Drenges Øine.
  
  Da Tiden kom, at han skulde begynde paa det latinske, satte jeg ham i
  den saakaldte Haderslev Læreres Skole, fordi den var min Svogers og
  Lærerne mine Venner.
  
  Han var 17 Aar, da han blev Student, og da vi Aaret efter[26], i
  1876, holdt vort Sølvbryllup i Næsby Præstegaard hos Olaf Waage,
  reiste han sig efter at Høitidstalen var holdt, og henvendte under
  Taarer en Tale til sine Pleieforældre, takkende os for alt, hvad vi
  havde været for ham, og dertil havde gjort ham delagtig i saa mange
  kjære og betydelige Menneskers Omgang. Dermed kan jeg ogsaa omtrent
  sige, at hans Opdragelse og vor Indvirkning paa ham var afsluttet, nu
  begyndte han at gaae sine selvstændige Veie. Der kom andre Sorger,
  usigelig tunge, ligefuldt er han dog intet Øieblik bleven os mindre
  kjær, og er den Dag idag vor egen elskede Dreng.
  
   [26] _Sic._ K. Gj. blev Student 74. Udg. Anm.
  
  Alt som de voxte til, blev ogsaa hans Søstre, Margrete og Elisabeth
  os kjære, og siden vi ere komne paa Landet, har de altid tilligemed
  deres Moder tilbragt en Sommermaaned i vor Præstegaard.
  
  Medens vor Familiekreds saaledes blev udvidet, var det mindre
  Tilfældet med vort Forhold til dens ældre Led, Ilia og Mathilde. At
  vi var flyttede til Kjøbenhavn, bragte os dem ikke nærmere. Mathilde
  var fraværende ved sine Telegrafstationer, og Ilia gik afsluttet i
  sig selv sine egne Veie.
  
  Ilia havde samtidig med at vi forlod Haderslev, opgivet sin Stilling
  som Overvaagekone ved Frederiks Hospital, og dannet sig en ny
  Virkekreds. Hun vilde efter sit lidenskabelige Hjærtes inderste Trang
  have Børn, som hun kunde kalde sine egne, tog derfor Hittebørn til
  sig. Mente dog ikke dermed at danne et ordentligt Børnehjem, men
  indrettede sig efter sit verdensforsagende Sind som en fattig Kone,
  der maa slide for Brødet til sig og sine faderløse Børn. Hun leiede
  sig en af Smaaleilighederne i Østerfælleds Arbeiderboliger, og sad
  der med sine Smaa uden Tjenestepige eller anden Hjælp uden hvad hun
  kunde skaffe sig hos en Nabokone, skjønt hun efterhaanden sankede
  sig ikke mindre end sex spæde Stakler af den usleste Slags, fundne
  efter Aviser eller hos Fattigvæsenet og i Pleiestiftelser. Da saae
  man hende med et mørkt Sjal over Hovedet og en Kurv paa Armen, gaae
  til Byen for at hente sine Fornødenheder, og hjemme at feie, vaske og
  koge Mad og sidde og flaske de mindste.
  
  Et af dem kaldte hun sit eget Barn frem for de andre, som nok ogsaa
  var hendes, men dog mere fra Hjærtets Side; og efter sit mystiske
  Sværmeri talte hun saaledes derom, at man kunde fristes til at troe,
  at hun mente det bogstaveligt, eller i alt Fald havde drømt sig
  saaledes ind i den Forestilling, at hun ikke kunde undvære at leve
  i den. Det var et Pigebarn med et bredt Ansigt med sorte tjavsede
  Haar, som var fundet nøgent indsvøbt i Avispapir paa en Trappe, og
  var blevet afleveret til Politiet. Efter Bekjendtgjørelsen derom
  ilede hun strax til Fattigvæsenets Contor og fik det udleveret til
  sig. Da det var hendes eget, skulde det ogsaa bære baade hendes
  og Drømmebarnets Faders Navn, og da jeg skulde døbe det, kunde jeg
  ikke undgaae at kalde det Osvalde Fibiger. Med de andre, hvoraf dog
  nogle havde bekjendte Forældre, havde hun adskillige Bryderier, da
  Forældrene vilde gjøre sig ublu Fordel af Forretningen, men ved sin
  store Ihærdighed lykkedes det hende dog ikke blot at faae fuldstændig
  Ret over dem, men endogsaa at faa dem adopterede.
  
  Hendes Foretagende vakte al den Opsigt og Medfølelse, som hendes
  rørende Opoffrelse fortjente, saa jeg kan ikke troe, at hun havde
  behøvet at sukke i Fattigdom, dersom hun havde sat en lignende Kraft
  paa at samle Penge, som den hun satte paa at samle dem, de skulde
  forbruges til. I det mindste savnedes der ikke endog en større Sum,
  naar der var Tale om at kjøbe Barnet. At der ogsaa strømmede rigelig
  ind med gode Raad, følger af sig selv, men dem tog hun ikke imod,
  hun vilde kun hvad hun vilde, og desværre kun det, der hørte hjemme
  i Alfernes Rige. Hendes Mening var, ikke blot at hjælpe Børnene ud
  af Fattigforsørgelsens Uselhed, men ogsaa ved sin Opdragelse at hæve
  dem til Kaar, hvori alle Aandens Goder kunde blive deres Rigdom.
  Dette vilde vist nok ogsaa være gjørligt, hvis hun havde skaffet dem
  den første Betingelse for en bedre Opdragelse, et godt og hyggeligt
  Hjem. Men da nu eengang hun alene var Børnenes Moder, og ingen i den
  hele Verden maatte komme imellem dem og hende, kom der intet andet ud
  deraf end sørgelig Hjælpeløshed. Hun anstrengte sig til det Yderste,
  hun sled sig op, men, i hvad man hos Arbeidsfolk kalder 2 Værelser
  med Kjøkken alene med sex smaa Børn, og uden Kræfter til engang at
  holde Orden og Renlighed, og Børnene alene hjemme, mens hun gik sine
  lange Veie forat hente sine Fornødenheder og at besøge de formaaende
  Veninder, som støttede hende, det maatte nødvendig føre til, at
  Børnene, trods alt det Vidunderlige hun saae i dem, blev uvorne og
  snavsede Unger og Huset en sædvanlig Fattigbolig, hvis betegnende
  Lugt og mistænkelige Stole og Gulv jeg saa vel kjendte. Og saa
  dertil, at hun som altid, ved Nattetid var, ikke Forfatterinde, men
  den Digter, hvis Kald det var at lære Verden, hvad Poesi er.
  
  Et forfærdeligt Syn fra den Tid kan jeg aldrig faae ud af Øiet. En
  af hendes Smaa var død, og jeg maatte besørge Begravelsen paa vor
  Kirkegaard. Det var en skummel Vinterdag med Snepletter paa den
  opblødte Jord. Da vi var færdige med den lille Forretning hun og jeg
  alene, og jeg, mens en snavset Karl kastede Graven til, havde taget
  Afsked for at unde hende den Ensomhed, hun ikke kunde undvære, saae
  jeg mig et Stykke derfra om efter hende. Stille sammenbøiet sad hun
  paa et Gravhegn, Sneflokker faldt paa hendes sorte Kyse, og den tynde
  Skikkelse saae ud som en forkommen Fugl paa sin Pind. Det var i de
  Fattiges Gravrække, samme Sted, hvor hun selv kom til hvile.
  
  Ak ja, usigelig rørende saae hun altid ud, men ogsaa usigelig
  bedrøvelig. Det var, som man bestandig saae skrevet over hende:
  Dette kan ikke gaae. Jeg tænkte saa tidt derpaa, naar jeg saae
  hende med sin Torvekurv paa Armen og Lorgnetten dinglende uden
  paa det tarvelige Sjal med matte Skridt komme vandrende gjennem
  Kronprindsessegade, hvor vi dengang boede. Mager og sygelig, kun
  holdt oppe af den mægtige Aand, og dog ikke holdt saameget oppe, at
  det var til at komme frem. Saaledes gik hun i syv Aar, da blev hun i
  Foraaret 1867 heftig angreben af en Brystbetændelse, laa længe, og
  led meget. Det kunde lidet hjælpe, at Veninder og Venner flokkedes
  om hende. At Stuen var fuld af Mennesker gjorde den ikke mindre
  uhyggelig, og en sørgelig ensom Fugl var hun dog i Virkeligheden.
  Ingen forstod hende.
  
  Ikke før end i den sidste Samtale, jeg havde med hende, fik hun Mod
  til at tale til mig om hvad der dog altid havde været vitterligt
  imellem os, den dybeste Smerte i hendes Liv. Hun nævnte Osvald
  Marstrand, og sagde med faa Ord, hvad det havde været for en Lidelse,
  men ogsaa en Støtte for hendes Hjærte alt Livet igjennem at leve i
  denne ene trofaste Kjærlighed. Mere fik hun ikke sagt, og jeg havde
  intet at sige dertil, kun at tænke, hvad dog Menneskesjælen er for
  et ubegribeligt Væsen. Denne Mand havde hun ikke siden hun var 16
  Aar seet synderlig til, havde kun i Forbigaaende talt med ham, og
  upaatvivlelig aldrig om hvad der havde noget Sammenhæng med det dybe
  Hjærtesaar, og havde i al den Tid vidst, at han ikke brød sig om
  hende, og dog havde denne Hemmelighed hele Livet igjennem, jeg vil
  ikke sige fyldt hendes Sjæl, der var overmaade meget andet i den,
  som vistnok ligefuldt var kommet til Frembrud, men dog, da den nu
  eengang var der, været den lønlige Drivfjeder til hendes mærkelige
  Gjerninger. Den Maade, hvorpaa hun selv forklarede disse, havde vel
  tillige en anden Grund, hendes inderlige Sympathi med Kierkegaards
  Aand, men at hun blev saa greben af den, kan jeg dog heller ikke
  andet end henføre til, at hun i sin hemmelige Lidenskab følte sig,
  ligesom han, som en ensom Fugl, som »en Undtagelse.«
  
  Da jeg kom igjen, havde hun allerede Natten igjennem ligget i urolig
  Dødskamp, levende endnu, men død for Verden, og ikke længe efter at
  jeg var gaaet, drog hun sit sidste Suk, den 10. Juni 1867, anden
  Pinsedag, i sit 49. Aar.
  
  Begravelsen var en vanskelig Sag. Hun havde levet og var død som S.
  Kierkegaards aller trofasteste, maaskee eneste Discipel, og havde,
  medens han laa paa sit sidste Leie, søgt til ham, men var ikke bleven
  modtaget. Hun havde efter hans Bud holdt sig aldeles borte fra
  Kirken, og havde kun modstræbende og af udenoms Grunde besluttet sig
  til at benytte dens Hjælp ved Børnenes Daab eller Begravelse; det
  var da ogsaa kun mig, hvis Tjeneste hun vilde tage imod. Saa gik det
  da hende ligesom det var gaaet hendes Mester, at tiltrods for hendes
  Indsigelse derimod i Live kom hun dog efter sin Død til at lide
  den Tort at komme anstændig i Jorden. Hendes Søskende indrettede
  Begravelsen i Nørrebros Kirke, og jeg fandt mig ikke beføiet til
  i hendes Navn at gjøre Indsigelse, hvad jo ogsaa vilde have været
  ubegribeligt, da hun af alle blev anseet for en ualmindelig from
  Christen. Det var hun ogsaa paa kierkegaardsk Vis, men hvad det vil
  sige, vilde det have været spildt Umage at forsøge paa at forklare
  Folk.
  
  Saa holdt jeg for en overmaade stor især kvindelig Forsamling min
  Tale, hvori jeg skildrede hendes ligesaa betydningsfulde som rørende
  Korsgang, og fortav, hvad baade hun og jeg pleiede at fortie. Men
  underligt nok, af hendes Nærmeste fik jeg ingen stor Tak. Hendes
  Søstre vilde intet høre om Korsgangen, de saae den som en lykkelig
  og festlig Gang gjennem Livet, baaren af Glædens og Skjønhedens
  Engle. Og Mathilde skildrede dette i et smukt lille Skrift, som hun
  tillige med en Samling af hendes Digte udgav til hele Kvindekredsens
  Beundring og Opbyggelse. Til den Ende havde hun samlet den Afdødes
  Papirer, som var testamenterede til mig, og hvoraf især Dagbogen
  vidnede for min og ikke hendes Opfattelse. Hun beholdt dem, og jeg
  veed ikke, hvor hun har gjort af dem, jeg saae dem aldrig mere.
  Imidlertid kunde hun forsaavidt have Ret, som Ilia altid havde havt
  Styrke nok til for sine Nærmeste at holde det høie og glade Sind
  oppe, og dybere gjorde de sig ingen Uleilighed med at forstaa hende.
  
  En mere besværlig Arv efter hende fik jeg i hendes Børn. Dem havde
  hun med al Høitidelighed overdraget til mig, og der stod jeg med sex
  meget lidt lovende og daarligt nok udseende Pigebørn, hvoraf den
  ældste var ni Aar. Imidlertid var Gud baade Daarens og de Umyndiges
  Formynder. Efter en Del Forhandlinger blev de alle anbragte i gode
  Familier, dels hos velhavende Folk, der tog dem af Godhed, dels for
  Penge, der af samme Godhed indkom. Saaledes blev dog min mærkværdige
  Venindes store og fromme Haab ikke just til Skamme, men rigtignok,
  efter mit Syn, mere ved andres end hendes egen Hjælp.
  
  
  
  
  TREDIE KAPITEL.
  
  LITTERÆRT.
  
  
  Man pleier at klage over at Kjøbenhavns Præster ere saa
  overbebyrdede, at det er umuligt for dem at besørge deres Gjerning
  forsvarligt. Imidlertid, naar jeg daglig anvendte et Par Timer
  til christelige Besøg, beholdt jeg fordetmeste Eftermiddagen og
  idetmindste Aftenerne til mit eget Brug, og dertil endnu nogle
  Formiddagstimer de fire Dage, jeg ikke havde Confirmandundervisning.
  Naar jeg sammenligner dette med det Arbeide, jeg havde i Haderslev,
  hvor jeg foruden min daglige Skolegang havde to Gudstjenester hver
  Søndag og ikke stort mindre af Sjælesorg, fordi jeg forholdsmæssig
  var langt mere søgt, havde min Forflyttelse snarere medført en
  Lettelse end yderligere Bebyrdelse.
  
  Hovedsagelig kommer det altid an paa, hvad man vil bruge sin Tid
  til. Tid er, om ikke just Penge, saa dog for den der forstaaer at
  bruge den, det Mammon, som ingen kan stjæle fra mig. Jeg har derfor
  altid samlet stærkt paa Tid, og saasom jeg er meget gjerrig, havt
  alle Timer tæt besatte, alt for tæt, til min Hustrus Kjedsommelighed.
  Poesien var jeg bleven noget kjed af, siden der var kommet meget Kors
  og saa lidt Kjærlighed ud af min Kors og Kjærlighed, eller rettere,
  jeg var bleven saa usaattes med dens Muse, at jeg helst vilde lade
  være at lukke op, naar det var hende der ringede. Jeg tog derfor fat
  paa mit Studium af de gamle Religioner.
  
  Jeg har tidliger udtalt mig om, hvorledes jeg i vor Asa-Tro og dens
  Nabo, den finske, havde fundet Anledning nok til at søge den rette
  Sammenhæng i Asien, jeg vendte mig derfor til Østerland. Ifølge de
  gjængse Forestillinger maatte Veda først og fremmest lokke som det
  rette Grundlag. Den skulde dog ikke blive det for mig.
  
  Derimod fandt jeg hvad jeg søgte, i Zend-Avesta. Her er en Tro,
  som i Sandhed har kunnet gjøre et Oldtidsfolk godt, fordi den i
  Virkeligheden er den Hængsel, hvorom al Religion, der har noget
  Værd, maa dreie sig, det Renes Seier over det Urene. Det var et
  Udgangspunkt, der var værd at begynde med, og et Spor, der var værd
  at træde. Jeg tog da Texten for mig, og den er idetmindste bragt i
  Orden, takket være Westergaard. Jeg gjennemgik den Ord for Ord, og
  helmede ikke, før jeg havde hver Stavelse tydet.
  
  Det havde været det naturligste, om jeg fra først af havde henvendt
  mig til Westergaard. Det havde jeg ogsaa forsøgt, men fandt ham
  dengang ikke meget oplagt til at staae mig bi. Han havde dengang
  allerede lagt dette Studium paa Hyllen, og holdt ingen Forelæsninger
  over disse Sprog; havde vel heller ingen Tillid til en Theolog,
  der vilde forsøge sig deri. Men da L. Ussing en Gang ønskede nogen
  Oplysning fra den Side, kom jeg til at sende ham det. Han undrede sig
  over, at jeg havde faaet saa meget gjort, og fandt, som rimeligt var,
  at Westergaard var den rette Dommer over sligt; bad ham derfor om at
  læse det.
  
  Nu viste den lærde Mand sig fra en anden Side for mig. Han gjennemgik
  samtlige fire tykke Bind saa nøiagtig, at ethvert Sted, hvor han
  fandt noget at udsætte eller tilføie, noterede han det i Randen
  med Blyant. Hvad han fandt Anledning til at bemærke, var dog kun
  Smaating, som ingen Indflydelse har paa Indholdet. I dets Helhed var
  han godt fornøiet med mit Arbeide, det havde aabenbart interesseret
  ham. Han indrømmede endog, at hvad der endnu stod tilbage i fuld
  nøiagtig Oversættelse -- noget der da ikke var min Feil, men
  Videnskabens -- i Virkeligheden havde meget lidt at sige med Hensyn
  til den religionshistoriske Behandling.
  
  De Frugter, som mit Liv med de persiske Lysdyrkere siden har baaret,
  ere ikke komne andre tilgode end mig selv. En Afhandling, jeg paa
  Søren Thriges Opfordring havde skrevet til hans historiske Aarbog,
  syntes mig selv en smuk og klar Udsigt over det jeg udførligt havde
  behandlet i mit store Værk, dog blev kun Halvdelen af den trykt,
  det øvrige vilde Forlæggeren ikke have. Og mit Digt Panthea, hvori
  jeg i hele 16 lange Sange i forskjelligartede Vers skildrede Kyros'
  Kamp mod Babylon, er blevet staaende roligt paa min Hylle mellem alt
  det øvrige. For mig selv er disse Studier blevne et stille Liv i
  det fjerne Østen, og en Beskjæftigelse, som har været mig Hvile for
  Sjælen i mange tunge Tider. Jeg tilbragte al min kjøbenhavnske Tid
  dermed, og endnu en Del Aar paa Landet, saa jeg med Goethe kan sige:
  
      Zwanzig Jahre liess ich gehn,
      und genoss was mir beschieden,
      eine Reihe völlig schön
      wie die Zeit der Barmakiden.
  
  Selvfølgelig maatte dette vidtløftige Studium føre meget mere
  med sig. Det nærmest Fornødne var samtidigt at sætte mig dybest
  muligt ind i den hinduiske Litteratur, da denne baade i Aanden er
  saa beslægtet med den persiske, som to Broderfolk kunne være det
  med hinanden, og dog er, hvad det hovedsagelig kom mig an paa at
  eftervise, Zoroasters Religion et Brud med det oprindelig Ariske,
  foretaget for paa en ny Maade at fremhæve Forskjellen paa det Gode,
  Velsignelsesrige, og det Onde, det Ødelæggende, paa Livets og Dødens
  Rige saavel i kosmisk som ethisk Henseende. Zoroaster er den, der har
  opdaget denne dybeste Kløft i den menneskelige Bevidsthed, den, der
  har indført Djævelen og hans Rige i Aandens Historie.
  
  Da jeg, som sagt, ikke kunde overkomme indiske Sprog, maatte jeg
  herved holde mig til Oversættelser. Jeg gjennemgik Veda, Brahmanam,
  Purana, Manus Lovbog og hvad jeg ellers i vore Bibliotheker kunde
  forskaffe mig, mest i engelske eller tydske Oversættelser, Ramagana
  i Gorresio's 5 italienske Bind, og Mahabharata i Fouchés 9 franske,
  og sammensøgte alle de Afhandlinger i Tidsskrifterne, som jeg fandt
  tjenlige til at oplyse det store Virvar af religiøse Forgreninger.
  Jeg kom derfra til Buddhismens, baade i de indiske og chinesiske
  Lande; og føiede dertil nogen Kundskab til de chinesiske Oldskrifter
  efter Jesuiternes latinske Oversættelser, tillige med hvad jeg kunde
  opdrive af nyere chinesisk Litteratur.
  
  Af alt dette gjorde jeg mig Uddrag og systematiske Registre, og
  vedblev at skride fra den ene Religion til den anden. Jeg gik over
  til Amerika og levede med Inkaer, Azteker, Rødhuder og Eskimoer, og
  jeg behandlede efter Schoolcrafts Anvisning Indianerne og efter Rinks
  Grønlænderne ligesaa grundigt som Asiaterne.
  
  Min Plan antog efterhaanden overvættes Omfang. Min Mening var intet
  mindre end at danne et omfattende System af alle Hedenskabets,
  eller »den naturlige Religions« Former; at undersøge fra Grunden
  Religionens Væsen og Ophav, at forklare alle dens Forestillingers
  og dens Billedverdens naturlige Fremkomst og give en Udsigt over
  Forgreningernes eller de enkelte Religioners Eiendommeligheder hver i
  sin Retning, og stille dem overfor den sande Religion som den, der i
  Guds egen Aand har ladet alle menneskelige Ideer komme til deres Ret
  og endelige Forklaring.
  
  Jeg fortsatte dette Studium lige til min Alderdom, men jeg har derved
  fordybet mig i Kildeskrifter, som ene er nok til et Livs Arbeide.
  Jeg har i mine Landsbypræste-Aar baade i Sjælland og her arbeidet
  i Hieroglyferne, og kom virkelig deri saavidt, at jeg ikke blot
  fortolkede alle de Texter, der ere at faae her i Landet, men ogsaa
  for at tage det samvittighedsfuldt med Sproget, forfattede mig et
  Lexikon saa udførligt, at der i alle de Texter, der ere komne mig i
  Hænde ikke findes noget Ord, der ikke deri er forklaret i alle sine
  Betydninger. Denne ægyptiske Lærdom har jeg benyttet til et System
  af Nillandets Religion, som jeg efter min Maade har udført i 3 svære
  Bind. Den eneste, jeg har meddelt det, er M. Goldschmidt, som ønskede
  at benytte det til sin Religion. Men han fik ikke gjort synderlig
  Brug af det, da han ikke var istand til at læse Hieroglyferne. Da han
  havde forsømt Sproget, kom Nemesis over ham. Hun tillod ham end ikke
  at tolke hendes Navne.
  
  Derefter gik jeg tilbage til mine gamle Venner Israeliterne, og
  arbeidede mig igjennem deres Talmud. Jeg har oversat Mishnahs sex
  Dele og kortelig fortolket dem efter Gemarah-Glosserne.
  
  Den helleniske Litteratur havde jeg altid for Haanden. Platon og
  Digterne seer jeg af mine Papirer, at jeg i de Aaringer har taget
  det saa grundigt med, at jeg har skrevet fuldstændige Gjengivelser
  af Gangen i Platons Dialoger, og udførlige Bedømmelser af hvert
  enkelt Drama saavel Tragikernes som Aristofanes, og har endog taget
  de latinske Tragedier med, som gaae under Senecas Navn. Ogsaa
  Historikerne gjennemgik jeg, især Herodot og Plutarch, idet det kom
  mig an paa at eftervise, hvor paalidelige deres Efterretninger om
  Asien og Ægypten ere.
  
  Allermest tiltrak mig Pausanias' Reisebog. Jeg føiede Strabons
  Efterretninger til, og skaffede mig derved i Forening med Nutidens
  Haandbøger en ret grundig Kundskab til hellenisk Cultur og Folketro.
  Det var igjen et stort Studium, som tillige førte mig videre.
  
  Den stadige Paavirkning af mærkelige Sagn og klassisk Kunst, æggede
  saa stærkt til at forsøge mine egne Kræfter, at jeg ikke længere
  kunde holde den forstyrrende Muse fra Døren. Pennen havde jeg altid
  i Haanden forat ophobe mine Samlinger, og hvad var der at gjøre,
  naar den snart af sig selv skrev Vers istedetfor tøre Notitser? Der
  opstod Sagn efter Sagn. Det bedste er vel det Stykke om Sokrates og
  Aristides' Datterdatter, Myrto, som er trykt i »Ude og Hjemme«.
  
  Alt dette ligger nu hen mellem glemte Sager, men adskilligt har dog
  seet Lyset. I 1865 fik jeg udgivet et lille Bind af syv saadanne
  Stykker, som jeg kaldte »Nogle Sagn.« Bogen blev saa lidt paaagtet,
  at jeg ikke hørte andet om den, end at en Recensent, efter i Hast at
  have affærdiget en Række Smaabøger, sluttede med, at »endelig havde
  ogsaa Forfatterinden Ilia Fibiger udgivet nogle Sagn.«
  
  Saalidt Lykke end Familienavnet har gjort, har det dog havt den
  Egenskab, at der bagved det laa saa store Forestillinger om sit eget
  Værd, at det ikke har kunnet bringes til Taushed. Endnu førend jeg
  var færdig med Sagnene, havde jeg i 1863 skrevet et længere Digt i
  Hexametre, kaldet Sisyfos. Det har en religionshistorisk Mening,
  jeg vilde vise den helleniske Aands Storhed og Skjønhed, men ogsaa
  hvorledes den ikke kan faae Stenen over Bjerget, men stolt af sin
  verdslige Herlighed maa i al Evighed fortsætte sin titaniske Kamp.
  Jeg turde derfor ikke vise Høyen det, jeg var bange for, han skulde
  udstøde mig af Synagogen, og tiltrods for min Opsætsighed havde jeg
  dog Synagogen saa kjær, at jeg ikke kunde undvære den. Derimod viste
  jeg Broder Caspar det, men han dømte, at det i sig selv kunde være
  godt nok, kun var Verscæsuren ikke altid rigtig holdt efter klassisk
  Regel, og udgives kunde det ikke, da Publikum umuligt vilde kunne
  finde Smag deri. Saa rettede jeg Cæsuren og lod Digtet ligge.
  
  I 1866 føiede jeg et andet Epos til af lignende Omfang, ogsaa 12
  Sange. Det var det nordiske Sagn om Høgne og Hedin. Jeg vilde nu
  vise, at den nordiske Aand med alt sit vilde Vaabenbrag, ikke kom
  videre end den helleniske med sin Culturkamp, den aad sig selv op.
  Men det gik ikke. Hellenerne kunde man sagtens slaa sig til Ridder
  paa, de var jo nu eengang gaaede ud af Sagaen, men det frie, det
  mægtige Norden, Forjættelsens Land, der fører til Seier Folkenes
  Sag, det er Helligbrøde. Man tænke sig Freja afklædt de sentimentale
  Dyder, Dannekvindens Hjærte tilgav det ikke.
  
  Endelig skrev jeg næste Aar (1867) en Tragedie i Trimetre med
  Chorsange efter Sagnet om Helenas Død hos Pausanias. Naar undtages de
  Erinyesange, der medens Udaaden fuldføres paa den ulykkelige Skjønne,
  trække sig for længe ud, og efter deres Indhold er ubehagelige at
  følge, synes jeg meget godt om dette Stykke. Handlingen er stærk
  og spændende, og saavel ordnet og sammensluttet som i en fransk
  Tragedie fra den klassiske Tid; Indholdet er sværmerisk Erotik, og
  Versene have et frit let Sving, med velklingende og dog maadeholden
  Billedrigdom; lige til sidste Linie har jeg, klog af Skade, lagt
  den største Vægt paa den fine Smag. Men galt gik det mig ligefuldt.
  Fjenden kom dennegang fra min egen Leir, nu var det igjen ikke
  strengt nok i Stilen. Jeg havde ment saa overmaade fint psychologisk
  at forene de forskjellige Sagn, om at Helena til sin Skam havde
  været i Troia, og til sin Ære dog ikke været der, men Høyen -- for
  denne Gang havde jeg været saa uheldig at vise ham det -- fældede
  den Høiesteretsdom, at jeg paa egen Haand havde lavet en ny og falsk
  Helena. Desaarsag blev stakkels Helena ikke vel seet i det fine
  Selskab. Det har nu altid været hendes Skjebne. Jeg har jo selv
  beskrevet, hvorledes hun af den Grund blev skjændeligt aflivet; men
  ligefuldt dog ikke kan aflives, hun gaaer igjen.
  
  Af disse tre Stykker havde jeg tænkt at danne et Bind, som jeg
  kaldte »den evige Strid«. Men Tanken er eet, Handling er noget
  andet. Mine skjønne Vers blev hjemme i 13 Aar, og jeg var alt
  bleven en gammel verdensforsagende Landsbypræst. Saa traf det sig,
  at jeg engang (i 1878) kom til at rode op i en temmelig stor Dynge
  af begravede Aandsbørn, og standsede ved dette Stridens Barn. Det
  klyngede sig atter til mit Hjærte, jeg kunde ikke slippe det, og
  jeg pakkede det ind og sendte det til Edvard Lembcke, i det Haab at
  da Høiesteretsdommen ikke var proklameret, kunde den maaskee endnu
  underkjendes. Det blev den, han svarede kort og godt, at Bogen
  fandtes værdig til at udgives[27]. Meget behageligt, men hvorledes
  skulde jeg faae den udgivet? Jeg var for fattig til at betale
  Trykningen, og mit Navn var forlængst blevet saa ilde medhandlet,
  at en Forlægger vilde byde sin Dreng at lukke Skodderne. Jeg vidste
  derfor ikke bedre Raad end først at forklæde Navnet, og kalde det
  Diodoros, som skulde være en Oversættelse af mit Fornavns hebraiske
  Form, og dernæst ydmygeligst at bede min høit ansete Ven at tale min
  Sag for en ligesaa høit anseet Forlægger. Det var det snildeste, jeg
  nogensinde har udtænkt, hans Anbefaling virkede det utrolige. »Hegel
  sagde ingen Ting, men var glad og fornøiet,« skrev han, og Bogen kom
  ud. Endnu mere, under sin Forklædning gjorde den saamegen Lykke,
  at jeg i et stort Blad fik at læse en lang og grundig og overmaade
  rosende Anmeldelse, og den var til min Forbauselse af -- Erik Bøgh.
  Dog blev Bogen ikke bedre solgt, end at da jeg siden kom igjen,
  tog Hegel trævent imod mig, tog vel imod Bogen, men Lykken blev
  derefter. Forsaavidt fik Caspar Ret.
  
   [27] L. svarede dog ikke saa tørt, som man efter dette Udtryk
   maatte antage. Han skrev: »Jeg vilde anse det for et Tab for den
   danske Litteratur, der dog i vor Tid (1878) ikke har Raad til ret
   mange Tab, om Digte med en saadan Skjønhed og Fylde af Tanker ikke
   skulde komme ud.« Udg. Anm.
  
  Det jeg kom igjen med (i 1880) var en virkelig god Bog, efter mit
  Sind da. Jeg havde kaldt den ~Graabroderen~ efter Hovedfiguren, der
  paa det nærmeste er mig selv. Ved en anden, en sværmerisk og halvt
  forrykt Klosterjomfru har jeg benyttet Ilia som Model, men har dog i
  høi Grad overdrevet hendes Eiendommeligheder.
  
  I den Tid, det var det sidste Aar, jeg var i Vallensved, var jeg en
  flittig Digter, og lod desaarsag Hieroglyferne saa temmelig hvile i
  et Par Aar. Foruden mit allerede omtalte Digt ~Panthea~, som ikke er
  udgivet, men blev færdig paa Sjællands Grund, kunde jeg til Falster
  medbringe en hel Roman i fuld Nutidsstil, mit første Arbeide paa det
  Omraade. Da jeg korrigerede det i min nuværende Stue, medens jeg
  var til Huse hos min Formands Enke, morede det mig at mærke, hvor
  hendes Døttre var pinte af Nysgjerrighed forat faae at vide, hvad der
  var i de Ark, Posten bragte mig. Den nye Præst var i mange Maader
  ubegribelig, men dette var endnu det mærkeligste. Bogen er kaldet
  ~mine Søstre~, og hel Fantasi, som den er, indeholder den intet
  andet end et Par unge Pigers Hjærtens Oplevelser i deres Moders, en
  tarvelig Enkes Hjem, i en lille By i Løbet af et Aarstid. Det er saa
  lidt som muligt, dog løb den op til 400 Sider, og skaffede mig den
  Glæde ret af Hjærtet at fortælle om mit Ungdomshjem, Roskilde.
  
  Siden har jeg, foruden tre Nutids Komedier, som ikke er kommen
  længer end til min Hylle, ikke skrevet, eller rettere samlet, for
  skrevet var det til meget forskjellige Tider, andet end et lille Bind
  Smaadigte, 100 i Tallet (1884). Jeg kaldte dem ~Sorgens Genier~, thi
  de indeholde de mørke og pinlige Betragtninger, som have fulgt mig
  Livet igjennem.
  
  Saamegen Lyst jeg end jævnlig har havt til at slippe ogsaa de glade
  Fugle løs, lige fra mine første Sværmerier for min Brud til den
  gamle Mands Frydesang over sin hjemlige Lykke, saa er alt dette saa
  eget for mit indre Liv, det er saadanne Hjærtens Hemmeligheder og
  saa underlige Stemninger, at det vel endog ikke engang vilde kunde
  forstaaes selv af mine Venner, end mindre af det læsende Folk, med
  mindre jeg havde været en Mand af den Betydning, at man blot for at
  lære ham at kjende, havde villet lytte til hans Ord. Men en saadan
  Mand er jeg jo ikke.[28]
  
   [28] I Manuscriptet følger her et Kapitel (paa 125 Sider) om
   den italienske Reise, som mine Pleieforældre foretog i 1863,
   derefter et mindre Kapitel »Krigen«. Dette maatte overspringes,
   da det gaar udenfor den biografiske Ramme. Men det indeholder
   en Række Yttringer om de slesvigske Forhold, der baade ere saa
   charakteristiske for Forfatteren og tillige have saa megen
   Interesse, da de bero paa personlige Iagttagelser og Indtryk, at
   de paa ingen Maade kunde udelades. Man finder dem i en Note ved
   Værkets Slutning. Udg. Anm.
  
  
  
  
  FJERDE KAPITEL.
  
  EN PRÆSTEHISTORIE.
  
  
  Præstehistorier er der nok af i Verden, og jeg kunde gjerne fortælle
  omtrent saalænge som det skulde være. Jeg vil imidlertid kun
  berette en, som hørte til det offentlige Liv, og som fik adskillig
  Indflydelse paa min Skjebne.
  
  Jeg har aldrig beskjæftiget mig med Politik paa anden Maade end at
  jeg som Tilskuer har fulgt Begivenhedernes Gang. Desuagtet blev jeg i
  1872 indviklet i en Slags politisk Sag, som vakte en Del Opsigt. Ved
  Rigsdagens Aabning paaligger det som bekjendt Kjøbenhavns Præster
  paa Omgang at prædike ved Høitideligheden i Slotskirken. Den Præst,
  hvis Tur det var, Harald Ipsen i Citadellet, var en saa afgjort
  Modstander af al Folkefrihed, af Grundlov, Rigsdag og alt hvad dertil
  hører, at han ikke paa nogen Maade vilde forrette den Tjeneste. Han
  kom til mig i en vildt ophidset Stemning, og sagde mig, at han vilde
  ikke, han kunde ikke tale de hellige Ord til disse Mennesker, han
  vilde ikke kaste Perler for Svin eller det Hellige for Hunde, han
  var mere tilsinds at jage alt det Pak fra hinanden med en Kjep. Jeg
  maatte prædike for ham. Det var nu ingen ringe Ting at forlange, da
  denne Høitidelighed falder den første Mandag i October, altsaa i
  Reglen Morgenen efter Confirmationsdagen, og jeg havde at confirmere
  henved 100 Confirmander og vidste, hvor træt jeg efter min daværende
  Helbredstilstand vilde være. Jeg sagde derfor Nei, men Ipsen var
  ikke til at stille tilfreds. »De kan afsætte mig, men jeg gjør det
  ikke!« Han foer til Stiftsprovsten og opførte samme Scene, men havde
  der bedre Lykke. Jeg modtog skriftlig Tilhold om, at da jeg var den
  næste paa Listen, maatte jeg i Ipsens Forfald overtage Tjenesten. Nu,
  Øvrighedens Bud maa lydes, tænkte jeg, og satte mig i en temmelig
  daarlig Stemning Søndag Aften til at forfatte denne vanskelige
  Prædiken.
  
  Jeg havde valgt en Text, som gjerne kunde kaldes dristig, men jeg
  anseer nu aldrig Guds Ord for at være for dristige: »Jeg beder til
  Gud, at I intet Ondt maa gjøre. Ikke at vi skulle synes dygtige, men
  at I skulle gjøre det Gode, om end vi skulde være som udygtige. Thi
  vi formaae intet mod Sandhed men for Sandhed.« 2. Kor. 13, 7. Jeg
  havde taget dette Ord, fordi der det Aar var en almindelig Frygt
  for, at Venstrepartiet, der første Gang var kommen i Flertal i
  Folkethinget, vilde bruge sin Magt til at tvinge sit Program igjennem
  og helst styrte Ministeriet. Min Mening var ikke just at kalde dette
  ligefrem ondt, jeg vilde i det Hele ikke gjøre nogen egen Mening
  gjældende, men kun minde om, uden at sige det, at det selv i en god
  Mening muligvis kunde blive Folk til Skade, man kunde komme til at
  fortryde det.
  
  Lige foran den lave Prædikestol sad Partiets Førere med den dengang
  almægtige J. A. Hansen i Spidsen, og jeg havde let ved at see, at
  allerede Texten, som jeg læste med Eftertryk, begyndte at vække Uro.
  Anføreren fixerede mig med sine skarpe Øine, og hele Talen igjennem
  kunde jeg see hans Ansigt blive mere og mere ophidset. Min Tale var
  dog ikke til det. Tiltrods for min Ærgrelse over at være bleven
  paabyrdet denne ubehagelige Forretning var den holdt i min sædvanlige
  Stil. Vel med nogen kraftig Skildring af hvad alt Partivæsen fører
  til, men uden at paabyrde noget af Partierne det mere end dets
  Modstandere. Hovedindholdet var Opfordring til Fordragelighed og Fred
  i den christne Kjærligheds Navn. Men det hjalp ikke.
  
  J. A. Hansen sendte strax Ministeren en skarp Klage over Prædikanten,
  forlangte mig tilrettevist, og da dette ikke lykkedes, formulerede
  han siden sit Forlangende derhen, at det i Fremtiden ikke maatte
  tillades Prædikanten selv at vælge sin Text. Det var vel ogsaa
  den, der blev anseet for det egentlig fornærmelige, ligesom i
  Haderslev Hospital, hvor den fornærmede klagede over ikke just
  hvad de andre havde sagt, men at de »havde slaaet de skrappeste
  Psalmer op imod hende.« Holt var Cultusminister, og han holdt ikke
  af stærke Rivninger. Han vilde helst stille de mægtige Modstandere
  noget tilfreds og havde intet imod, om jeg fik en liden Rivaf for
  min Vigtighed. Ogsaa de øvrige Regjeringsherrer var ilde ved Sagen,
  man holder allermindst af at foruleiliges af Præsterne. Venstre var
  rasende og raabte paa, at jeg med mine Ord om det menige Folk havde
  angrebet Grundloven. Forsaavidt sandt, jeg havde ikke anseet _vox
  populi_ for _vox Dei_.
  
  Ogsaa Kirkens fine Mænd var betænkelige. Fog tog den Prædiken frem,
  han selv havde holdt for Rigsdagen, og læste den for mig som
  en Anvisning om, hvorledes sligt skulde gjøres. Den handlede om
  Alverden og dens Historie og om Fædrelandskjærlighed i Særdeleshed.
  Paa den Maade kan man unegtelig komme passende, og naar man er en
  stor Taler, meget smukt fra enhver Ting. De mere ængstelige gik
  videre. Stiftsprovst Rothe kom med sin vanlige Hast farende op til
  mig, og fortalte, hvad der var hændet ham. Han havde selv været i
  Løvens Hule, uforvarende havde han forvildet sig derind. Han havde
  confirmeret en Dreng, som Kirkebogen viste, var Jens Andersen Hansens
  Søn, men der var ved dette Navn ikke faldet ham noget mistænkeligt
  ind, før han paa sin Visitrunde stod udenfor en Dør ude paa
  Vesterbro, hvorpaa var at læse: J. A. Hansen, Rigsdagsmand. Da løb
  det ham koldt ned ad Ryggen, men i Guds Navn, en Christen maa frem,
  om Foden end skal brænde. Det var en haard Dyst, Uhyret var farligt,
  det forkyndte ham snerrende, at det ikke lod sig afspise med mindre,
  end at Ministeren ufortøvet gjorde sin Pligt og Synderen fik sin
  Tugt. Det var nu den gode Provsts Ærinde til mig, at jeg dog endelig
  maatte ydmygeligst gjøre den farlige Afbigt, vi gik mørke Tider imøde.
  
  Det fandt jeg nu ingen Grund til, men, føielig som jeg er, skrev jeg
  dog et Brev til Fjenden, om at der var ingen Grund til at tage saadan
  paa Veie, det havde ikke været min Mening at fornærme nogen, hvad der
  var sagt om Folket og dets Førere, var sagt for alle Tider og alle
  Sager, ligemeget til Høire som til Venstre, hvorfor jeg paa min Maade
  forklarede ham ganske venligt og christeligt, at han fik at tage sig
  til Hjærte, at vi alle ere Syndere, end ogsaa han. Men dermed kom jeg
  ikke videre. Som jeg ikke gjerne sender noget Brev bort uden at have
  forelagt det for min kjære Hustru, saa søgte jeg ogsaa hendes Bifald
  for dette. Men hun sagde: Nei, det maa du ikke; det vil dog blive
  opfattet, som du er bleven bange og gjør Afbigt. Heller ikke er det
  helt sandt, du har dog tænkt paa Venstre ved hvad du sagde, og dette
  er en Udflugt bag efter. Den ærlige Kvinde havde Ret, og Brevet kom
  ikke videre. Da saa Prædikenen skulde trykkes, vilde jeg igjen i et
  ganske kort Forord gjøre opmærksom paa, at min Tale lige saavel kunde
  gjælde Høire som Venstre, men heller ikke dette tillod min Censor, og
  reddede saaledes den Ære, som jeg selv sætter for lidt Pris paa.
  
  Dette kom mig i saa høi Grad tilgode, at det forskaffede mig den
  eneste Ære, der nogensinde er bleven gjort af mig. Da Prædikenen
  udkom, jublede Høirepressen for de Skrub, Venstre formentlig havde
  faaet. Poeten og Godsforvalteren F. L. Mynster skrev endog et helt
  Skrift om den Sag, hædrede mig som en Kjæmpe for den gode Sag,
  lignede mig ved Mester Ole Vind, og hvad veed jeg? og lod Piecen
  colportere over hele Landet til Agitation. Og der sad jeg, som ikke
  havde ment noget med det.
  
  Det morsomste var, at heller ikke min ærede Modstander havde ment
  noget med det. Aaret efter holdt Johannes Kok den Prædiken, som Ipsen
  havde været for rasende til at holde, og jeg ikke havde forstaaet
  at gjøre skrap nok. Han forstod det bedre. Han gik ligefrem løs paa
  Venstres Synder, og inddelte sin Tale efter de forskjellige Sager,
  de vilde sætte igjennem, belæggende enhver af Delene med de behørige
  Grovheder, smukt ordnede. Det var engang en Forargelse, men der blev
  intet talt derom. Det Hele havde været en Komedie, der skulde ærgre
  Ministeriet, og da den nu engang var opført, var der ingen Grund til
  at give den igjen.
  
  Min Sag havde imidlertid faaet det Endeligt, at den var bleven sendt
  Biskoppen til Erklæring, og det var ret noget for Martensen. Den
  brave Hyrde tog fast om Værget, naar Kirkens Ret skulde hævdes, og
  hans lange Udtalelse træffer nøiagtig min egen Mening ved hvad jeg
  havde sagt, uden at jeg i nogen Maade havde gjort ham opmærksom
  derpaa.
  
  Biskoppen skrev saaledes:
  
  Efter at Pastor Fibiger har talet om dem, der paa Thinge eller i
  Folkemøder føre deres egen eller deres Meningsfællers Sag, siger han:
  »Selv den der kløgtigst og kunstigst beregner sine Midler, slaaer
  dog som Grundfarven ind i sin kløgtige Væv den Tro, at hans Sag dog
  tilsidst er Sandhedens Sag; det er kun Midlerne, der kunne falde
  noget kunstige; og det menige Folk, som kun lidet er istand til at
  see, hvad Vaaben der bruges, kun at de føre til Seir, troer ligefrem
  paa, at Sagen der strides for, er intet andet end Sandhed og Ret.« Og
  paa et andet Sted siger han: »Hvad ere Mennesker, naar Gud fanger de
  Kloge i deres egen Kløgt, og de maa selv see, at det var Blendværk;
  naar han lader det menige Folk fare hen paa meningsløse Veie, og de
  maa selv erfare, det var Daarskab?« Af disse Steder har Hr. J. A.
  Hansen taget en Forargelse, der er blottet for enhver objectiv og
  almengyldig Grund, og kun kan betragtes som en Følelsessag for ham
  selv.
  
  Thi ingenlunde har Pastor Fibiger, som det forekommer Hr. J. A.
  Hansen, udtalt noget politisk Partistandpunkt. Han har udelukkende
  holdt sig til religiøse og moralske Synspunkter, har helt igjennem
  talt om det sandhedskjærlige Sindelag og den moralske Selvstændighed,
  der er Betingelsen for den politiske Virksomhed, naar denne skal
  blive til Gavn, uden at indlade sig paa selve det politiske Stof som
  saadant, eller paa nogen Maade at ville give politiske Raad, hvad der
  ikke hører til det kirkelige Embede, der bør begrændse sig til det
  Religiøse og Ethiske som Grundlag for det Politiske. Det vil ikke
  være muligt for nogen af denne Tale at kunne kjende, til hvilket
  politisk Parti Pastor Fibiger selv hører, eller om han overhovedet
  hører til noget politisk Parti.
  
  
  
  
  FEMTE KAPITEL.
  
  AFSKED MED DEN GAMLE KREDS[29].
  
   [29] I den udladte første Del af dette Kapitel fortælles om
   Broderen Christians Død og om Besøget i Kolding ved hans
   Begravelse (1873).
  
  
  Jeg havde levet den længste Tid af mit Liv i Kjøbenhavn, 13 Aar som
  Student og Candidat, og 15 Aar som Præst, og Staden var bleven mit
  egentlige Hjem. Udenfra seet var der intet Hus, der var mig fremmedt,
  og især i den nordlige Del, hvor jeg mest havde min præstelige
  Virksomhed, kunde jeg ogsaa ved de fleste af Husene tænke paa, hvilke
  kjære Mennesker der boede bag Vinduerne. Alle de, hvis Sorger og
  Ulykker jeg havde delt, og hvis Festdage jeg havde været med til,
  vare mig kjære. Jeg gik i Gaderne som i en Selskabssal, hvor jeg vel
  ikke kjendte alle, men jeg kunde dog ikke komme gjennem nogen Gade
  uden at møde Venner, og de pjaltede kunde ligesaa vel opholde mig
  med en Samtale som de fine. Dog som det gaaer i en god Omgangskreds,
  at i Aarenes Løb, falder snart den ene, snart den anden fra, og før
  man faaer seet sig om, bliver der tomt i Rækkerne. Præsten føler det
  mest, han maa begrave dem, han maa ligesom offre det ene Liv efter
  det andet, og gaae ene hjem. Saaledes gik det ogsaa i vor nærmeste
  Kreds. Hvert Aar maatte jeg ved Graven udgyde mit Hjærtes Klage over
  de kjære Slægtninge og Venner, og var der end altid nok af Bekjendte,
  var dog de Gamle, de egentlige borte.
  
  Den første, vi mistede, mens vi boede i Kjøbenhavn, var ogsaa den
  bedste, Familiens Sol, Farbroder Scavenius. Han var med sine 70 Aar
  endnu ganske vel tilpas, ved vanligt Humør og saae sund og rødmusset
  ud. Faa Dage før havde han besøgt os, og gjort Løier med, at han
  kunde stjæle, hvad vi havde, for vore Døre stode aabne, da han kom.
  Men en Morgen, da han vilde staae op, blev han pludselig ramt af et
  saa forfærdeligt Slag, at han ikke mere kunde give noget Livstegn fra
  sig. Kun naar hans Hustru lagde sin Haand i hans, rørte han svagt sin
  for at kjærtegne hende, som den gamle Elsker, han var. Saaledes laa
  han ubevægelig og med lukkede Øine en Uges Tid, da sov han stille
  hen, den 11. October 1861.
  
  Ved Begravelsen gjorde jeg min første Erfaring i at stede en Hærens
  Øverste tiljorde, en Tjeneste jeg fik Øvelse nok i under den kommende
  Krig. Hele Krigsstanden var samlet, Garnisonspladsen fyldt med
  Soldater og Kanonerne opkjørte, Kongen tilstede, i alle Maader fuld
  Generalshonnør. Han havde jo ogsaa været Minister, og Kongen havde
  ham kjær fra den Tid, han havde været hans Discipel. Men i min Tale
  fandt jeg mig ikke forpligtet til at tage særdeles Hensyn til den
  glimrende Forsamling. Jeg skildrede ham i jævn Stil, som han var
  imellem os og jeg bedst kjendte ham, fortalte om hans Liv i Hjemmet,
  tog endog de pudsige Træk med, og lod saa de høie Herrer om det, de
  vidste bedre end jeg.
  
  Det var yndigt at se den søde Tante i hendes Sorg. Hun græd
  bitterlig, og der var intet Haab om, at hendes Savn kunde lindres i
  denne Verden. Det var jo hendes Livs eneste og altid lige inderlig
  Elskede, der var borte; og i sin Kjærlighed var den gamle Moder
  med de mange Børn ganske som en nygift. Men overvældes af Sorgen
  kunde hun dog ikke, dertil var hun for gudhengiven. Hun sad syv Aar
  Enke med sine ugifte Døttre, de to Tvillinger, og kunde endnu gjøre
  Sommerreiser til sine Børn i Fyen og paa Langeland, saa overvældede
  en Hjærtesygdom hende, og hun sov hen den 28. Januar 1868. Det var
  streng Vinter og jeg laa i min Seng af Feber. Jeg var fortvivlet, men
  jeg sagde til Lægen: Jeg bryder mig ikke om hvad De siger, jeg skal
  og vil i Kirken. Jeg stod op, naaede derhen, og det gik, som jeg
  oftere har erfaret, at naar jeg først er indenfor Kirkens Døre, er
  Sygdommen udenfor. Jeg fik af mit fulde Hjærte og under mange Taarer
  talt over den, der i Sandhed har været mig en anden Moder.
  
  Endnu en tredie Moder havde jeg, for de kjære Kvinder har altid
  været mig gode. Det var gamle Tante Christine Møller. Hun havde nu
  siddet Enke i 26 Aar, men ført det samme gjæstfrie Hus, altid med
  sine ældre og yngre Venner omkring sig, og altid den samme statelige
  Dame, som ønskede at gjøre et godt Indtryk. Ogsaa lykkedes det hende
  ganske godt at bevare sin Aands og sit Hjærtes Evner til sine 87
  Aar, den sværmeriske Følelse, den romantiske Tankegang forenet med
  blid rolig Holdning. Ligesom Moder saae hun mig ogsaa gjerne som sin
  Sjælesørger. Hendes Religion var en naturlig ren Kjærlighed, hun
  troede paa Evigheden, men hun vilde gjerne leve, hun fandt endnu
  dette Liv skjønt. Den sidste Dag, da jeg sad hos hende og talte mildt
  christeligt, mens hun laa afmægtig hen, slog hun sine Øine op imod
  mig og sagde sukkende: Ja, det er sandt, men du kan troe, det er
  tungt at døe. En Times Tid efter, sov hun hen, den 12. Februar 1867.
  Saaledes var der nu af den ældre Slægt ingen andre end Moder alene
  tilbage.
  
  Hun var nu over 80 Aar og sad med Fred hos min Søster i Thriges
  Skolebygning. Hendes Helbred var som i alle de sidste tyve Aar
  hun levede, meget svagt, men hun holdt sin Aandsfriskhed oppe.
  Mine Prædikener, som hun i mine første Præsteaar havde havt noget
  vanskeligt ved at finde sig i, havde hun dog, da jeg forlod
  Haderslev, i den Grad savnet, at jeg regelmæssigt maatte sende hende
  dem, og hun fik dem saa kjære, at hun med egen Haand afskrev hele
  Bunker af dem, inden hun sendte mig dem tilbage.
  
  Da jeg i 1874 blev Landsbypræst, var hun 85 Aar, og jeg kunde ikke
  længer tjene hende med mine Prædikener, da jeg ingen længer skrev.
  Men jeg sørgede dog for, at min Søster hver Søndag Morgen kunde lægge
  et godt langt Brev foran hende paa hendes Seng; og saa læse det for
  hende hver Dag, til det næste kom.
  
  I Januar 1879 fyldte hun sit 90. Aar, men spandt dog endnu den Vinter
  paa sin Rok. Det duer rigtignok ikke til noget, hvad Moder spinder,
  sagde min Søster, men hun har dog alle de gode Tanker derved, som
  hun altid har rost Rokken for at sætte i Gang. Vintren gik hen som
  sædvanligt, men efter Paaske var hendes Kræfter udtømte, hun vilde
  mod hendes Sædvane i de sidste Dage i Paaskeugen ikke op af sin
  Seng. Søster Christine der vidste, at jeg skulde holde Confirmation
  om Søndagen, vilde ikke sende Bud efter mig. Saaledes skete det, at
  jeg ikke var tilstede, da Moder Søndag Morgen umærkeligt ikke mere
  aabnede sine Øine. Gud være takket for rolig Hengang hun fik. Hun
  havde i Sorg og Smerte lukket saamange af sine Elskedes Øine, nu blev
  det hende forundt ikke selv at føle Dødens Smerte.
  
  Hendes Forældre saavelsom hele hendes Slægt hviler paa Roskilde gamle
  Graabrødre Kirkegaard. Derhen førte vi hendes Legem og samledes til
  Sørgefest i Kapellet. Jeg talte som jeg efter mit Hjerte maatte tale
  over min Moder, men jeg maa ikke have været heldig med at udtrykke
  min Stemning. Caspar bebreidede mig temmelig stærkt, at det var for
  ringe, hvad jeg havde sagt. Du har dog kunnet tale over andre sagde
  han, skulde du da ikke kunne vise os et bedre Billede af en saadan
  Moder, som vi har havt? -- Ja, det er netop Sagen. Andre kan man
  løfte saa høit som Kjærligheden og Beundringen er til, men jeg idet
  mindste kan det ikke ved hvad der i den Grad er mit eget.
  
  Caspar kom selv ikke længe til at savne den Moder, han satte høiest
  af alt. Hans forskjellige Svageligheder samlede sig efterhaanden til
  Sukkersyge, og hans før saa bevægelige Skikkelse blev stiv og bøiet.
  Han arbeidede med sin vanlige Flid, følte vel, det gik mod Enden,
  men haabede dog, han skulde naae det Maal, han havde sat sig, at faae
  sit sidste Arbeide, den russiske Litteraturs Historie færdig. Det
  lykkedes ogsaa saa vidt, at en afsluttet temmelig stor Del af den,
  til Begyndelsen af dette Aarhundrede, kunde udgives efter hans Død.
  Men da kunde han ikke mere. Hans Læge skikkede ham til Carlsbad, men
  denne Kur viste sig saa forfeilet, at den tog hans sidste Kræfter
  fra ham. Dog skaffede den ham den Glæde, at han fik Leilighed til at
  gjensee sit kjære Prag, og hvorledes han der blev modtaget, har jeg
  allerede fortalt[30]. Efter sin Hjemkomst forsøgte han at ligge paa
  Landet i Torbæk, men blev bragt døende hjem og sov hen med Fred den
  4. September 1881.
  
   [30] Pag. 135.
  
  Saa maatte jeg nu ogsaa begrave ham, og nu sparede jeg i Sandhed
  ikke paa den Ros, som han havde fundet, jeg havde holdt igjen paa
  ved Moders Jordefærd. Jeg gjennemgik grundigt alt hans Væsen, og
  skildrede udførligt det samme som hans bøhmiske Ven, Kheil har
  sammenfattet i Slutningen af sit allerede omtalte Mindeskrift over
  ham.
  
  Amalies Familie har jeg altid regnet for min egen, men jeg kan
  dog ikke negte, nu da jeg er ved at overveie den Sag, at Blodets
  Baand dog gjør en betydelig Forskjel. Naturgrunden er en anden. I
  Kjøbenhavn findes den nu i Huset Holm, som dengang endnu sad i sit
  smukke Hjem, Vesterbro 125. Men deri foregik ogsaa en Forandring.
  Den gamle Frue døde i Januar 1865, og da Edvard boede i Husets
  Kvistetage, maatte Frederikke overtage Husholdningen for begge
  Familier.
  
  Conferentsraad Holm havde i sin lange Virksomhed tiltrods for
  sin Beskedenhed efterhaanden erhvervet sig en stor Anseelse.
  Som en alvorlig, from og mild Christen var han høit agtet i
  kirkelige Kredse, og Medlem af Kirkecommissionen. Og som Mæsenas
  i Kunstens Verden var han Stifter af Musikforeningen og dens
  bestandige Direktør, og i Kunstakademiet var han Æresmedlem og sad
  i Commissionen for dets Reform; da nogle Kunstnere stiftede en
  Radereforening, toge de ham til Formand og fandt sig vel derved,
  og, som jeg alt har fortalt, naar vi vilde have Kunstsager til
  Provindsen, havde vi kun at henvende os til ham. Han selv havde en
  smuk Samling i sit Hus, og havde han faaet noget nyt, var det hans
  Glæde at samle de Kyndige med Høyen i Spidsen for at nyde det med
  dem. Musikere havde han regelmæssig hos sig i gode Aftenselskaber, og
  de maatte yde deres Bedste. Weyse og Hartmann vare hans Venner, Gade
  strøg sin Violin ved Kvartetten, Heyse var Familiens Troubadur, ved
  Indvielsen af Villaen paa Vesterbro satte han en henrivende Musik til
  den skjønne fantastiske Cantate, Molbech havde skrevet.
  
  Fader Holm blev gammel og var meget lykkelig i sin Familie. Han døde
  samme Foraar som min Moder i en Alder af 85 Aar. Det var haardt for
  hans Børn, men da han var hensovet den 28. Mai 1879, samledes vi til
  en meget opbyggelig Sørgefest. Olaf Waage holdt en fortræffelig Tale.
  
  ~Høyen~ var tidligere gaaet bort (April 1870) og havde efterladt et
  smerteligt Skaar i vor Kreds. Hans Endeligt er saa smukt og sandt
  beskrevet af L. Ussing, at jeg intet har at tilføie. Hans Enke talte
  fortrolig med mig, om hvorledes Begravelsen kunde ordnes, og det
  havde sine Vanskeligheder. Han selv havde udtalt det Ønske, at der
  ingen offentlig Ære skulde vises ham, ingen Tale holdes over ham,
  som det hed. Jeg forestillede hende, at det ikke lod sig gjøre.
  Det kunde ikke hindres, at en betydelig Forsamling af Byens bedste
  Folk vilde indfinde sig, og jeg vidste af Erfaring, hvilket fattigt
  ja pinligt Indtryk det gjør, at lade et saadant Møde hengaae i
  Taushed, man fortryder det, hvilket jeg navnlig fik Bekræftelse paa
  ved Tschernings Begravelse, som jeg i 1874 fik den Ære at forrette
  Tjeneste ved. Jeg omstemte hende og hun besluttede sig til Begravelse
  fra Frue Kirke i sædvanlig Form.
  
  Høyen havde ingen Familie. Men baade han og hans Hustru vare
  saaledes, at deres Venners Børn var som deres egne. Jeg har allerede
  fortalt Exempler derpaa i den Skildring, jeg har givet af ham i
  2. Bog. H. E. Freund, død 1840, havde vel været hans nærmeste og
  kjæreste Ven, og han værnede trolig om hans Familie, den stille
  fromme Frue og hendes Børn, Victor og Olympia, hele Vennekredsen
  dyrkede dem. Det var yderst svagelige Mennesker, men af en høi Aand
  og høist elskværdige. Moderen og Datteren døde 1869, medens jeg var
  deres Sjælesørger. Victor saae ud som en Kjæmpe og tog Mad til sig
  derefter, men han var saa skrøbelig, at han ikke kunde komme en
  Gade til Ende, og ikke tale uden hvert Øieblik at puste for at faa
  Veiret. Han kom jævnlig til os, og jeg fik ham meget kjær for hans
  Liv og Munterhed og store Lærdom navnlig i Kunsthistorie, hvorom hans
  udmærkede Bog om hans Fader vidner. Efter hans Bortreise fik jeg
  jævnlig lange Breve fra ham, fulde af de skjønneste Betragtninger i
  en egen rhetorisk Stil. Han døde i Sabinerbjergene i September 1881.
  Hans Fætter, den brave og dygtige Billedhugger, Christian Freund, var
  derimod kjernesund og er det endnu. En glad Sjæl og god Ægtemand, jeg
  har selv viet ham.
  
  Den mærkelige Bolig, som Freund havde faaet malet af Hilker i den
  fineste pompeianske Stil og som i sig selv var en meget anselig
  Leilighed, gik over til H. V. ~Bissen~. Han var jævnaldrende med
  Høyen og saae ud til at være en meget kraftig Mand, men under det
  stærkt formede og skjæggede Hoved var der en spinkel nervesvag Krop.
  Han brugte altid Koldvandskur, og gik uden Hat og Halstørklæde,
  helst i Bluse, og levede strengt tarveligt. Naar han beskrev, hvilke
  Mirakler det gjorde, naar han skjældte paa Theevandsfolk og uldne
  Klæder og slog kraftig ud dertil, fornam man en Sundhedsaande udgaae
  fra ham, men det var kun Blendværk. Da han modellerede mig i 1863,
  kunde han kun arbeide en Timestid ad Gangen, hans Arme var for matte
  til at løftes længere Tid. Aaben og hjærtelig som han var, uegenyttig
  og uden Forfængelighed var det en Glæde at omgaaes ham. Han var et
  af de fortræffelige Mennesker, der har Hjærte for alt hvad der duer,
  og alt hvad der fører et naturligt Liv saa smaat det end kan være.
  Han havde sine Værksteder fulde af Træer og Dyr, Katte, Kaniner,
  Skildpadder og Firben, Slanger i Træernes Grene og Fugle i Toppen og
  han kjælede for dem alle. Og fik hans Barnebarn fat i ham, kunde han
  gaae timevis med det paa Armen og lade det nappe ham i Skjægget. Man
  sagde, han forkjælede og fordærvede Barnet, det gjorde han dog ikke,
  hans egne Børn blev særdeles dygtige Mennesker. Den ældste, Vilhelm
  er nu ligesom Faderen.
  
  Kun Christendom kunde han ikke med. Udviklet i en vantro Tid og paa
  Kant med den Tids smægtende Romantik, havde han faaet et skarpt Syn
  paa Religionen. Han levede og døde uden Kirke eller Præst, hvorfor
  skal da en saadan Mand begraves fra Kirken, hvor kun Præsten kan
  tale til hans Ære, og hvor det ikke er sømmeligt at tale uden paa
  christelig Viis? Men deri er nu vi Danske uforbederlige. Tankeløs
  Skik er det eneste, vi kunne tænke os, og at dybere Spørgsmaal
  reises, have vi Skræk for. Jeg holdt altsaa min Tale over ham i
  Frue Kirke (17. Marts 1868) og mit Sind staaer mindst af alt til at
  udelukke nogen af Synagogen. Der var jo nok at sige til den store
  Mands Ære, og det Christelige havde jeg frit Lov til at forbeholde
  mine tause Betragtninger. Om Høyens Tale over ham ved Festen paa
  Akademiet har jeg allerede talt paa sit Sted.
  
  En anden Sag var det med ~Vilh. Marstrand~, som Aaret i Forveien
  havde mistet sin Hustru (26. Januar 1867). Han var ikke den,
  der med Forstands-Ræsonnement og bar Naturtilbedelse vilde sætte
  Christendommen Stolen for Døren, han havde intet høiere Ønske, end
  at faae Guds Rige klart udfoldet for Øine og Hjærte. Kunde han det
  ikke, anklagede han ingen anden sig selv, sin flygtige Natur og sin
  Syndeskyld. Ogsaa i hans Kunst fordybede han sig med Alvor i de
  hellige Emner, og naar han fremstillede dem, havde han dybe Tanker
  derved og vidste at afvinde de noksom behandlede bibelske Scener ny
  Interesse. Den gribende Fremstilling af Thomas, som han vilde have
  skjænket til Nørrebros Kirke, for, som han sagde: Jeg maa dog ogsaa
  give mit Bidrag til Kirken, fik han desværre ikke malet, men den
  legemstore Carton, som er bleven ødelagt, synes mig det skjønneste,
  han nogensinde har gjort. Derved gjorde han sig mange Betragtninger
  over, hvorfor Thomas maatte sees staaende, ikke knælende foran Jesus.
  Han er jo gaaet hen for at røre ved ham, og nu tør han ikke, sagde
  han. Naar vi talte om saadanne Ting, og jeg baade villig gik ind paa
  hans Tanker og søgte at føre dem videre, havde han sin Glæde deraf.
  Ogsaa Bloch har jeg talt med om hans hellige Billeder, men ham kunde
  jeg mindre stemme med. Han tog det ogsaa fromt christeligt, men
  han havde ikke Marstrands sunde Sands for det naturlige, og dermed
  bibelske. At Djævelen for Ex. svæver om Bjerget, og ikke tør komme
  derop, er ikke bibelsk.
  
  Endnu mere kom dette frem ved hans Hovedværk, den store Nadvere, som
  han arbeidede længe paa, og ikke forgjæves. Det er vel omtrent det
  ypperste, der er malet her i Landet. Endelig hans sidste Arbeide, de
  betroede Pengesummer, som var bestemt til Bankbygningen, men til hans
  store Bedrøvelse blev afbrudt ved hans Sygdom, heldigvis dog ikke
  førend han havde faaet malet flere forskjellige Billeder af Scenen. I
  Anledning af dette Emne, som han selv havde valgt, havde han en Strid
  med Bankbestyrelsen. Han holdt stivt paa sit, og gjorde Paastand
  paa, at hvad man end vilde lægge deri, saa skulde Pengemændene finde
  sig i at ogsaa deres Institut paa sin Hovedvæg fik en staaende
  Paamindelse om at tone christeligt Flag.
  
  Ja, han var vistnok ingen skoleret Christen, det er i det Hele ikke
  let nogen selvstændig Lægmand, men han var en alvorlig og tænksom
  Bibellæser, og saae op til Helligdommen som det Høieste. Nu døde
  hans gode Hustru, det var et forfærdeligt Slag for ham. Det kom ham
  uforberedt, hun havde et kraftigt Helbred, men en pludselig tyføs
  Feber rev hende bort. Og som han altid havde været plaget af Tvivl
  om sit Livs og sin Kunsts Værd, var Ægteskabet blevet ham en Støtte.
  Hjemmet var blevet hans Livs Lysside, og al dets Befolkning en altid
  glædelig Gjenstand for hans Kunst.
  
  Da jeg saa Morgenen efter hendes Død fandt ham siddende i hans
  Malerstue sammenkrympet, rystet og grædende, blev jeg virkelig
  forfærdet, jeg havde ikke ventet det. Men det gaaer jo i
  Almindelighed gode Mennesker saaledes, at naar man maa skilles,
  hører det med til Smerten, at man ikke har været nok for hinanden.
  Hvorledes skulde vel ogsaa et saa kjæmpende, grublende og af Naturen
  omskifteligt Menneske kunne dele alt med sin Hustru. Ogsaa hun var
  heller ikke meget meddelsom. Men dyb Trang havde han dog dertil som
  til alt godt.
  
  Alt dette betroede han mig med sin sædvanlige Oprigtighed, men som
  alle oprigtig Sørgende trykkede ham Tanken om at skulle udholde alt
  hvad der følger med en høitidelig Jordefærd. Jeg troede derimod, at
  det vilde gjøre ham godt og sagde ham det. Det viste sig ogsaa, at
  jeg ikke tog feil deri. Vi havde i vor Kirke et Chor af gode klare
  Drengestemmer, og den uskyldige Maade hvorpaa de foredrog Psalmen
  rørte ham dybt. Og da efter den Skik, som ellers for de Sørgende er
  den sværeste, hele Forsamlingen gik forbi ham for at trykke hans
  Haand, rørte de ham saa stærkt, at han gjentagne Gange udtalte sig
  om, hvor det havde været ham kjært at trykke alle de deltagende
  Venners Hænder, og Kirken var dog overfyldt. Han var som forvandlet,
  han henfaldt i længere Tid i et formeligt Sværmeri for alle de gode
  Mennesker, han var omgiven af, og han skjulte det saa lidt, at mange
  undrede sig over hans stærke Stemning. For mig var det en Glæde at
  være Vidne dertil. Det blev et virkeligt og blivende Fremskridt
  i hans Charakter, og siden den Tid var det en dobbelt Hjærtens
  Nydelse at see ham i hans Familiekreds, naar han sad med sine Børn
  og Søskenebørn i sine Arme, og hvor de elskede ham. Det er ogsaa
  tydeligt nok at see i hans Breve fra disse Aar[31].
  
   [31] Trykt i Raffenbergs Samling.
  
  Der gik fire Aar, og hans Helbred blev efterhaanden svagere,
  medens hans Aand dog endnu holdt sig i sin Styrke. Det er de Aar,
  hvorfra Mesterværkerne, den store Nadvere og det store Billede i
  Universitetets Festsal stamme.
  
  Han havde oftere lidt af Svækkelse i Ryg eller Underliv, men hans
  muskelstærke Legeme havde kunnet bære det. Han var saa stærk, at
  naar han, for at prøve den Kur, gik hen i et Gymnastiklokale, sagde
  han leende: Det kan kun lidt hjælpe der at trækkes med en Karl. Naar
  jeg tager fat, trækker jeg ham strax overende. Nu skete det for ham
  ligesom for hans Fætter, min Broder Caspar, at hans Svækkelse viste
  sig at være Sukkersyge, og hans Kræfter tog stærkt af. Han holdt
  sig endnu til Efteraaret 1871, skjønt han gik svagt; da sank han
  pludselig uden Smerte ned af sin Malerstol, og hans venstre Side
  var lammet. Da jeg kom til ham, laa han i sin Seng, og beskrev mig
  Tilfældet, men haabede endnu at kunne reise sig. Det saae mig dog
  betænkeligt ud, da det var at vente, at Slaget vilde komme igjen.
  
  Jeg talte da til ham om Døden paa samme Maade, som vi tidt nok havde
  talt derom. Men han kunde ikke forsone sig med Døden. Jeg er saa
  rastløs, sagde han, jeg higer altid efter de store Opgaver, der
  foreligge. For at mildne Tanken havde jeg ogsaa oftere udtalt den
  Tanke, at i Evigheden vilde der vistnok blive endnu mere Skjønhed
  for en Kunstnersjæl at nyde end her; men derom vilde han intet høre,
  kun Sjæleangst og uopnaaelig Hellighed brød ind paa ham. Ogsaa havde
  han, som de fleste da have, sine lønlige Tvivl om det evige Livs
  Virkelighed.
  
  Saa var det den 15. Marts 1873, at vi stod om hans Seng og stirrede
  paa de kjære afsjælede Træk. Et Lig er en ubegribelig Ting. Man see
  kun noget paa det, saa synes man at Aasynet bevæger sig, og man
  ryster desmere, for man atter seer, det er Blendværk, kun en minderig
  Bygning, men Beboeren er borte. Hvor ofte har jeg ikke seet det? Det
  er baade til at gaae fra Forstanden af, og at miste sin Tro ved.
  
  Sørgefesten var glimrende, men ikke kirkelig. Det var i Akademiets
  Festsal, omringet af alle de stille antike Kjæmper, at jeg kom til
  at holde min Tale over ham, og en egen Sag for mig der at staae paa
  Høyens Plads. Dog er det endnu en Trøst, at det lykkedes mig at
  faae sagt saameget, at jeg ikke har mere at tilføie. Om hans Kunst
  fandt jeg mig ikke beføiet til at tale, kun om det Sind, hvoraf den
  fremkom, i det jeg skildrede hans Charakter og Væsen paa samme Maade
  som jeg har gjort det i denne Bog[32].
  
   [32] Talen findes i den omtalte Bog af Raffenberg.
  
  Endnu efter 20 Aar er det mig en stadig Sorg, at han er borte. Naar
  jeg sidder her i min Ensomhed og tænker paa, hvordan de nu alle er
  borte, er der ingen, jeg mere ønsker, vilde træde ind igjen, end den
  kjære Vilhelm. Ja, naar jeg i mystiske Timer drømmer om, hvad jeg
  kunde faae at vide, om en af de elskede Afdøde kom til mig, er der
  ingen, jeg hellere gad udspørge om Evighedens Hemmelighed end ham.
  Dog skal man ikke vente at faa Livets og Dødens Gaader løste paa den
  Maade. Man maa betænke, at om man kom til Tale med de Afdøde, vilde
  man erfare, at heller ikke de ere i Besiddelse af den Visdom, vi
  drømme om. De have ikke seet mere og forstaaet mere end de er istand
  til at fatte, og enhver fatter kun, hvad Gud giver. Enhver fatter
  sit, og jeg mit.
  
  
  
  
  SJETTE KAPITEL.
  
  LANDSBYLIV.
  
  
  Jeg havde længe følt, at jeg som Præst i Kjøbenhavn ikke var paa min
  rette Hylle, og ikke udrettede, hvad jeg burde; dog blev jeg holdt
  fast der af saa mange Baand. Nu brast det ene efter det andet, og i
  disse Dødens Aar tænkte jeg flittigt nok paa at forlade Byen. Men
  Tiderne vare vanskelige. Theologiens Glorie fra min Ungdom hvilede
  endnu som en Nemesis over den geistlige Verden i Skikkelse af en
  saadan Frodighed af Ansøgere, at da jeg efter adskillige Skuffelser,
  søgte Vallensved ved Næstved, havde jeg 73 Medbeilere at overvinde,
  og dog var dette Kald ikke større, end at Ministeren, min Regensven
  Worsaae, selv raadede mig fra at tage imod det.
  
  Det var i November 1874, at jeg drog ind i min Præstegaard, forat
  tilbringe Vintren hos Enken, Madame Buchholtz. Der saae tarveligt
  ud, Stuehuset var godt og grundmuret, opført af min Formand, men
  de øvrige Længer kun altfor maleriske, og jeg saa uerfaren, at jeg
  fandt, det skjønneste ved dem var de grønne Tage. Det blev en haard
  Vinter, og jeg kom forfrossen til Kjøbenhavn, naar jeg vilde see til
  det skjønne Hjem i Frederiksgaden, mens jeg dog allerede var saa vant
  til Kulden, at jeg ikke kunde udholde Heden i de kjøbenhavnske Stuer.
  Men da Vaaren kom, og Amalie med Søstrene, paa hendes Fødselsdag
  den 6. April, rullede ind i Gaarden i den nye Landauer, som min
  kjøbenhavnske Menighed havde skjænket mig, havde vi da aldrig seet
  saa deiligt et Foraarsveir.
  
  Nu faldt der ny Glands over Gaarden, de tarvelige Stuer kom ved Hjælp
  af vore Kunstskatte til at see ud efter noget, og den lille begroede
  Have blev taget under kunstmæssig Behandling af en Gartner, der om
  han end ikke vidste andet af sin Kunst, dog vidste, hvad æsthetisk
  Fantasi er. Jeg tog et nyt Stykke Jord ind, jeg tegnede lange flotte
  Sving paa Gangene og stampede dem af med mine Vinterstøvler, jeg
  tegnede Lysthuse og Bænke i klassisk Stil til Beundring for min nye
  Ven Tømmermanden, og Figen og Vinstok paa Solsiden, og Klematis og
  vild Vin paa Skyggesiden, og nyplantede Frugttræer og Jordbærland
  trivedes deiligt i den nye Jord under Himlens Velsignelse. Naar vi
  saa i en rød Aftenstund sad paa vor Havetrappe, beviste jeg klarlig
  for mine Tilhørerinder, at de beboede den skjønneste Plet paa Jorden,
  og da Sommergjæsterne kom, sandede de, at Beviserne var uomstødelige.
  
  Men jeg havde havt en streng Vinter at stride mig igjennem. Jorden
  frøs og Sneen føg, mens Slaget stod mellem mig og min nye Menighed.
  Min ulykkelige Rigsdagsprædiken havde forfulgt mig ud paa Landet.
  Hvermand vidste, at denne Præst var det Uhyre af en Høiremand, der
  ligefor den glorværdige Rigsdags Øine havde angrebet Kong Frederiks
  Kongegave paa Livet. Man skrev mig bekymret til fra Kjøbenhavn om,
  hvorledes det gik mig, Bønderne havde jo svoret sig sammen om ikke
  at taale mig. Jeg vidste intet derom, og forandrede heller intet i
  min Slagplan.
  
  Jeg gik først til Sognefogden, det var at tage Tyren ved Hornene.
  Skulde jeg smides ud, var det ham, der skulde besørge Forretningen.
  Store Jens Pedersen -- for der var endnu to Jens Pedersener -- var
  Egnens Fører, og vidste al Politiken udenad, han behøvede ikke at
  læse sig til den, hvad han ogsaa daarligt nok kunde, han tog den
  store J. A. Hansen under Armen paa ethvert Møde. Jeg traf ham ikke
  hjemme, men hans forstandige og fromme Kone tog imod mig med Glæde
  over at see den nye Præst. Næste Morgen, som jeg stod i min Dør, seer
  jeg den høie knoklede Sognefoged med lange Skridt, Hatten i Nakken og
  svingende sin Stok komme ind ad Porten. -- »Naa, det var kjønt, at
  De kommer, jeg traf Dem ikke igaar. Kom nu ind til en fornuftig Pibe
  Tobak og en varm Kop Kaffe, for det er koldt.« Og det kan hænde, det
  blev en ordentlig Samtale, for stortalende var han, men heldigvis,
  og det skal siges til hans Ros, ogsaa meget varmhjærtet: Da han fik
  at vide, at Præsten var en Frihedsmand, hvis høitflyvende Ideer om
  nyt Folkeliv og alt det andet, han ikke engang selv kunde over, og
  Præsten desuden var saa rask i Vendingen, at der ingen Tid blev til
  at komme til Frihedens praktiske Paragrafer, glødede hans Ansigt af
  Glæde, saa han formelig omfavnede mig, inden han kom afsted, og det
  uagtet der ingen Brændevin blev hældt i Kaffen.
  
  Det var en god Begyndelse, jeg maatte nu sørge for en god
  Fortsættelse. Jeg gik hver Dag ud at afsøge Sognet, og det var ikke
  større, end at jeg paa min Fod kunde naae til dets Grændse. Jeg
  gik ind i hvert Hus, spurgte hvem der boede, opskrev Navnene i min
  Lommebog, og satte mig saa til i fornøielig Samtale at undersøge
  Navnenes Betydning i Skikkelse af Levnedsbeskrivelse af dem alle,
  store og smaa.
  
  Og idetmindste en Gang om Aaret, maatte hele Registret gjennemgaaes,
  for at eftersee, om alle disse Bogstaver af Kjød og Blod var i Orden.
  Denne Fremgangsmaade anbefaler jeg begyndende Landsbypræster. Man maa
  være sit Folks Ven, før man kan blive dets Præst.
  
  I Sognet er der ingen Skov, men tæt om dets nordre Side breder sig
  herlige Skove. De tilhører Herremanden paa Gunderslev Holm, og han
  elsker sine Træer og lader dem staae, til de blive til brede Kjæmper.
  De nærmeste Skove gik vi ud i, naar Dagen hældede, og satte os og
  hørte paa alle de smaa Fugle som tale. De fjernere forbeholdtes
  Søndagen. Da kjørte vi en Mils Vei eller to ud, forrest Landaueren,
  derefter Fjælevognen, fra den lød der stadig Latter og Sang.
  
  Man kommer til en Skovplet, hvor Solen faaer Plads til at falde ned
  paa en Stensætning vel de 100 Alen lang, og er man behændig, kan man
  klattre op paa Overliggeren i Midten og føle sig saa stolt i Sædet,
  som den Konge der ligger derunder. Skyggerne glide sagtelig hen
  over alle de mossede Stene, og man bliver længe siddende. Endelig
  vandrer man Arm i Arm hen langs Bavelse Sø, gjennem den Dyrehave,
  hvor alle Træerne ere af dem, der skal staae, og man kommer til et
  Herberge, som Herremanden har ladet bygge paa Bakken. Søen er bleven
  blank, og de røde Skyer graane, men man vil nødig hjemad, før Maanen
  stiger. Saa kommer man endelig igjen i Vognene, de vugge gjennem
  Skovene, og man ager atter forbi den store tæt indesluttede Eng,
  hvor Taagen har lagt over alt, hvad der dandser derinde af Usynligt,
  eller sover derinde af svære Køer. De unge Piger synge, og ved det
  sidste Led siger den Kone, hvis Sorger og Glæder, man ogsaa kjender,
  venskabeligt Godnat.
  
  Det er sjællandske Glæder, og de blev nydt Aar efter Aar, uden andre
  Begivenheder, end at Pigebørnene blev ældre, skiftede ogsaa med andre
  lignende, baade Familiens og andre, vor Dreng bragte sine Venner med,
  og han selv begyndte at blive en Forfatter, som beskrev os alle,
  og vakte Oprør i Egnen, naar den gjenkjendte sine egne Figurer i de
  Bøger, han ved Juletid bragte os i Guldsnit.
  
  Livet omkring mig kunde nu være en saa skjøn Idyl, som ønskes kunde,
  men naar jeg i Skumringen atter og atter gik min Have rundt især i
  mørke Efteraarsaftener, filosoferede jeg meget over, at det ikke var
  det. Det gik mig som i Kjøbenhavn, vi vilde for enhver Pris være
  lykkelige Mennesker, og Næringssorgen kom over os. Embedet var kun
  jævnt, og som det gaaer de fleste Folk paa Landet, havde jeg ved
  at see paa Indtægterne, glemt at gjøre ordentlig Afregning med de
  Fradrag, som Skat, Skyld og alskens Udgift til landlige Fornødenheder
  medførte. Jeg fik intet af Tienden og havde kun Marken at leve af,
  men min Forpagter med sin Familie skulde ogsaa leve af den. Marken
  var god og stor, men Priserne paa Guds Gaver sank i Menneskenes Øine.
  Da han ikke kunde længer, satte jeg, hellere end at lade ham gaa
  fattig bort, hans Afgift ned med en Trediedel; og nu kunde han nok,
  men ikke jeg komme igjennem Terminerne.
  
  Saa indsaae jeg, at jeg maatte gjøre en Forandring, og igjen, saa
  nødig jeg vilde, tiltræde Ansøgerens tunge Bane. Jeg søgte flere
  sjællandske Embeder, og da jeg var velseet i Ministeriet, gjorde
  Herrerne der deres bedste for mig, men det gik ikke, min stakkels
  Rigsdagsprædiken var endnu efter mig. Ministeren, Fischer, vilde
  intet høre om mig, han ansaae mig for en af sin Fjendes, Biskop
  Martensens, vigtigste Drabanter. Der gik derfor nogle Aar, da
  blev Fischer fjernet, og mine Velyndere i Ministeriet, Linde og
  Joncquieres fik let hans Efterfølger stemt for mig. Jeg blev i
  Sommeren 1881 kaldet til Ønslev og Eskilstrup her paa Falster, med
  retsgyldigt Løfte om at faae dobbelt saa meget at bestille, men ogsaa
  dobbelt store Indtægter.
  
  Da jeg kom tilbage til min Fødeø, havde jeg vel ingen Minder om
  den fra min Barndom, men det rørte mig dog at tænke paa, hvad mine
  Forældre havde oplevet der. Da jeg saae det Hus i Nykjøbing, hvor
  jeg er født, kunde jeg ikke lade være at gaa ind og kjøbe mig en Hat
  hos den Hattemager, der boer i Stuen, for at gjøre hans Bekjendtskab
  og høre hans Fortælling om, hvad han vidste om forrige Tider. Meget
  velvillig viste han mig ogsaa den solide Decoration af marmorpoleret
  farvet Stuk, som mine Forældre havde berømmet, og som er der endnu
  ligesaa frisk som dengang.
  
  Min Fader havde sagt, at hele Falster er som en Have. Det er den vel
  ikke ganske, men naar jeg her fra mit Skrivebord seer ud over min
  aabne Gaard og over Landsbyens Tage over til Skoven, og seer den
  skifte sin Dragt mellem blaalig sort, lysegrønt, mørkegrønt og brunt,
  Aar efter Aar, sander jeg dog Faders Ord. Gaarden har jeg lagt med
  pæne Græspletter og gruset Kjørebane, og sat en klassisk Søile i
  Midten efter egen Tegning, og udført af Hjulmanden, ham med de mange
  Børn, dem jeg døber og confirmerer og vier hvert Aar. De Træer, jeg
  har sat i den, Birke og amerikanske Aske, voxe godt til, ligesom den
  klippede Hæk ind til Haven, hvor den mod Syd skraaner ned mod en stor
  Dam, omringet af gamle Træer og ældre Graasten. Den Del af Haven har
  jeg selv anlagt med meget romantiske Gange, at de Unge kunne see
  Maanen og sig selv i det blanke Vand, og vi fra det smukke Lysthus
  ogsaa see paa dem.
  
  Ønslev Sogn strækker sig langs Guldborgsund til ind imod Nykjøbing,
  og er skovrigt i Sydenden, men meget lavtliggende, desto mere
  frugtbart. Naar man hvor Landeveien høiner sig, seer ud over det, er
  det velgjørende for Øiet at see, hvor alt bugner af Træplantning og
  farverige Agre, og Sundets Blink og Lollands Skove længst ude. Ved
  Udkanterne boe nogle Herremænd, men jeg har ikke duet synderligt i
  deres Selskab, dertil er jeg altfor stiv en Aristokrat.
  
  Eskilstrup Sogn er mere bakket og ligeledes omgivet af Skove. Det
  tiltaler mig i høi Grad, at et Stykke af den store Statsskov tilhører
  mig selv, og da Skovrideren bestyrer hvad Præsten ikke forstaaer,
  maatte jeg strax opsøge ham i hans Hule, og fandt baade Hulen og ham
  meget tiltrækkende. En lang tynd Mand af min Alder med spillende Træk
  og heftige Lader, et af de bedste og hjærteligste Mennesker, jeg har
  kjendt, Kjendemærket derpaa er, at han ikke blot aldrig har eiet en
  Bøsse -- at skyde paa de uskyldige Raadyr, der hoppe i hans Skov,
  vilde han ansee for en Forbrydelse som at skyde paa Mennesker -- men
  ogsaa Smaakrybet elsker han saaledes, at han nøie seer sig for, og
  griber en i Armen, at man ikke skal komme til at træde paa Myrernes
  Sti. Da han fortalte, hvorledes han havde seet en Rotte forsvare
  sin Unge mod Katten, sluttede han: Jeg tager min Hat dybt af for
  Rotten. Og med stor Alvor gjorde han denne chavalereske Bevægelse.
  Han studerede Naturfilosofi og foredrog den begeistret. Berregaard
  hed han og var en Søn af Frederik den Syvendes gamle Ven, Generalen,
  men ham meget ulig.
  
  Jeg fandt i hans Bogskabe hele Rækker af de til det Overnaturliges
  Videnskab henhørende Værker, og da jeg altid er meget begjerlig efter
  at faae aabnet mig nye Synsvidter, studerede jeg dem flittigt og
  anskaffede mig selv de nyttigste af dem.
  
  Først det omfattende Værk af Perty, Professor i Medicin i Bern, en
  Samling af alle den saakaldte Overtros Huler og Veie, nøiagtig belyst
  med alle de Historier, der derom ere fortalte, og med Forfatterens
  egen rationalistiske Filosofi. Ved at gjennemgaae det dannede jeg
  mig strax en Forestilling om den indre Sammenhæng mellem hele denne
  Mørkets Verden, og fandt, at skjønt disse overordentlig talrige
  Fortællinger fra alle Lande og alle Tider selvfølgelig ikke saaledes
  kunne factisk begrundes, at de kunne bestaae for en modvillig Kritik,
  gives der dog indre Mærker paa, om de ere opspundne eller virkelig
  oplevede. Det virkelige Spøgeri har en egen Maade at komme frem
  paa, meget forskjellig fra romantisk Fantasi. Da Mennesker nu ikke
  kjender den, og den ikke passer til sædvanlige Forestillinger, er der
  ingen Rimelighed for, at naar saadanne Mærker bestandig komme igjen
  paa de forskjelligste Steder, i Paris eller i Assens, at de skyldes
  Indbildning. Al den Stund de ikke tiltale denne.
  
  Jeg havde allerede selv dannet mig denne Theori, da jeg siden til min
  Tilfredsstillelse fandt at den langt tidligere var fundet og anseet
  for paalidelig hos de betydeligste af dem, der have vovet sig ind paa
  dette Omraad. Hypnosen, eller som den tidligere kaldtes, Magnetismen,
  er jo nu anerkjendt af Videnskaben. Spiritismen staaer tilbage, den
  er ogsaa noget for sig og savner i høi Grad endnu sin Theori. Der er
  meget Selvbedrag eller vitterligt Bedrag i den, dog er den allerede
  nu saa grundigt undersøgt, navnlig af Physikeren Crookes i London, at
  dens Hovedphænomener maa ansees for fastslaaede.
  
  I 1888 havde vi beredt os paa en god Reise, men den blev forhindret
  ved Amalies tunge Sygdom. Det var St. Hansdag, at hun følte sig ilde,
  da vi kjørte hjem fra Hanenau Skovridergaard, hvor vi havde taget
  Afsked med vor Ven Berregaard. Hun maatte gaae til Sengs da vi kom
  hjem. Saa blev Reisen først udført næste Aar, gik opad Rhinen til
  Schweitz, hvor vi laa en rolig Tid i Brunnen i den smukke Pension Auf
  der Mauer, og havde stor Glæde af det ikke Overnaturlige.
  
  Denne Sommer 88 var en grusom rystende Tid, ikke ulig den i 1857, men
  min Elskede forvandt dog ganske godt dette Angreb. Døden havde kun
  banket paa. Ikke som da den tidligere havde seet ind til os, da fik
  den Overmagt, og det kunde ikke forvindes. Det var Søster Edle, den
  da tog fra os.
  
  Sidst i Juli 1882 maatte hun underkaste sig en Operation, men
  derefter var hendes Kræfter udtømte. Hun laa i otte Dage uden klar
  Bevidsthed, da sov hun hen, den 5. August 1882.
  
  Jeg gik hjemme i min Have, sorrigfuld i min Ensomhed. I en skyggefuld
  Gang kom der mig da et Syn forbi, et Tankesyn, med de legemlige Øine
  saae jeg intet, men saa levende var det dog, at jeg aldrig kan glemme
  det. Jeg saae Edle vandre roligt hen forbi mig med sit blide fromme
  Aasyn. Hun var helt klædt i Hvidt og gjorde et Indtryk paa mig ganske
  som jeg saae en Engel. Ved hendes Side gik Amalie og bøiede sig
  bekymret ind mod hende. Det var i de Dage hun laa paa sit Dødsleie,
  og hendes Søster sad over hende.
  
  Hun havde elsket vor Karl ligesaa høit som vi selv, og testamenteret
  ham en Del af sin lille Formue. Dette satte ham istand til at gjøre
  den Reise, han har beskrevet i sit »Vandreaar«, og som i mange Maader
  skaffede ham et betydeligt Udbytte som Forfatter og Verdensmand.
  
  Imidlertid levede vi vort sædvanlige idylliske Liv. I den stille
  Vinter rykke vi nærmere sammen om vor Lampe, læse sammen og bearbeide
  det Læste fortrolig med hinanden. I Sommertiden lukke vi Naturens Bog
  vidt op, og det er Umagen værd her paa vor Ø.
  
  Næstefter at kunne see henover Menneskers Boliger, og kunne sige, i
  dem alle boer mine Venner, er da ogsaa det at see ud over et Land,
  man har kjært som sit Hjem, det der gjør Sjælen mest godt. Veien
  til Eskilstrup er for Folk uden Sjæl kun en kjedelig Landevei,
  men mig fryder den, hvergang jeg kommer der; og naar jeg seer det
  rigtbebyggede Land og over det det røde Taarn hæve sig -- for vi boer
  ikke i et Land som Tydskland, hvor man ikke seer en Menneskebolig før
  man kommer til Byen -- siger jeg: hvilket Land i Verden har saadanne
  Kirketaarne, og saa ordentlig opstillede, at man overalt kan see fra
  det ene til det andet og til flere endnu? Ikke saadanne Træspidser,
  der see ud som de i Legetøisæsker, nei, svære Fæstningstaarne paa
  Guds Borg, der sige: Lad see, om I kan flytte os.
  
  Jo, Ære være vore Landsbykirker! I Storstæder kan man gjerne see ned
  paa dem som paa alt andet, men paa Landet er det dem, der bærer det
  Hele. Og saa er de fra de Tider, da vort Folk dog vandt nogen Seire,
  siden har vi ikke forstaaet andet end at dukke os for Nederlag. I
  Eskilstrup Kirke havde jeg opdaget, at der under Kalken i Choret
  sporedes en Del punkterede Ringe, der maatte være Glorier, og jeg
  fandt, at deres Glorier ikke burde fordunkles af Tidernes Daarlighed.
  Jeg talte til Musæumsdirektøren derom, og han sendte Professor
  Kornerup fra Roskilde hertil. Det var noget for ham. Den ligesaa
  livlige som lærde Mand klattrede med sine 68 Aar til min Forfærdelse
  rask opad de høie Stiger og bankede løs. Først paa den lange Række
  af 13 Glorier, der sidde over Chorbuen ud imod Kirken, upaatvivlelig
  Herren midt i sin Apostelrække. Jeg havde ventet mig meget af den.
  Men ak, Farven var aldeles forsvunden, som det synes, afskrabet
  med Flid. Men inde i Choret var vi heldigere. Midt i Alterapsissen
  kom en stor Regnbueglorie frem, og i den Marias Kroning. Derom
  Evangelisternes Emblemer, og under neden atter tolv Apostelmænd. Paa
  den søndre Sidevæg en stor Forestilling, Flugten til Ægypten. Josef
  holder Grimen paa det kjære fromme Asen, og foran gaaer en Række
  store Engle.
  
  Mest fornøier mig de fire Apostle, der staae ved venstre Side af
  Altret, kun et Par Skridt fra mig. De er godt og ganske naturalistisk
  tegnede, og ligne mest gode fromme Landsbypræster, der ikke agte
  at skrue sig op til at see ud som Apostle, kun at være kjære
  Embedsbrødre. Og saa er de fra Valdemar Seirs Dage. Snart 700 Aar har
  de siddet under Kalken uden at forsage, fordi ingen vidste, at de
  var til. Men nu steg de frem, og Professoren, som kan alt kirkeligt
  Billedværk paa sine Fingre, vidste strax at datere dem. Mig er det
  en Bestyrkelse at vide, at naar Biskop Absalon visiterede, kunde han
  finde samme Slags Præster i vore Kirker som vor nuværende Biskop.
  
  Det var nu iaar. Men heller ikke de øvrige tolv Aar, jeg nu har
  været her, har jeg savnet lærd Bistand. Den ypperste Mand her var
  Biskop Monrad. Han var ikke altid let at omgaaes, men jeg skal dog
  ikke klage paa ham, da det snarest var min egen Skyld, naar det ikke
  ganske gik som det skulde. Han saae mig gjerne hos sig, og læste med
  Interesse mine Bøger, kunde ogsaa betroe mig sine sjælelige Sorger.
  Den Egenskab, jeg af alle hans mærkelige Egenskaber satte mest Pris
  paa, men som var mindst bekjendt af dem, der kun saae ham paa den
  politiske Kampplads, var den, at han ikke blot var mild i sin Dom,
  og kunde ikke lide, at der taltes ilde om nogen, men saa streng mod
  sig selv, at naar han havde noget ubehageligt Sammenstød med nogen,
  kunde man være vis paa næste Gang at finde ham saa meget mere venlig.
  Grunden var, at han i Dybet var en virkelig from og derfor kjærlig
  Sjæl. Den klare og skarpe Jurist som han var, var der inderst i ham
  en dyb Tro til Mennesker. I Politik troede han, at kunde faae dem
  til, hvad der for ham stod som det Rette, og blev skuffet deri. I
  Theologien fandt han sig mest fortrolig med sine Kirkefædre, dem han
  altid sad fordybet i; men var desuagtet streng confessionel. Han var
  et rigtig Pligtmenneske. Da jeg sidste Gang var hos ham, sagde han:
  De kan troe, det er en Prøvelse saaledes at føle, at dette gamle
  Menneske ligesom trinvis synker sammen, det er som at mærke, at det
  Jordiske smulrer bort. Dog sad han endnu og arbeidede og hurtigere
  end andre. Kort efter faldt det sammen. Hans Hustru reiste bort paa
  et Par Dage for at see til sin døende Fader. Ved Afskeden sagde han
  til hende: Du seer mig sandsynligvis ikke mere. Og det skete. Mens
  han sad ved sit Arbeidsbord, sank hans Hoved ned over Bogen, og hans
  Liv var ude. 1887.
  
  En anden ganske forskjellig Ven har jeg nydt meget godt af i den
  sidste Periode. Det er Filosofen Harald Høffding, Karls Fætter. En
  rolig, mild, høist omgjængelig Mand. Han kommer her gjerne engang om
  Aaret og tilbringer en Uges Tid her, roser vort Hjem og er selv et
  lysende Exempel paa godt gammeldags Præstegaardsliv. Han er en god
  Theolog og kjender alt, hvad der fra den Side kan siges, men han har
  opgivet at bruge det, for at tage Livet ene fra den ethiske Side.
  
  Om der er et andet Liv end dette, hvad man kalder et evigt, lader
  han staae hen. Det vil vise sig, om der er, siger han. De mystiske
  Tildragelser, jeg har talt om, gaaer han ind paa, naar man blot ikke
  deraf vil bevise et Rige bagved Døden, men blive ved det, der er
  fundet, at Sjælelivet har i visse Tilstande et større Omfang end i de
  normale. Underligt nok ville de fleste Præster ikke engang indrømme
  det, de kalde det altsammen Djævelskab. Endog Monrad var af saadan
  Mening. Man skulde dog synes, at denne »Occultisme« maatte ligge en
  Christen nær. Men derom vilde Monrad intet høre. Da jeg engang talte
  til ham derom, sagde han strengt afvisende: »Dette er jeg aldeles
  udenfor.« Saa fik jeg da at tale om andre Ting.
  
  Men hvad saa end Theologerne sige, saa gaaer Tiden, og Verden
  forandrer sig, og Theologerne med. Siden Oldtidens Undergang har
  den vel i ingen Tidsalder saaledes skiftet Udseende, som siden
  Tændstikkerne og Galoskerne blev opfundne. Der bliver nu i hvert Sogn
  bygget idetmindste en Snes nye Steder om Aaret, og Bønderne begynde
  at bygge Villaer med Architectur.
  
  Ogsaa Oplysningen er naaet til sit Høidepunkt, eller vel allerede
  ud derover og ifærd med at liste den kummerlige Vei nedad mod raa
  Smagløshed. I Oldtiden fik den sin Fuldendelse i to Skikkelser,
  i Verdens Konge Augustus og Guds Riges Konge Christus. Efter dem
  blev den ført ud i det Brede ad alle Verdens Landeveie. Videnskaben
  samlede til Dynge, beskrev og ordnede, de Guds Mænd prædikede
  og fortolkede, sloges ned, men sloges dog endnu mere om Magten,
  men intet virkeligt Fremskridt kunde mere gjøres; Aandens herlige
  Kræfter gik hurtigere tilbage, end Samtidens Tanker selv var istand
  til at fatte. Verdensaanden har kun det Indhold den har. Naar det
  er forbrugt, kan Livstræet ikke brede sig videre og ikke bære bedre
  Frugt. Det kan lægge sin Sæd for kommende Slægter, men det tager de
  tusinde Aar, inden de kunne begynde at hæve den, og atter tusinde
  Aar, inden de forstaae, at de ikke er komne videre end det de
  forefandt.
  
  Paa en Maade ligner Slægten det enkelte Menneske, men det er kun
  tilsyneladende. Slægten er et Naturvæsen med denne Verdens Kaar, og
  det er rigtigt at kalde den et Træ, forsaavidt dette staaer sin Tid,
  saa ældes det og giver Plads for andre Træer, der igjen ikke komme
  videre. Men det enkelte Menneske har i sit Indre en anden Verden.
  Hvad vi have af Slægten, udfolde vi i vor jordiske Levetid og naae
  vort Høidepunkt i godt eller ondt, men da indtræder Forskjellen.
  Forsaavidt vi er aandelige Mennesker, gaae vi ikke tilbage, tvertimod
  hvad vi have vundet, bliver altid klarere, stærkere og mere
  livsfriskt. Vi lægge ikke blot Sæden for andre, for selv at døe,
  men vi staae, naar det udvortes Menneske gaaer til Grunde, i det
  indvortes som endnu unge, og yngre end nogensinde, beredte til selv
  at være det nye Liv -- ogsaa i det Onde.
  
  Og medens jeg er ifærd med at see mit jordiske Liv til Ende, skulde
  jeg endnu overtænke, hvad jeg har faaet ud af dette, og hvad jeg har
  af Indhold til at gaae et nyt Liv imøde. Saa er dette da det Udbytte,
  jeg har af mit Liv, at det er blevet mig forundt at elske, elske alt
  det Gud elsker, alt det, som han i sin første Velsignelse har givet
  Mennesket at herske over, og i sin anden at beherske med Kjærlighed
  -- Fisken i Havet, Fuglen under Himlen og Kvæget og al Jorden og
  alt det Kryb, der kryber paa Jorden, endelig ogsaa det der groer op
  af Jorden til vor Beundring, vor Aands og vort Legems Føde, den
  moderlige Jord, og Luften, der vifter over den, og Vandene, der kvæge
  den, og Sol og Maane og Stjerner, som han lader opgaae over baade
  Onde og Gode, henrykkes over alt det vidunderlige Farvespil, Lyset
  lader det sees i.
  
  »Men Menneskenes Børn har han allermest kjær, Gud aander paa Øiet,
  naar det græder.« Saa har jeg da mest elsket Mennesker, jeg har ikke
  kunnet andet, de har mit Hjærte, blot jeg seer dem. Mit Livs sande
  Udbytte er mine Venners Kjærlighed, og deraf er den rigeste Skat
  atter den, jeg har hjemme ved min Side.
  
  »Nu hælder Aaret i sin Gang, snart ødes Eng og Lund. Farvel med al
  din Lyst og Sang, du korte Sommerstund!« Jeg sidder her og seer
  Birkens Løv hænge gyldent og den kobberbrune Skov bagved, og Naboens
  Mark, hvor den unge Sæd spirer saa saftig grøn, saaledes er Livet.
  Saa usigelig skjønt, at ingen kan male det saa fint, og ingen tænke
  sig det saa yndigt. Men i Nat raste Storm og Regn, saa min Hustru
  forfærdedes. Alt dette maa forlades, alt dette maa komme til Ro.
  
  Det er en trist Psalme den: »Gaa nu hen og grav min Grav,« mit
  Sind kan ikke stemme med den. Jeg kan ikke sige: »Ak, i Verden er
  der koldt, alt dens Lys er kun en Skygge.« Dog kalder jeg det en
  Høitidsdag, den da der skal siges: »Far da vel, det er fuldbragt,
  Dagens Sol og Nattens Stjerne!« Det er saa festligt at tænke paa at
  skulle see den Sol, som aldrig gaaer ned, og de Stjerner, som ere
  Englenes milde Øine. Jeg længes efter at skue Evighedens Dybder, og
  efter alle de Sjæle og alle de Helligdomme, jeg længes efter at falde
  ned for min Frelser og bekjende alle mine Synder.
  
  
  
  
  NOTE.
  
  ~Udtalelser af Forfatteren om de slesvigske Forhold~.
  
  (Jfr. Anmærkning Pg. 346).
  
  
  I Tilslutning til den Bemærkning hvormed tredie Bog ender, minder
  Forfatteren i Kapitlet »Krigen« om sin Misfornøielse med de politiske
  og administrative Tilstande i Slesvig og den dertil hørende Tænke-
  og Udtryksmaade -- »en den Gang temmelig enestaaende Mening« -- og
  udtaler sig nærmere om den daværende Stemning, at »al vor Fortræd var
  tydsk, Danmark Guds Have, vort Folk hans Kjæledægge, Hjertefolket,
  den syvende Menighed, alle yndige Dyders Hjem og alt fromt Barnesinds
  Vugge.«
  
  Under dette Tryk gik det mig nu saaledes, at jeg ikke kunde finde,
  det sømmede sig for os at mene, at Tydskerne ere en saa usel
  Menneskerace, at de næppe har Lov til at være til, end sige at gaae
  i Spidsen; al den Stund, min historiske Kundskab gik ud paa, at vor
  Plads i Verden saa temmelig er at være deres aandelige Vasaller. Men
  at blot den Ting at være en Tydsker, at tale det store Sprog, og at
  have det kjært, skulde kaldes en Ulykke og en Nedværdigelse for et
  Menneske, og forsaavidt han selv vilde vælge det, maatte forbydes
  ham, kan man vel smile ad som en Dumhed, men det er dog tungt, naar
  alt Folket hildes i Dumheden.
  
  Sit politiske Udslag fik nu dette Væsen i Sprogrescriptet, den
  skjønneste Blomst af vor Statsmandsvisdom, Danskhedens beundrede
  Storværk, hvis Retfærdighed var saa klar, at den var ligefrem til
  at tilbede. I Virkeligheden dog den Forholdsregel, der selv om den
  ikke hovedsagelig kan have forvoldt vor Ulykke, dog fra sin Side har
  gjort, hvad der for det første kunde gjøres for at skyde til det
  hældende Læs. Men ingen turde tvivle om den gode retfærdige Sag. Nei,
  ingen uden tilfældigvis de to Mænd, som allermest havde Myndighed til
  at tale om den. Det var Grundtvig, for han vidste, hvad Frihed er,
  man kan og maa dog ikke binde Munden paa Mennesker. Og Martensen, paa
  eengang en af dem, der mest i Virkeligheden elskede sit Fædreland og
  har vovet sig meget vidt for at forsvare dets Sag, og tillige som
  født Flensborger bedst kjendte det omstridte Land. Men der var ingen
  Ende paa det Skrig, der reiste sig imod ham, og ikke er forstummet
  lige til nu.
  
  Ogsaa jævne Folk indsaae det, naar de vilde, og naar de saae den
  Elendighed, der fulgte deraf. Min redelige og fromme Ven Vilhelm
  Holm havde været i Angeln paa en Sommerreise, og beskrev mig i et
  Brev det sørgelige ved at see Præsterne prædike for tomme Bænke,
  og at være nødte til at gjennemføre Dansk i Skoler, hvor det ikke
  blev forstaaet, og ingen havde Lyst til at lære det; ikke at tale
  om alt det øvrige Spioneri, som hørte til for den, der baade af
  Pligt og Lyst var sin Regjerings Mand i Sognet. »Nei, at være mere
  Politibetjent end Præst, skal jeg virkelig ikke have noget af,«
  sluttede Vilhelm. Men Fædrelandets Sag, svarede man. At slaae de
  Slyngler ned, og at gjenindsætte Dansken i dens ældgamle Rettigheder
  osv. Ak ja, ældgamle, men desværre ikke nulevende. Jeg hørte en Præst
  forsvare det danske Kirke- og Skolesprog i hans Sogn med at han
  virkelig havde fundet en gammel Kone, der endnu talte dansk, og han
  var ganske rørt derover.
  
  Sin kjære Familie, som man elsker for Liv og Død kan man dog, om man
  er et ærligt og christeligt Menneske, ogsaa see Feil hos og bedrøves
  over. Men at tale om Feil hos det mageløse danske Folk -- naar det
  da ikke var den Feil, ikke at være haardt nok og hade nok -- var
  saa forbudet som en Overtrædelse af Guds store Bud, og undergivet
  en temmelig streng Straf, den at udelukkes af menneskeligt Selskab.
  Vilde man gjøre det offentligt gjældende, kunde der vederfares En
  noget værre.
  
  At give en virkelig fri Forfatning som i Kongeriget kunde ikke
  ladet sig gjøre, Forsøget med Rigsraadet førte til intet. Men en
  haard Absolutisme af den gamle Enevældes Skole kunde dog heller
  ikke gjøre godt, som nu Tidsaanden var rykket frem. Dog fik vi hvad
  endnu værre var, en Absolutisme kun til Værn for den ene Synsmaade;
  og et Tvangsregimente, der føles dybt ned i det daglige Liv kunde
  ikke andet end opirre. Dansk Væsen skulde herske, og vilde desværre
  undertrykke. Ingen Tale om nogen Slags Forhandlingsfrihed. Intet
  tydsksindet Blad kunde udkomme, og hvad der indførtes fra Tydskland,
  blev confiskeret paa Grændsen; undertiden ogsaa hvad der kom fra
  Danmark, naar den skarpe Censur ikke fandtes tilstrækkelig. Al tydsk
  Undervisning i hvad af Land, der laa nordenfor Sprogrescriptets
  Grændse, var forbudt. En ellers meget spagfærdig Candidat, som
  underviste en Snes Drenge fra de tydske Familier i Haderslev, fik
  Ordre til at lukke, og to gamle Søstre, som i al Loyalitet nærede sig
  med en lille Pigeskole, holdt sig kun ved personlig Velvillie.
  
  Det værste var dog det Overmod, hvormed tydsk Sprog og Dannelse blev
  behandlet i det daglige Liv. Det var Synd at sige at Tydskerne vare
  opsætsige. Hvor de traf sammen med os, hørtes der aldrig et tydsk
  Ord af dem, de talte dansk, saa godt de kunde; og idet mindste for
  mig, som saae med deltagende Øine, saae det ud, som de ængstelig nok
  listede sig langs Murene i deres hjemlige By, og deres Kvinder og
  Børn tav stille, naar de kunde frygte, en Dansk kunde høre, hvad de
  sladrede indbyrdes. Der var en almindelig Følelse af, at Tydsk og
  Tydskere havde egentlig ikke Lov at være i Landet. Kom de saa for en
  Embedsmand, fik de det at mærke.
  
  Vor Amtmand, ellers en fin og forekommende Mand, fortalte os til en
  Cigar efter Bordet, hvorledes han bar sig ad, hvorledes vi altsaa
  alle burde bære os ad:
  
  »Naar nogen kommer og taler Tydsk i mit Contor, lader jeg ham vide,
  at det Sprog bruges ikke her. Naar han da beklager, at han ikke
  er istand til at forstaa mig, da han er en Fremmed, siger jeg ham
  paa Tydsk, at jeg ikke taler hans Sprog. Forklarer han da meget
  ydmygt, for sledske nok er de alle, at han som Reisende ikke har
  havt Leilighed til at lære Dansk, siger jeg ham paa Tydsk, at da
  har han at medbringe en Tolk; en dansk Embedsmand taler ikke Tydsk.
  Læg Mærke til, mine Herrer, at det siges ham paa Tydsk, saadan skal
  de Karle have det.« Dog troer jeg, at denne Mand hørte til dem af
  Embedsstanden, der behandlede Fjenden billigst. Han havde været ansat
  i Rendsborg og var fuldkommen hjemme i det Tydske.
  
  Dertil ville nu saagodt som alle mine Landsmænd svare mig, at
  Tydskerne have gjort os saa usigelig megen Uret, at der nok kunde
  behøves at tage til Gjenmæle; og lige fra Lovgivning til det daglige
  Samliv bære de sig nu ligesaadan ad og endnu værre. Kan være, men
  det er da ikke deres Feil, man skal lære af sine Modstandere. Heller
  ikke havde vi dengang lidt anden Overlast af dem, end den vi selv
  vare gaaet ind paa. I det internationale Retsspørgsmaal havde vi
  saa temmelig vundet Processen. Og hvad det nuværende angaaer, have
  jo de danske Slesvigere ikke Absolutismens Tryk over dem, de have
  Pressefrihed, Foreningsfrihed og Forsamlingsfrihed efter tydsk Lov og
  Ret, og de bruger den djærvt nok. Kun Sproget stræber man at udrydde,
  og deri er en Forskjel. Vi kunde ikke haabe paa at udrydde det tydske
  Sprog, saa gjerne vi end ellers vilde det.
  
  Dette er en meget vidtrækkende Forskjel; vi er det lille Folk og
  vort Sprog ukjendt og uanseligt. En Stormagt der har Midler til at
  sætte sin Villie igjennem, kan gjøre, hvad den vil -- Karl Gustav
  udryddede ubarmhjærtigt det danske Sprog i sine nye Provindser --,
  men vi kunde ikke haabe at komme til Ende med andet end hvad vi kunde
  faae andre Stormagters Samtykke til. Og Krigens første Aarsag, det
  at tvinge en Del af det store aandsmægtige Folk, til at blive under
  vort Scepter, naar de ikke vilde, kunde vel efter juridisk Statsret
  forsvares, men ikke vække Medfølelse. Vore nordiske Stamfæller følte
  med os hvad Frygten for at Tydskerne skulde gjøre Gjengjæld angaaer,
  men heller ikke synderlig videre. Især i Norge var Misfornøielsen
  med vort Tvangsherredømme temmelig stærk, de kjendte det fra dem
  selv, sagde de. Politik er nu ingen ideal Sag, den er et Væv af
  Klogskabshensyn. Men det var netop det eiendommelige ved hele vor
  Politik i den Periode, at alle tog den som en fantastisk ophøiet Kamp
  for Sandhed og Ret, ingen vilde høre noget om at komme forsigtigt
  og klogt igjennem. Lad saa vor Fremgangsmaade end være det Ideal af
  Retfærdighed, som vi have villet gjøre den til, ligefuldt var den i
  den Grad uklog, at det er vanskeligt at fatte for enhver, der ikke
  har været med i den lidenskabelige Forblindelse. Madvig har Ret,
  mener jeg. Det eneste der havde været at gjøre, var at faa Slesvig
  delt medens dette var muligt. Men Slesvigerne vilde ikke paa Grund
  af deres Provindsfølelse, og vore Magthavere ikke paa Grund af deres
  »utvivlsomme Ret«. Ak ja, Statsret vil ikke sige meget, naar de
  historiske Forhold ere gaaede ud over dem.
  
  Uveiret trak op over os i hele Frederik den syvendes Tid. Vi havde
  ved andre Stormagters Hjælp faaet Hertugdømmerne i Hænde, men
  Tydskerne var tvungne og var ikke til Sinds at finde sig i Ordningen
  længere end til Leiligheden kom til at kuldkaste den. De vaagede
  over Tractaterne og lurede paa enhver Overtrædelse af dem. Saa kom
  det aabenbare Brud paa dem, Novemberforfatningen, og samtidig døde
  Kongen, saa Arvespørgsmaalet kunde reises. Paa Grund heraf har
  det altid været forfegtet af vore Nationale, at det var aldeles
  ligegyldigt, hvorledes vi havde styret Hertugdømmerne, og i hvad
  Forhold til hinanden vi havde villet stille dem. Tydskland vilde
  i alle Tilfælde have frarøvet os dem, saasnart Tiden var gunstig
  dertil, uden at føre andet Forsvar for sin Vold end Ulvens Retsgrund.
  Det er muligt. Men vil man høre den Statsmands Ord, som begyndte
  sine Storværker med vor Undertrykkelse, saa er der dog adskilligt at
  bemærke derved.
  
  Bismarck har flere Gange stærkt fremhævet, og der er ingen Grund
  til ikke at troe ham deri, at det aldeles ikke var let at gaae mod
  Danmark; Aar for Aar havde det i den første slesvigske Krig viist
  sig, at de andre Stormagter ikke var tilsinds at lade Tydskland
  tage sit Bytte. Sagen havde ikke forandret sig, hvad de store
  Ligevægtshensyn angaaer, og havde Bismarck ikke forstaaet paa anden
  Maade at bestikke den uvederhæftige Napoleon, var han maaskee dog
  ikke kommen til Ende dermed. Derimod havde Sagen paa anden Maade
  i høi Grad forandret sig, og det kunde vi takke os selv for. Vi
  havde ikke mistet de ikke tydske Magters gode Villie til at støtte,
  hvad der var deres egen Fordel at støtte, men vi havde mistet deres
  Stemnings Medfølelse.
  
  Alt hvad jeg ovenfor har udtalt som mine egne Bekymringer, gik
  selvfølgelig i en uhyre forstørret Maalestok, baaret i det Skjulte af
  Brevvexling og i det Offentlige af alle Blades saftige Skildringer
  udover hele den tydske Folkevrimmel lige til fjerne Verdensdele, og
  vakte en national Harme, som blev lige dybt følt hos Fyrsten som hos
  Almuesmanden; og vi skulde faae at føle, at Tydskland var os lige saa
  overlegen i at kunne skaffe sine Meninger og Stemninger Indgang i den
  store Verden, som det var det i Hærmagt. Der kom til at gaae hen over
  Europa en Fornemmelse af, at Danmark havde opført sig baade uklogt
  og usømmeligt ved ikke at tage noget Hensyn til det store høitstemte
  tydske Folks nationale Følelser. Ved de store Hoffer kunde man med
  nogen Ret tale om, at vi var et Folk af utopiske Chauvinister, og i
  Rusland føie til, en Rede for farlige Lidenskaber. Dermed havde vi
  givet vore Modstandere et af de farligste Vaaben i Hænde. Selv de,
  der endnu vilde støtte os af Retsgrunde, var blevne yderlig kjede af
  en Sag, der i andre Maader var kommen i Vanry.
  
  Saa døde Kongen, saa pludselig og uventet, sagde man. Men det var da
  heller ikke just nogen Sag, man kunde lade ude af Betragtning, med
  det skrækkelig uordentlige Liv han førte. Og vi var uberedte og ikke
  rustede til Krig -- i sin Blindhed for hvad der forestod, havde man
  end ikke i Folkets mest velhavende Periode tænkt paa, at den nærmest
  liggende Opgave var at reise sin Forsvarsevne til den størst mulige
  Styrke. Medens vi end ikke efter Kjøbenhavnernes Mening havde nogen
  Konge, vi kunde stole paa, og medens Hæren var paa sit ringeste Trin,
  vilde vi saa komme paatværs med Novemberforfatningen, det værste, man
  kunde byde Tydskerne, i sædvanlig utopisk Tro paa, at al Verden vilde
  indsee dens soleklare Ret. Nei, Bismarck indsaae den slet ikke, han
  indsaae meget mere, at nu var Øieblikket der, da det store Slag kunde
  slaaes. Vi havde bidraget temmelig meget til at det kunde gjøres. Han
  har rimeligvis takket os i sit Hjærte for at vi havde hjulpet ham til
  den store Fordel, at det var saa langt fra, at det var for svært at
  faae hele den store og mangehovede Nation, ogsaa Østerrig med, at han
  tvertimod kunde lade al Verden vide, at han ikke længer kunde styre
  sine rasende Landsmænd. Tingen var gjort ham lettere end han selv
  havde turdet haabe.
  
  Og vor Regjering -- Madvig har sagt, at man i vort Statsraad kunde
  lære, hvor lidt Forstand der hører til at sidde i en Regjering --
  og ingen tør modsige ham. Til Krigsminister havde vi Lundbye, min
  fordums Omgangsven, en indtil Sygelighed mistrøstig Pessimist, som
  ingen anden Udsigt havde end den, at al Ting gaaer naturligvis
  i Vadsken. Krigsførelsen blev saa derefter tiltrods for Hærens
  beundringsværdige opoffrende Kamp. Det viste sig, hvad der altid er
  et Mærke paa et Folks Ulykkestime, at ingen turde overtage Ansvaret.
  Monrad forsøgte det, men havde ikke Styrke dertil, og blev en
  fortvivlet Mand.
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  