text: FRA DET MODERNE FRANKRIG.
  
  AF RICHARD KAUFMANN.
  
  MED ILLUSTRATIONER EFTER FRANSKE KUNSTNERE.
  
  KJØBENHAVN.
  
  1882
  
  
  
  I en halv Snes Aar snart har Forfatteren af denne Bog været en jævnlig
  Gjæst i Paris. For hver Gang han er kommen igjen, har han vundet Byen
  kjærere og kjærere, og i de sidste tre Aar endelig er den bleven ham et
  nyt Hjem. Hans Bekjendtskab til den er følgelig intimere end den
  almindelige Rejsendes. Paa den anden Side er han stadig vedbleven kun at
  være en Fremmed, der er paa Besøg. Alt det, han har set, har han set paa
  med en Nordbos Øjne. Netop paa Grund af denne sin Dobbeltstilling har han
  troet at kunne have Et og Andet at fortælle, der var i Stand til at
  interessere hans Landsmænd.
  
  Hans Bog har ikke den Pretension at give en udtømmende Skildring af Livet
  i det moderne franske Samfund. Han har, mens han skrev, selv bedst følt,
  hvor langt udførligere han maatte være, hvis et saadant Maal skulde
  naaes. Stadig hobede Stoffet sig op, og samtidig nødte de Grændser, der
  var afstukne for Arbejdet, ham endog til at udskyde Æmner, som det havde
  ligget i den oprindelige Plan at behandle. Paa Sligt er det jo imidlertid
  muligt siden at raade Bod, hvis Læserne finder, at der er lidt Liv og
  lidt Anskuelighed i de her tegnede Billeder.
  
  Troskab mod Originalen føler Forfatteren sig forvisset om, at der er. Han
  har set det moderne Paris med sympathetiske Øjne. Han har ikke været
  blind for Manglerne ved det, men han er gleden lettere over dem og har
  ladet, hvad der var smukt og tiltalende, springe stærkere frem. Han har
  gjort dette ikke blot af Kourtoisi mod det Land og den By, hvis Gjæst han
  er, men ogsaa, fordi han mente derved at komme Sandheden nærmest. Han vil
  føle sig lykkelig, hvis hans Bog hos nordiske Læsere kan vække den samme
  Kjærlighed til vore Dages Frankrig, som den skylder sin Tilblivelse.
  
  Paris, i November 1882.
  
  Richard Kaufmann.
  
  
  
  
  INDHOLD
  
  _Paris og Pariserne_
  
  _Pariserinden_
  
  _Vinter liv i Paris_:
  
  Klimaet
  
  Velgjørenhedsballer
  
  Jule-og Nytaarstiden
  
  Under Karnevalet
  
  Hos Republikens Præsident
  
  _Foraar i Paris_
  
  _I Kammeret_
  
  _Det røde Paris_
  
  _Paa Børsen_
  
  _Kunst og Kunstnere_
  
  _Litteratur og Aviser_
  
  _Paris som Theatercentrum_
  
  _Sommerliv og Fester_:
  
  Grand prix de Paris
  
  Badeliv Ved Kysten
  
  Nationalfesten
  
  Sommer-Søndage ved Paris
  
  _Parisere en évidence:_
  
  Mme. Adams Salon
  
  En Aften hos Victor Hugo
  
  Hos Sarah Bernhardt
  
  Coquelin i sin Loge
  
  Cherbuliez i sit Arbejdsværelse
  
  _De Fremmede i Paris_
  
  _Paris paa Vrangsiden:_
  
  Pauperismebæltet
  
  Samfundets Bundfald
  
  _Kafé- og Gadeliv_
  
  _Skisser fra Sydfrankrig:_
  
  Mellem moderne Troubadurer
  
  En sydfransk Pilgrimsfart
  
  Oldtidslevninger i Provence
  
  Petrarcas Hjem
  
  Marseille
  
  Europas Paradis
  
  
  
  
  PARIS OG PARISERNE.
  
  
  Det er i Regelen om Aftenen, at den Rejsende fra Norden kommer første
  Gang til Paris. Han gaar ud i Byen. Overalt er der Liv og Færdsel endnu;
  før Midnat længst er passeret, tænker Paris ikke paa at lægge sig til
  Hvile. Hele Timer kan han se den i fuld Soiréepuds, hele Timer kan han
  drive med Menneskestrømmen ned over de fyldte Boulevarder eller paa en
  Kaféstol sidde og lade de brogede Billeder passere sig Revue. Der er nok
  baade for Øje og Øre. Det er som en hel ny Verden, der rulles op for ham
  i et Rundmaleri uden Ende. Men naar til Slutning Rejsetrætheden dog gjør
  sin Virkning gjældende, og han endelig sent vender tilbage til Hotellet,
  er han i Grunden yderst forbauset. Han havde ventet at blive overvældet,
  blændet, berust, og det er helt andre Indtryk, han bringer med fra sin
  første Visit. Paris har forekommet ham meget mindre, og mindre glimrende
  ogsaa, end han havde troet, men den har samtidig forekommet ham saa
  mærkværdig hjemlig og hyggelig. Det er Fornemmelsen deraf, der behersker
  alle andre, og det er med Velbefindendet, som denne Fornemmelse vækker,
  at han gaar i Seng. Naar han den næste Morgen vaagner, har han slet intet
  Hastværk for at komme ud igjen. Han synes, han har været længe i Paris,
  og at han allerede er halvvejs fortrolig med dens Liv. Det er det samme
  Fænomen, man ogsaa undertiden kan iagttage overfor Mennesker, man seer
  første Gang. Man har hørt saa Meget om dem paa Forhaand, at de er voxet
  op til Noget, der næsten forskrækker. Og saa, naar man har talt med dem i
  fem Minutter, er det, som man havde kjendt hinanden i Aar. Den
  instinktmæssige Følelse af, at Tiden vil gjøre En til gode Venner, har
  tilbagevirkende Kraft.
  
  Dette første Indtryk af Paris er det, der kommer hyppigst igjen, og det
  er ogsaa det, man til Slutning bliver staaende ved. Man skal dog ikke
  være bange; de andre, som man havde ventet, udeblive langtfra heller.
  Under Touristbesøgets tumlende Færd dukker den første Aftens douce
  Fornemmelse af Hygge hurtigt under i lutter Blænding, lutter Beundring
  af, hvor Paris er stor og glimrende. Det er fra Morgen til Aften en
  Sandserus, der intet Øjeblik hører op. Blot en Vandring ned over
  Boulevarderne med deres Tusinder af krydsende Ekvipager, med deres
  Spejle, som reflekterer det brogede Gadeliv, saa det bliver et Virvar
  uden Ende, med deres Udstillingsvinduer, bag hvilke Alverdens vildeste
  Luxus holder sine Saturnalier, blot en Vandring forbi Palais-Royals og
  Rue de la Paix' Juveleerboutiker eller gjennem Avenue de I'Opéras
  Paladsgade i elektrisk Fe-Illumination, alene det er et fortumlende,
  overvældende Festtog. Og saa kommer Monumenterne: den gigantiske
  Triumfbue, der rager op over hele Paris, som den vilde sætte Indsegl paa
  Byen og sige: dette er større end selv det antike Rom, større end Noget,
  hvortil Menneskeslægten endnu er naaet--Triumfbuen med Rudes Trophæ, den
  mest bevingede Tanke, moderne Skulpturkunst har født, et Værk, hvori
  Enthousiasmen skriger, saa selve Stenen synes at faa Fart og flyve. Paa
  den anden Side af Seinen, ligeledes ragende op, saa den kan sees overalt,
  Invalidedomens gyldne Kuppel, hvor ved Kejsersarkofagen under den mægtige
  Hvælving ligesom hele Frankrigs historiske Storhed fylder Rummet med
  vældige Skygger, saa det klemmer En for Brystet, og man er ved at falde
  paa Knæ og græde. Fremdeles, spredte rundt omkring, de ligesaa
  forskjelligartede som hver i sin Stil uforlignelige.
  
  [Illustration: Rudes Trophæ: Le Départ.]
  
  [Illustration: Invalidedomen.]
  
  [Illustration: La Salme Chaptlle.]
  
  Kirkearkitekturer: først og fremmest la Sainte Chapelle, udvendig det
  skjønneste og fineste Filigranarbejde af gothisk Bygningskunst, der
  existerer nogetsteds i Verden, indvendig et rent Tusindogeennatseventyr
  af de vidunderligste gamle Glasmalerier. Man staar som i en Hal, hvor
  Loft og Vægge er lutter farvede ædle Sten, kunstigt satte sammen til
  Billeder, der lige fra Syndefaldet illustrerer alle de store Scener af
  den hellige Historie. Og saa den middelalderlige Notre-Dame og
  Madeleinens græske Tempel og den fornemt-kolde moderne Saint-Augustin og
  den lille antike Juvel Saint-Germain-l'Auxerrois og en halvhundrede
  endnu, af hvilke hver enkelt vilde være nok til at gjøre en hel Stad
  berømt. For hver Gadeende næsten møder Øjet et arkitektonisk Storværk:
  Bygninger som den nye Opera eller Pantheon med Davids Fronton, Paladser
  som Louvre og Tuilerierne, Mindesmærker som Château-d'Eau-Pladsens
  vældige Republikstatue, som Vendôme- eller som Frihedssøjlen paa
  Bastillepladsen. Gallerierne rummer de største Skatte fra alle
  Kunstskoler, Musæer, Bibliotheker, videnskabelige Institutioner er de
  rigeste, Verden ejer, Industrien stiller paa alle Kanter vort
  Aarhundredes nyopdagede Vidunderlande tilskue i Fabriker, som ikke har
  Rivaler nogetsteds. Og mens Øje og Aand mættes med Indtryk, viser den
  glade Verdensstad samtidig ogsaa den anden Side af sit Janushoved, det,
  der leer og lokker forførerisk koket til nye og atter nye Adspredelser.
  Der existerer paa hele den samlede Klode ikke nogen jordisk Nydelse, som
  Paris ikke har akklimatiseret. Alt, hvad Natur og Menneskesnildhed kan
  byde for at gjøre Livet skjønt og lykkeligt at leve i Øjeblikket, alt det
  er hobet sammen i denne Stad. Hvor kan det da være Andet, end at
  Touristen, der just er kommen for i sollyse Feriedage at flagre fra
  Blomst til Blomst i dette brogetrige Flor, at han til Slutning ender med
  at blive ganske ør af Berusning og Begejstring. Den søde Nektar gaar ham
  til Hovedet. Paris bliver ham en dejlig Elskerinde, hvis Favntags Sødme
  er ham det Vidunderligste, han nogensinde har drømt.
  
  Der er jo imidlertid den Omstændighed ved enhver Rus, at der uvægerligt
  følger en Morgen bagefter, da man vaagner med Tømmermænd. Paris er ikke
  det Paradis uden Slange, som Touristbegejstringen vilde gjøre det til.
  Paradiser hører nu engang til den Slags Sager, som ikke længer existerer
  paa Jorden. Naar den Dag kommer, da han hører op med at see Paris i Skjær
  af et flygtigt Feriebesøgs Champagneskumsperler, saa kommer ogsaa
  Tømmermændsindtjykket. Og jo større Rusen har været, desto stærkere
  bliver det. Der er en Stund Adskilligt, man faaer Afsmag for, Mere maaske
  undertiden, end der i Virkeligheden er Grund til. Heller ikke det skal
  man dog bryde sig om. Ogsaa det Indtryk hører til dem, der forsvinder
  igjen. Thi Paris kan taale at ses, som det er, med dets Fortrin og dets
  Fejl. Touristen lokker det som en Elskerinde, der fortumler Hovedet; for
  den, der har sovet Rusen ud og Tømmermændene ogsaa, bliver det en Kvinde,
  med hvem han gjerne deler Hus og Hjem, saa længe det skal være, fordi han
  ved Siden af menneskelige Skrøbeligheder, ved Siden af Luner og Lethed,
  som nu engang hører Kvinden til, men som her dog ofte har den gode
  Egenskab at klæde ganske kjønt, finder saa uhyre Meget, som han aldrig
  kan blive træt af at agte og elske. Det Indtryk af hyggeligt
  Velbefindende, hvormed man begyndte sin første Pariservisit, er ogsaa
  det, hvormed man ender efter Aars Forløb. Paris er den By i hele Verden,
  hvor den Fremmede finder størst Behag ved at leve. Det er ikke noget
  Postulat; Tallene kan dokumentere det. Hvis det ikke var saaledes, vilde
  ikke det aarlige Besøg af Gjæster beløbe sig til over et Gjennemsnitstal
  af en Million, og Parisermenneskehavet daglig tælle omtrent to hundrede
  tusinde Udlændinge.
  
  Sin Forkjærlighed for enkelte Pletter af Jorden har man tidt ligesaa
  vanskeligt ved at analysere som sin Forkjærlighed for enkelte Mennesker.
  For Paris' Vedkommende lader Sagen sig imidlertid gjøre. I de store
  Hovedtræk idetmindste er det ikke svært at sige, hvad der vækker
  Velbefindendet, som man føler her. Til syvende og sidst beroer det
  simpelthen derpaa, at Pariserlivet byder en Sum af Fordele og
  Behageligheder, som man ikke finder saaledes potenserede, i hvert Fald
  ikke samlede i det Omfang noget andet Sted.
  
  Der er, for at begynde lavest nede, først de materielle. Byen er lys og
  luftig, gjennemkrydset med brede, træbeplantede Gader og Boulevarder,
  hvor Solen kan trænge ind, oversaaet med Parker, Squarer og offentlige
  Pladser. Den er ren, vandet og pudset og fejet fra Morgen til Aften af en
  Armée af Arbejdere. Det franske Kjøkken er det bedste i Verden af den
  simple Grund, at Befolkningen er den rigeste og som Følge deraf den, der
  stiller de største Fordringer. Der er ingen Primør, som ikke kommer først
  til Paris, ingen Gourmandfantasi, der ikke kan blive tilfredsstillet i
  samme Øjeblik den er tænkt. Fornøjelser kalder paa En for hvert Skridt
  man gaar. Man kan vælge ganske efter sin Smag og sine Midler og behøver
  dog aldrig at være bange for at komme til at mangle. Al den Komfort, vor
  moderne Civilisation har udtænkt for at gjøre Livet bekvemt, er i Paris
  dreven til sin højeste Fuldkommenhed. Omgangsformen er let og fri, ingen
  Kasteforskjel eller Junkerstivhed trykker. Selskabslivet staar aabent paa
  vid Gab for Alle og Enhver, Høflighed og Urbanitet mellem Mand og Mand er
  en Dyd, der er specifik parisisk.
  
  Og alt det er dog kun den ydre Skal, bag hvilken der gjemmer sig en
  Kjærne, som er ikke mindre ædel, end Skallen er skjøn og lokkende. Er
  Paris det materielle Velværes By, saa er den samtidig den Stad, hvor alle
  intellektuelle Krav finder rigest Tilfredsstillelse. Den centraliserer
  hele Landets aandelige Liv i et langt videre Omfang, end det er Tilfældet
  med nogen moderne Hovedstad. Hvad Frankrig rummer af Dygtighed drages til
  Paris; kun der kan det finde Indvielse og Udfoldning. Og ned gjennem
  Menneskealdre, lige fra Molières og Voltaires og de store
  Revolutionsheltes Dage har da under aldrig standset, utrættelig
  Propaganda alle den moderne Tænknings og det moderne Fremskridts Heroer
  fyldt denne By med en saadan Overflod af Ideer, at den er bleven det
  lysende Fyrtaarn for hele Aarhundredets Slægt. Som hvert Skridt i dens
  Gader minder om en berømmelig Fortid, som der hænger et Stykke Historie
  ved hver Bro og hver Plads, saaledes er det næsten, som hvert Drag, man
  aander ind af Byens Luft, er mættet med Atomer af disse store Tanker. Og
  nu Kunsten! Det franske Theater behersker Verden, fordi intet andet
  Theater i Verden kan maale sig med det; Paris ejer en Samling af sceniske
  Artister, som ingen Tid og intet Land har kunnet opvise Mage til. Den
  franske Malerskole er den, hos hvilken alle andre Malere gaar i Lære;
  Munkacsy, Stevens, Nittis, Madrazzo, alle de store fremmede Mestere
  kommer til Paris, fordi de føler, at det kun er der, de har Rod og Bund.
  Den franske Musik er ved at overfløje den tydske og italienske, den
  franske Skjønlitteratur stadig den, der i Godt som i Ondt er et
  Hestehoved fremfor andre i Kappestriden.
  
  Heller ikke Videnskaben er bleven tilbage. Hvad har Paris ikke paa alle
  dens Omraader at opvise for uendeligt rige Samlinger, hvor arbejdes der
  ikke i dens Fagskoler og Kollegier, med hvilke Opfindelser beriger ikke
  Dag for Dag dens Laboratorier Verden! Har Paris Malere som Meissonnier og
  Bonnat, Digtere som Victor Hugo og Augier og Dumas, Skuespillere som Got
  og Coquelin, Musikere som Gounod og Thomas, saa har den ogsaa Lærde og
  Videnskabsmænd som Renan og Pasteur. Der er ikke det Menneske med
  aandelige Interesser, af hvilken Art de saa ere, der kan komme til Paris
  uden at finde Impuls for sine Evner, Berigelse af sin Viden, Belæring og
  Befrugtning.
  
  Det er denne Alsidighed, der gjør Paris enestaaende. Der er Byer
  rundtomkring, som kan lokke og drage med enkelte Fortrin, Paris har dem
  alle paa en og samme Plet. Den er som et Menneskeaandens uhyre
  Verdensudstillingspalads, krandset af Fehaver, hvor Alt er samlet, hvad
  der kan gjøre Hvilen sød. Den, der alene kommer for at nyde, bliver
  derude, og han er dog tilfreds. Men kun den, som kommer med Alvor, og som
  med Øjet aabent til at se og Tanken aaben til at lære trænger ind mellem
  Paladsets Labyrinthgange, kun han faaer tilfulde Indtrykket af, hvad
  Paris er for en Vidunderby. Den er ikke nogen enkelt Stad, den er
  Hundreder af Stæder i een, vidt forkjellige fra hinanden som selve
  Paris's Fysiognomi i de forskjellige Partier af Byen.
  
  Blot en Gang ned over de store Boulevarder er tilstrækkelig til at se,
  hvor dette Fysiognomi skifter. Først den fornemtaristokratiske Boulevard
  de la Madeleine, saa det travle Handelsliv paa Capucines og Italiens, saa
  igjen en ny Karakteer, det adstadige Bourgeoispræg over Poisonnière og
  Bonne Nouvelle, og endelig Arbejderboulevarderne Temple og Beaumarchais.
  Hvert Kvarters Type er forskjellig. Quartier latin og Faubourg
  Saint-Germain, Montmartre og Parc Monceauxkvarteret støder hinanden paa
  Albuerne og er dog saa uensartede, som om de laa Hundreder af Mile fra
  hinanden. Som man kan bruge et Liv uden at blive fortrolig med denne
  Uendelighed af Byer i Byen, saaledes kan man ogsaa bruge et Liv uden at
  komme tilbunds i de aandelige Skatte, der er hobede sammen her. Og da vi
  dødelige Mennesker nu engang kun har et at disponere over, er den
  Slutning ganske simpel, at det er en Umulighed nogensinde at blive træt
  eller kjed af Paris.
  
  Man er mellem dette Virvar et Fnug, der forsvinder, det er sandt. Men
  netop i denne Forsvinden ligger et af de store Hovedmomenter, som
  bevirker, at man føler sig saa vel tilpas i Paris. Der er Frihed der,
  ikke blot den, som Loven, men ogsaa den, som Selskabet, Omverdenen
  indrømmer. Og det er de fleste Stede ellers den, som det er vanskeligst
  at opnaa. Ingen ørkesløs Lediggjængers misundelige Øje vaager over, hvad
  Naboen tager sig for, ingen sladderlysten Tunge falder paa at lave
  Fantasihistorier derom. Man har nok i at tage vare paa sine egne Affærer,
  der bliver ingen Tid til at bekymre sig om de Andres. Man kan vælge sit
  Selskab, som man vil. Vil man være Eneboer, er det den letteste Sag af
  Verden. Man behøver kun at holde sig for sig selv, saa lever man, som man
  var i en Ørken. Man kan bo aarvis Dør om Dør i det samme Hus uden at
  kjende hinandens Navn, man kan sidde Maaneder Side om Side ved det samme
  Restaurationsbord uden at vexle et Ord. Trænger man derimod til Omgang,
  saa er Adgangen til den ligesaa let, som Valget er stort. Selv for den
  Fremmede er en simpel Præsentation i en Salon nok til at skaffe ham
  Invitationer, saalænge han lyster. Den nivellerende Nutid vælter de gamle
  exklusive Kredses Skranker Dag for Dag. Endogsaa enkelte af Faubourg
  Saint-Germains Selskabssale begynder at blive Fortsættelser af Gaden.
  Hundreder og atter Hundreder har været det længe, ligefra Republikens
  Præsidents ned til Millionærens fra igaar, der ikke forlanger bedre end
  at se sine Stuer fyldte. Det har sine Inkonvenienser, men det har ogsaa
  sine Fordele. Man kan komme og gaa, som man lyster. Man kan tale med dem,
  man synes om, høre paa Musik, pleje Buffeten, dandse, more sig, som man
  finder for godt, man behøver ikke engang hverken at sige Goddag eller
  Farvel. Og denne Maade at omgaas paa er højst karakteristisk for, hvordan
  Pariserlivet er indrettet. Hvad der gjælder for den enkelte Kreds,
  gjælder ogsaa for det store Hele. Er man kjed af den Verden, hvori man
  lever, saa vælger man en anden. Man flytter til et nyt Kvarter, saa er
  det, som man var flyttet til en ny By--Ingen falder paa at søge En op.
  Man forlader de gamle Saloner og de gamle Kaféer,--Ingen spørger, hvor
  man er bleven af. Man kommer ikke længer til Theatrenes Premièrer, men
  til Andenaftensforestillingerne, saa er det helt nye Ansigter, man seer.
  Efter lang Tids Forløb kan det da passere, at man træffer en af de
  fordums Bekjendte paa Gaden. Det gaar, som det gik en berømt Kommunist.
  Han møder en gammel Ven, der fortroligt trykker hans Haand og beklager
  sig over, at man saa sjeldent seer Noget til ham. Det har sin gode Grund,
  svarer den Anden, jeg kommer lige fra Noumea, hvor jeg har siddet i
  Bagnoet i fem Aar.
  
  Og trods alt det er der alligevel ingen anden By, hvor den Fremmede har
  saa let ved at gjøre sig det hjemligt som i Paris. Der er ingen, der er
  saa kosmopolitisk som den. Pariseren holder haardnakket og konservativt
  fast ved sine egne Vaner, men han respekterer de Andres. Han undrer sig
  ikke engang over, at de har dem, men han anseer det for sin gjæstevenlige
  Pligt at imødekomme dem saa meget som muligt. Kommer der en Kineser ind
  paa en Restauration og trækker sine Pinde op af Lommen for at spise med
  dem, saa er der Ingen, der falder i Forbauselse over det. Men kommer han
  to, tre Gange igjen, anskaffer Værten sig selv Pinde og serverer ham, for
  at Gjæsten kan følge sit Lands Skik og Brug. Det er hændet, og det er
  typisk. Der er ikke den Udlænding, hvilken Nation han end tilhører, der
  ikke kan finde en Krog af Paris, hvor han kan bo, leve og spise, indrette
  sig ganske, som han havde flyttet en Stump af sit eget Lands Grund
  med sig.
  
  Disse Fordele, disse Ejendommeligheder, om man hellere vil, hænger sammen
  med særlige Sider ved Parisernes Karakteer. Man paastaar, at de er
  letsindige. Det er en Beskyldning, der har faaet gammelt Hævd paa sig,
  men den er ingenlunde saa sand, som den giver sig ud for. Dette
  arbejdslystne, sparsommelige Folkefærd, der slider Dag ud, Dag ind uden
  Hvile for at sikkre de gamle Aar, disse Mennesker, hvis skjønneste Drøm,
  hvis højeste Livsmaal er en Stump egen Jord, hvor de kan frede deres Have
  og leve af deres Rentepenge, kan man med Rette kalde dem letsindige? Man
  dømmer Befolkningen efter Gadedriverne. Men det er for en stor Part
  Udlændinge, nydelseslystne Lediggjængere fra alle Verdens Kanter, og
  Letsindighedens Templer, der har givet Paris Ry for at være et moderne
  Sodoma og Gomorra, de er just til for deres Skyld. Det var ikke
  Pariserne, der befolkede det berygtede, nu nedlagte Dandselokale Bal
  Mabille; der kom højst en for hvert tusinde Udlændinge.
  
  Det er ikke letsindige, Pariserne er; de er lette og letbevægelige. De
  holder af at lægge saa stærkt Solskin over Alt, hvad der hænder, som der
  kan lægges over det, de lader sig hurtigt rive med baade af Begejstring
  og Harme, baade af store Tanker og af store Fraser. Det er derfor, de
  gjør Revolution hver anden Dag. De er Optimister helt ud til
  Fingerspidserne. Der kan ikke tænkes noget taknemmeligere Folkefærd end
  dem baade for den sande og den falske Messias; de har en usvigelig Tro
  paa det Nye, fordi de har en aldrig slappet Forventning om, at det, der
  kommer, vil bringe dem Guld og grønne Skove. Det gjør dem til store
  Fantaster og til store Børn. Men det er ogsaa i Kraft af denne lette,
  lyse, frejdige Optimisme, at de saa omtrent er det handledygtigste Folk i
  Verden. De kan ikke blot rive ned, de kan ogsaa bygge op. Er det dem, der
  har sløjfet Bastillen, saa er det ogsaa dem, der har skrevet med
  Flammeskrift Devisen over Aarhundredets Historie, de tre magiske smaa
  Ord, der har bragt Menneskeslægten videre fremad end alle Kantske og
  Hegelske og Schoppenhauerske og Hartmannske Filosofisystemer tilsammen.
  Der er Ingenting, der gjør Mennesket stærkere og sundere, der er Intet,
  der giver friskere Kræfter til at udrette Noget, end det altid at gaa til
  Arbejdet med en Sang paa Læben, altid at have et nyt Haab i Hjertet til
  Erstatning for dem, der er gaaet i Vadsken. Det er den Slags
  Letsindighed, Pariserne har, og den er der langt mere Grund til at
  misunde end til at bebrejde dem. Det er maaske, naar det kommer til
  Stykket, netop den, der har lagt dem de bevingede Ord paa Læben, hvormed
  de har forløst saa mange af vor Tids store Ideer, og det er i hvert Fald
  den, der gjør dem til et saare opmuntrende og fornøjelig Folkefærd at
  leve sammen med.
  
  Man siger ogsaa, at Pariserne er egoistiske. Det er sandt, det er de, og
  det er jo kjedeligt nok. Men det er paa den anden Side meget naturligt. I
  Ørkenen og i de store Masser er man altid egoistisk. Man er nødt til at
  være det, Kampen for Livet gjør det til Selvopholdelsespligt. Det bløde
  Hjertemenneske kan det genere. Ogsaa ved denne Side af Parisernes
  Karakter kunde der dog med god Vilje findes et sundt, opdragende Element.
  Man tager sig sammen, man spænder Evner og Energi, naar man veed, at man
  maa stole udelukkende paa sig selv, og at der ikke er en Haand, der
  løfter sig for at holde igjen, hvis Vognen begynder at løbe ned ad Bakke.
  Og desuden har Egoismen et behageligt Modstykke i en exceptionel ydre
  Høflighed. Man er indifferent, kold, ufølsom over for Naboer og Gjenboer,
  man fik altfor Meget at bestille, hvis man vilde lade disse to Millioner
  Omgivelsers Medgang og Modgang gaa sig til Hjerte; men man er
  complaisant, imødekommende mod disse samme Ligegyldige saameget, som
  Hensynet til eget Tarv tillader det. Man er ogsaa det med
  Naturnødvendighed, Livet i Mylderen vilde være uudholdeligt, hvis man
  ikke var det. Naar man i Gadestimmelen paa de store Festdage vilde trykke
  og puffe og støde hinanden vilde det ende med, at Halvparten blev klemt
  ihjel. Man vil nødig selv være mellem denne Halvpart, derfor tager man
  Hensyn, derfor lader man være at træde over Fødderne uden Nødvendighed,
  derfor hjælper man til, saa at Alle kan komme frem. Og som det er i
  Gadetrængslen, er det overalt. Man møder Urbanitet og Forekommenhed for
  hvert Skridt i Paris. Selv om det kun er en ydre Politur, som der ikke
  menes videre med, er den dog derfor ikke mindre behagelig. Naar det
  kommer til Stykket, er den i Virkeligheden alt det, man har Behov for til
  daglig Brug. At have Alverden til Busenfreunde er en baade kjedsommelig
  og besværlig Ting. De faa paalidelige Venner, som et Menneske trænger
  til, kan han næppe have Udsigt til at komme til at mangle i en By, hvor
  Udvalget er saa uendeligt som i Paris.
  
  Og er Egoismen en Pariseregenskab, saa er Retskaffenheden, Hæderligheden
  det ikke mindre. Pariserne er bekjendte for deres Soliditet i Handel og
  Vandel. Belejringen havde ruineret Masser af Smaafolks Velstand. Men
  istedetfor at erklære sig insolvente begjærede de Opsættelse og betalte
  siden ærligt og redeligt Hver Sit. Da for nylig den store Børskrach
  bragte Hundreder af Ubemidlede til at tabe langt mere, end de ejede,
  gjorde de dog ved Slægtninges og Venners Hjælp Udveje for Pengene og
  mødte paa Betalingsdagen med de Summer, som de maaske bagefter kan bruge
  et Livs Arbejde for at skaffe Laangiveren igjen.
  
  Pariserne har en uhyre Kapitalfejl: deres grændseløse Uvidenhed. Men den
  generer de Fremmede mindre; det er dem selv, der lider mest under den. De
  dækker den med en Glassur af medfødt Dannelse, af naturlig
  Velopdragenhed, der vilde være mirakuløs, hvis man ikke gjorde sig Rede
  for Aarsagerne til den.
  
  Den er et Produkt af Ligheden først og fremmest, af denne gigantiske
  Tanke, der er født i selve Paris' Hjerne og siden har gjennemsyret det
  vældige Legeme helt ud til dets fineste Fibrer. Der existerer i Paris
  absolut ingen sociale Skranker. Alle er ikke blot lige for Loven, alle er
  Monsieur og intetsomhelst Andet overfor den almindelige Bevidsthed. Den
  unge Adelsmand med Ahner fra Korstogene mødes i det samme Fornøjelsesliv
  med Restauratørsønnen, hvis Fader har tjent Millioner ved at servere
  Bouillon; Kudsken drikker sin Bock paa Kafeen med den Herre, han kjører
  for; Arbejderen betragter det ikke som en Ære for sig men for
  Principalen, naar han byder denne tilbords med sig, og sine Kammerater.
  Alle færdes, blandede mellem hinanden, i det samme tumlende Liv, uden at
  der bliver gjort Forskjel. Alle har samme Rettigheder, samme Krav paa
  Hensyn. Men det giver ogsaa uundgaaeligt den simple Mand en bestemt
  Følelse af, at han maa kunne hævde sin Position, at der i hans ydre
  Optræden ikke maa være Noget, som kan skille ham fra den højest Dannede
  og højest Stillede. Denne Følelse er det, der virker opdragende paa ham,
  og til den slutter sig alle Indtrykkene, han modtager rundt omkring i sin
  vidunderlige By. At staa ved Kejserens Grav under den gyldne Kuppel og
  sige sig selv, at han, der ligger der, ikke var højere paa Straa, da han
  begyndte, end En selv, ogsaa det danner og udvikler en Befolkning. Synet
  af Kunstens uendelige Skatte, hvortil Adgangen uden Betaling staar aaben
  for Enhver, de stolte historiske Monumenter, den daglige Færdsel i
  Luxusparker, hvor man selv er Politi, Alt, hvad man bevæger sig imellem,
  hjælper med til denne Udvikling.
  
  Saaledes har da i det Store og Hele Pariserne Egenskaber, der kun kan
  forøge Velbefindendet, som den Fremmede føler ved at leve i deres By. De
  har Skyggesider ogsaa, og adskillige, der er altfor paafaldende, til at
  man kan gaa med aabne Øjne gjennem Paris uden at lægge Mærke til dem. Vi
  vil tidt nok faa det se. Men de er livlige, glade, sundt følende og
  foretagelsesdygtige Mennesker, som det er let at komme ud af det med, og
  som det er opmuntrende at omgaas. Det er atter et af de mange Fortrin ved
  Paris. Det første og sidste af dem alle er dog det, at man i denne Stad
  er i selve Verdens Centrum, at al den travle Uro, al den nervøse Feber
  omkring En ikke er Andet end Blodet, der banker i det uhyre Hjertekammer,
  hvor alle Menneskeslægtens Pulsaarer løber sammen.
  
  [Illustration: Paa Boulevarden.]
  
  
  
  
  PARISERINDEN.
  
  
  Siden Sedandagen har Frankrig manglet et Vaaben i sit Skjold. Man har
  ikke søgt noget nyt istedetfor den kejserlige Ørn. Men man skulde skynde
  sig at søge. En vittig Tegner kunde ellers let komme Alvoren i Forkjøbet.
  Han vilde ikke have svært ved at finde et Motiv; der er et, der ligger
  lige for. Et zirligt Dameskjørt, der i bløde, elegante Silkefolder
  draperer sig for Exempel over to korsede Landsestænger, af hvilke den ene
  istedetfor Spids bærer en Rembrandthat med bølgende Strudsfjer, den anden
  en Vifte eller et Par langknappede Handsker eller Sligt,--det vilde ikke
  være fri for at være karakteristisk. En lille Smule ondskabsfuldt maaske,
  men sanddru paa sin Maneer. Man vilde virkelig føre i Skjoldet, hvad man
  hyldede i Livet.
  
  Thi det er i den tredie franske Republik, og ganske specielt i dens
  Hovedstad, hverken Præsident eller Ministre eller Folkedeputerede, der er
  de egentlig Mægtige. Over dem staar der en hemmelig Regering, som i
  Virkeligheden er den, der styrer Alt. Den er ikke at søge hverken i
  Palais Bourbon eller paa et eller andet Redaktionskontor eller noget af
  de Steder, hvor man til forskjellige Tider har villet paastaa, at den
  havde sit Sæde.
  
  Den er overhovedet ikke et enkelt Sted; som den gjennemtrænger Alt, er
  den ogsaa allestedsnærværende. Denne hemmelige Regering er Kvinden. Den
  Rolle, hun spiller i Frankrig, er en fuldstændig anden end den, der er
  tildelt hende i den samtlige øvrige Verden. Hendes Haand er med i Alt,
  hun er i det store Samfundsuhrværk Fjederen, der driver det Hele. Og det
  ikke paa den Viis, som for Exempel vore gamle nordiske Skjalde og vore
  moderne Digtere ville vide, at hun ogsaa undertiden skal kunne gjøre det
  hos os: som et Slags beaandende Muse, en Fylgje, der vækker og flammer op
  til Handling. Franskmændene er et mindre poetisk, mere logisk Folkefærd,
  der ikke forstaar sig synderligt paa en saadan Metafysik. Den skjønne
  Halvpart af Menneskeslægten er hos dem ingenlunde luftige, ætheriske
  Væsener med væsentlig passive, inciterende Egenskaber, det er aktivt
  handlende, stundom adskilligt mere energisk handlende Medskabninger end
  det Kjøn, som har faaet Ord for at være det stærke.
  
  Der er en højst karakteristisk Scene, som man kan finde igjen i en stor
  Hoben franske Komedier, maaske i næstendels alle, naar man vilde søge
  rigtigt efter. En Herre og en Dame diskuterer Noget, der vanskeligt lader
  sig realisere. Han insisterer paa Vanskelighederne, hun søger at
  fremstille deres Betydning som mindre væsentlig. Det er en Umulighed,
  lyder hans sidste Replik, men hun erklærer saa simpelthen: _"Je le
  veux"._ Dermed er Historien forbi, og han maa gjøre, som hun ønsker. Naar
  denne Scene kommer igjen og kommer igjen i det Uendelige, er det, fordi
  den afspejler et Virkelighedsbillede, den dramatiske Forfatter daglig har
  for Øje. Den franske Kvinde gaar Krog- og Omveje, før hun kommer frem med
  sit kategoriske Imperativ. Men det indfinder sig til Slutning, og er det
  engang sagt, saa maa Alting bøje sig for det. Hun er i alle Forhold den
  absolut dominerende. Hun er det ude paa Landet og i de smaa Byer ogsaa,
  men hun er det mest i Paris. Man kan tage Pariserinden paa ethvert Trin
  af Samfundsstigen; Fænomenet bliver, læmpet efter de forskjellige
  Omgivelser, bestandig det samme.
  
  Det er i hendes Saloner, at de politiske Konstellationer skabes. Er det
  ikke hende, som vælger Ministrene, saa er det dog hende, der finder ud,
  hvem der skal vælges, og som sætter deres Valg igjennem. Hun forstærker
  den ene parlamentariske Gruppe og svækker den anden, hun hverver Stemmer
  for det og det Lovforslag, hun bringer den og den Interpellation til at
  gjøre Fiasko. Det er hende, der besætter alle Statens Embeder. Hun farter
  fra Ministre til Departementsdirektører og fra Departementsdirektører til
  Souschefer, hun gjør Dinerer og gjør sig uimodstaaelig, hun sætter Verden
  paa den anden Ende for at sætte sin Vilje igjennem. Men hun har ogsaa den
  Triumf, at det bestandig gaar efter hendes Hoved. Den, hun vil have til
  Præfekt, bliver Præfekt, den Forfatter eller Lærde, som har fundet Naade
  for hendes Øjne, bliver valgt til Medlem af Akademiet, den Officeer, som
  staar under hendes mægtige Beskyttelse, springer sine Kammerater forbi og
  avancerer. Det er hende, der skaber Positioner, det er hende, der uddeler
  Ordensbaand og Udmærkelser, det er ved hendes Reklame, at Kunstneren
  faaer Renommée, at Lægen og Advokaten faar Klienter, det er hende, der
  bringer Modebankens Aktier til at stige, som det er hende, der skaffer
  Modeleverandørerne deres Søgning. _"Où est la femme,"_ spørger den
  franske Dommer, naar han vil tilbunds i Forbrydelsens Ophav. Men det er
  ikke blot ved Forbrydelserne, det er ved saa at sige Alt, hvad der hænder
  i dette Land, at man kan gjøre det samme Spørgsmaal. Seer man
  Kombinationernes Væv efter i Sømmene, vil man bestandig finde Kvinden
  som Islæt.
  
  Gaar vi fra de ledende Kredse ned til den jævnere Borgerstand, saa
  skifter hendes Virkekreds, men den Rolle, hun spiller, bliver ikke mindre
  dominerende for det. Hos den Handlende er det hende, der fører Bøgerne og
  forskriver Varerne; Manden staar bag Disken. I Restaurations- og
  Kafélokalerne sidder hun ved Buffeten, tager imod Pengene, passer paa
  Opvarterne, sørger for, at Alt gaar, som det skal gaa; Manden bliver
  sendt paa Torvet for at gjøre Indkjøb eller ud i Kjøkkenet for at passe
  paa Gryderne. Naar man kommer ind til sin Skrædder, saa er det Konen, der
  tager imod En; hun viser de forskjellige Stoffer frem og giver Raad om,
  hvad man skal vælge. Manden bliver kun tilkaldt et Øjeblik for at tage
  Maal; han forsvinder, naar det er gjort, og man har saa ikke mere med ham
  at bestille. Det er hende, der afgjør, om Tøjet sidder eller ikke sidder,
  det er hende, der ordner Betalingsvilkaarene og kvitterer Regningen.
  Enhver, der har boet i Pension i Paris, veed, hvorledes disse ligesaa
  talrige som karakteristiske Huse er indrettede. Konen har alle
  Departementer under sig: Værelsefordelingen, Akkorderingen om Prisen,
  Tyendet, Indkjøbene, Spisesedlen og Regnskabsføringen. Mandens hele
  Livsopgave indskrænker sig til at throne for Bordenden ved Maaltiderne,
  øse op og skjære for. Betroes der Andet til ham, saa er det højst
  saadanne Forretninger som at passe Lamperne og sende Bud efter
  Kaminrenseren.
  
  Man kan finde hundrede andre Exempler paa en saadan Fordeling af Mandens
  og Kvindens Roller ved Udførelsen af den fælles Haandtering. I hele det
  handlende og industridrivende Paris tager hun ærligt og redeligt
  Halvparten af Forretningerne paa sig, og det er i Regelen netop den
  Halvpart, som kræver Hoved og Omsigt og Talent. Naar den sidste store
  Roman- og Dramasucces, Georges Ohnets "Serge Panine", har gjort en saa
  umaadelig Opsigt, saa kan Forklaringen dertil kun findes i, at
  Forfatteren som Hovedfigur i sin Skildring har stillet en Type, der
  belyser dette Forhold fortræffeligere, end det hidtil er gjort. Han er
  ingenlunde nogen eminent Begavelse, han er Begynder, og saavel hans Bog
  som hans Komedie har væsentlige Mangler. Men Madame Desvarennes, denne
  prægtige Bagerkone, der begynder med et Brødudsalg i en Forstadsgyde og
  udelukkende ved egne Evner ender med at beherske hele Paris'
  Brødforsyning, som Millionærinde, der forhandler paa lige Fod med
  Ministre, hun er ganske vist en ypperlig Skikkelse, greben kraftigt og
  suffisant lige ud af Livet. Saaledes som hun er Pariserinden af
  Middelklassen: kjærnesund, arbejdsomt slidende, med en Villie af Staal og
  en Energi til at handle, der gjennemtrænger hendes Væsen helt ud til
  Fingerspidserne. Hun falder lidt af maaske, naar man kommer ned paa de
  lavere Trin af Skalaen. Det haarde, møjsommelige Arbejderliv med alle
  dets Savn svækker Evner og Kræfter noget. Men ogsaa i disse Omgivelser
  bærer hun dog sin Del af Byrden. Mens Manden gaar paa Arbejde, vadsker
  hun, syer paa Maskine eller tager sig Andet for, hvorved hun kan skaffe
  sit Bidrag til Livsopholdet. Mandens bliver kun altfor ofte brugt op paa
  Knejpen; det er da for hendes Penge, at der haves Hus og Hjem. Og
  samtidig bevarer hun stadig Pariserindens dominerende Position. Der er et
  højst karakteristisk Træk, man vil lægge Mærke til, naar man seer en
  saadan Arbejderfamilie gaa ud om Søndagen. Det er Manden, der maa bære
  Børnene, men det er Konen, der har Portemonnaien i Lommen, naar der
  skal betales.
  
  En saadan Rolle i et Samfund kan Kvinden ikke spille, uden at hun i dette
  Samfund virkelig er et overlegent Væsen. Pariserinden er det. Det franske
  Galanteri har gjort hende dertil. Kvindetilbedelsen er ganske vist ikke
  nogen specifik fransk Kultus. Men det er i Troubadourernes Land, at den
  har naaet sin højeste Udfoldning. Og det har ikke blot sin psykologiske,
  det har ligesaa meget sin rent physiologiske Forklaring. Franskmændene er
  Naturer, der har hedere Blod, og som staar langt stærkere under
  Sandseberusningens Herredømme end i hvert Fald de Folk, som boer nord og
  øst for dem. De vil leve og nyde i Øjeblikket. De kan ikke slaa sig
  tiltaals med en Betragtning som den nordiske, der stiller Kvinden paa
  Marmorsokkel som et Slags Jomfru Maria, til hvem man kun nærmer sig
  ærbødigt offrende, gjennemtrængt af den kydske Andagt, der straaler ud
  fra hele hendes Væsen. Man har oversat Bjørnsons "Arne" for dem, men de
  har ikke forstaaet den; de har lét af disse Mennesker, der sidder Aar og
  ser paa hinanden og længes uden engang at kunne faa deres Kjærlighed paa
  Læben. De kjender ikke til at længes og sukke og drømme, de kjender kun
  til at besidde. Dertil har de et umaadeligt naturligt Behov, et større
  maaske end nogen anden Nation, For at tilfredsstille det er det, at de
  uophørligt ligger i Støvet for Kvindens Fødder; Opnaaelsen af hendes
  Gunst er Lyset, hvorom de bestandig sværmer. Hun veed det, hun seer dem
  offre Alt for hendes Skyld, hun lever i en Atmosphære, hvor hun hører det
  summe omkring sig af et permanent Kor, der tigger om Kjærlighed. Derfor
  er det, at hun ikke blot selv føler sig som en overordnet Skabning, men i
  Virkeligheden ogsaa bliver det.
  
  Det franske Galanteri er det, der først og sidst skaber Pariserindens
  dominerende Stilling. Hun har imidlertid ogsaa Egenskaber, som berettiger
  hende til at indtage den. For at se dem i fuld Belysning maa man se hende
  i de store, kritiske Øjeblikke. Historien har vist hende i saadanne.
  Revolutionens Kvinder er Skikkelser, der rager Hoveder op over
  almindeligt Menneskemaal. Men det er ikke nødvendigt at gaa saa langt
  tilbage. I selve vor Tid har Paris' Belejring paa den mest glimrende
  Maade lagt for Dagen, hvad Pariserinden er i Stand til at udrette. Er
  disse sørgelige Vintermaaneder trods Alt komne til at staa som et af de
  stolte Kapitler i Frankrigs Annaler, saa er det væsentlig hende, der har
  Æren derfor. Hendes Opoffrelser, Udholdenhed, Heltemod var mange, mange
  Gange mere værd end den mandlige Befolknings. Hvad gjorde Mændene
  egentlig, naar man vil se ganske koldt og nøgternt paa Sagen? De slap for
  at arbejde og agerede Soldater, men det generede dem ingenlunde i nogen
  overordentlig Grad. De stod op om Morgenen Klokken Ni og tog deres pæne
  Uniform paa og spadserede i den stolte og selvtillidsfulde omkring til
  Klubberne og Beværtningsstederne for at deklamere og holde Taler; eller
  de trak ud i Forskandsningerne, men heller ikke der var Livet synderlig
  surt for dem. Tjenesten var ikke streng; de kunde spille Kort og gjøre
  sig det fornøjeligt paa mange Maader. Udfald blev der kun yderst sjelden
  Tale om. Engang imellem sprang der en Bombe; det var til Slutning næsten
  blevet en Adspredelse for dem. De var tappre, ganske vist, men det var de
  af Natur, og det kostede dem Ingenting.
  
  Kvindernes Rolle derimod var en hel anden. De havde for det Første med
  det Forudseenhedens Instinkt, der er Kvinden egent, anet, at Belejringen
  vilde komme og forberedet sig paa den. Da Paris blev indesluttet, rummede
  den indenfor sine Volde enorme Oplag af mange andre Livsfornødenheder end
  dem, Regeringen havde sørget for. De var blevne hobede sammen ved privat
  Initiativ af kloge, forsynlige Kvinder. Ikke for at de selv kunde blive
  ved at leve i Overflod; det viste de, da Mangelen kom. De fornemme Damer
  forenede sig i Selskaber, der tog sig for at gaa fra Dør til Dør i hele
  Byen og banke paa overalt og spørge, om Nogen led Nød. Blev der svaret
  ja, gav de med rund Haand, hvad der ikke engang kom paa deres eget Bord.
  De Syge fik Æggene, som de havde gjemt, og som til Slutning var en halv
  Louis værd Stykket, Aspargesbundter, der i de faa Butiker, som endnu
  kunde holde aabne, blev solgte for fem hundrede Francs, selv nedsaltet
  Kjød og Sligt, der ikke var til at betale. De sendte deres Linned til
  Lazaretherne, de tog, naar de mødte en forfrossen Stakkel paa Gaden,
  deres eget Tøj af og hængte paa ham. Og Kvinderne af de lavere Stænder
  gjorde endnu mere. De stod op om Natten Klokken To, Tre og stillede sig i
  Queue udenfor Mairierne for at faa de Kort udleverede, som de kunde hente
  Brød paa. Der stod de indtil Morgenstunden, tidt i mange Graders Frost og
  i Sne til Knæerne, ikke Fattigfolk alene, men Koner og Døttre af
  Familier, som havde deres ti, femten tusind Francs om Aaret at leve af.
  Det var i Virkeligheden Pariserinden, ikke Pariseren, der førte Paris'
  Belejring. Og med hvilken vidunderlig Følelse af Solidaritet, med hvilken
  Sejghed i at ville holde ud til det Yderste hun taalmodig, aldrig svag og
  aldrig modløs, bar de tusinde Opoffrelser, der faldt i hendes Lod, derom
  kan man høre Fortællinger nok af ethvert Øjevidne. En Dansk, der ved den
  Post, han beklædte, ansaae sig forpligtet til at blive i Byen, har
  skildret mig disse Dage som en eneste uafbrudt Heroisme af den parisiske
  Kvinde. Denne Heroisme har endnu ikke fundet sin Digter. Men han vil
  komme, og han vil blive en af de største, saavist som den Bedrift, han
  har at forevige, er en af de største, vore Dage har sét.
  
  Pariserinden er uendeligt mange Gange bedre end sit Rygte. Det
  traditionelle Billede af hende som et letfærdigt, nydelsessygt Væsen,
  uden Hjerte og uden Sands for Livets alvorlige Interesser, er et rent og
  purt Fantasibillede, støbt over enkelte iøjnefaldende Modeller, men
  fuldstændigt misvisende og forvirrende, naar man vil gjøre det alment
  gjældende. _"La femme du cabaret",_ den Kvindeskikkelse, som Zola har
  gjort typisk i "Nana", Forraadnelsesvibrionen, som ødelægger Slægter og
  dekomponerer Samfundet, hun existerer ganske vist, men med den egentlige
  Pariserinde har hun i Virkeligheden Intet at skaffe. Hun gjør umaadeligt
  Spræl, hun fylder det store, offentlige Paris, Fornøjelseslivets Paris
  med sin skrigende Toiletteluxus og sit Vilde Nydelsesbegjær. Touristen
  seer hende der for hvert Skridt, han gaar, og han dømmer saa let det, han
  ikke seer, efter det, han seer. _La femme du cabaret_ er kun til for det
  Paris, hvis Færd begynder paa Hjørnet af Boulevard des Italiens og ender
  ved Boulogneskovskaskaderne, for Kobbelet af drivende Gommeuxherrer, hvis
  hele Liv gaar op i Jagt efter hende af den simple Grund, at de ikke har
  hverken Tilbøjelighed eller Evner til at lade det gaa op i nogetsomhelst
  Andet. De arbejder ikke i Ateliererne, de skriver ikke Bøger, de holder
  ikke Forelæsninger, de studerer ikke i Laboratorier og Bibliotheker. Men
  Noget skal de jo dog have at beskjæftige sig med, og af deres Behov til
  at slaa Tiden ihjel er da _la femme du cabaret_ født. Hun existerer kun
  for dem. Men dette Kobbel er alt i alt kun et Par tusinde Stykker højst
  af Millionbyens Befolkning, og derimellem er der atter kun nogle faa
  hundrede Parisere. Resten hører til den store Rastaqouairslægt, disse
  gaadefulde Væsener med gulbrun Teint, med en forunderlig fremmedklingende
  Dialekt, hvis Oprindelse Ingen er i Stand til at definere, og med
  Millioner, som det vil være endnu vanskeligere at sige, hvor og hvorledes
  de er tjente. Jo mere disse exotiske Planter indpodes i Pariserlivet,
  desto frodigere udbreder Forraadnelsesvibrionen sig. Men det er en
  naturhistorisk Lov, at den kun sætter sig paa de allerede dødsdømte
  Organismer. Den angriber aldrig de sunde, og derfor har den Vibrion,
  hvorom der her er Tale, heller ikke angrebet de sunde Samfundslag i
  Paris, de Samfundslag, der er Kjærnen af den store Stads Befolkning.
  
  [Illustration: Pariserindetype i Vinterdragt.]
  
  Den franske Romanliteratur og det moderne franske Drama har bidraget
  stærkt til at stille disse Nanafigurer _en évidence_ og støtte Overtroen
  om, at Pariserinden som Helhed er skabt i deres Billede. Fænomenet er
  forklarligt. Ligesaavel som Udlændingen, der kommer til Paris for et
  flygtigt Besøg, fæster den parisiske Forfatter væsentlig sin Opmærksomhed
  ved de Sider af Byens Liv, der springer stærkest i Øjnene. Og _la femme
  du cabaret_ gjør det unægtelig mere end nogen anden. Derfor har
  Skribenterne kastet sig over hende. Da den yngre Dumas havde opdaget sin
  Demimondedame, maatte der ganske naturligt følge en hel Literatur om det
  samme Thema efter. Men denne Literatur staar nu ved sin Ende. Forfatterne
  har udtømt Æmnet, og Publikum er blevet kjed af det. Det er gaaet her som
  hjemme hos os med Komedierne, hvori Konerne løber bort. Figuren existerer
  i Livet, og derfor interesserer den til en Tid baade Digtere og Publikum.
  Men naar det faar den samme Kost serveret for tidt, saa ender det med at
  sige: dette er usundt. For hver, der løber bort, er der Hundreder og
  Tusinder, som bliver ved Hjem og Børn. De er mindre taknemmelige at
  skrive om, men de er Regelen ikkedestomindre, og vi vil ikke have
  Undtagelsen præsenteret som Regel. Saaledes ogsaa i Frankrig. Man har
  faaet altfor mange Baronesse d'Ange'r og Marguerite'r og Nana'er, man er
  nu kjed af dem. Zolas sidste Bog "Pot-Bouille" vakte kun et Indtryk af
  Væmmelse hos Kritik og Læseverden. En hel anden Literatur om helt andre
  Ting er i Færd med at dukke op. Den vil voxe hurtigt og frodigt, netop
  fordi Trangen til den er saa overordentlig stor, og i den vil det ikke
  længer være den frivole Kvinde, hvorom der bliver Tale, men
  Pariserindetyper af en hel anden Art, der er baade smukkere og sundere
  og sandere.
  
  Thi Pariserinden er ikke frivol. Højst har hun ved Siden af store
  borgerlige Dyder den Mangel: at være hverken synderlig dyb eller
  synderlig trofast i sin Kjærlighed. Det kommer nu for det Første af den
  omtalte ejendommelige Stilling, hun indtager overfor Manden. Træffer hun
  en sjelden Gang det hende overlegne Væsen, som hun bestandig søger efter,
  saa er der næppe nogen Kvinde, der kan være saa hel og opoffrende i sin
  Kjærlighed som hun. Men i Reglen ser hun ned paa den, der skulde være
  hendes Herre; hun gjør det, fordi han selv gjør sig til hendes Slave. Og
  dernæst skriver Løsheden i Kjærlighedsforholdet sig fra Skyggesider ved
  den Institution, som skulde hellige og fæstne det. Ægteskabet er i
  Frankrig en ganske ejendommelig Ting. Indtil det Øjeblik, da hun er
  giftefærdig, holdes den unge Pige strængt under Moderens eller
  Klosterpensionens bestandigt vaagende Øje. Alt, hvad der kan udvikle
  hende til Kvinde, fjærnes principmæssigt fra hende; hun skal være og
  vedbliver at være et Barn. Saa en Dag finder hendes Familie en ung Mand,
  hvis Stilling byder Ækvivalent for den Medgift, hun kan bringe. Man
  arrangerer Partiet, hun selv bliver kun _pro forma_ spurgt om sit
  Samtykke. Vielsén følger umiddelbart efter, og hun er da for hele Livet
  bunden til et Menneske, som hun ikke kan elske, dels fordi hun ikke
  kjender ham, og dels fordi hun ikke har nogetsomhelst Begreb om, hvad
  Kjærlighed er. Sligt kan ikke skabe Trofasthed. Pariserinden er trofast
  som Moder, men hun er det ikke som Ægtefælle. Hele hendes Liv gaar op i
  Børnene, i Forholdet til Manden kommer der kun sjelden nogen virkelig
  Intimitet. Han er og vedbliver at være hende en Fremmed; højst
  karakteristisk siger hun altid "De" til ham og sætter bestandig i Omtale
  det ceremonielle "Monsieur" foran hans Navn. Hun har aldrig følt sig nøje
  knyttet til ham, og Baandet binder derfor ogsaa kun løst. Hun giver sig
  let hen; hun gjør det af Fantasi, Kaprice, Nysgjerrighed, og hun lægger
  ikke nogen overdreven Vægt derpaa. Hendes Sjæl er kun sjeldent med deri,
  og hun betragter det ikke som nogen stor Synd. Men om sine Pligter
  overfor Familien har hun en altid vaagen Bevidsthed. Hvad hun end kan
  fristes til at gjøre, sin Mands borgerlige Stilling kompromitterer hun
  aldrig. Tvertimod, hun arbejder for den, hvor hun kan, og hun arbejder
  først og fremmest for Børnene. At skabe deres Fremtid er den Livsopgave,
  hvorpaa hun sætter al sin Energi ind.
  
  Hun er i sin daglige Færd en god Økonom, og hun er alt andet end
  fornøjelsessyg. Det er i den jævne, borgerlige Pariserhusholdning Manden,
  der stadig turer rundt paa Kafeer og offentlige Steder; Moderen bliver
  ved Hjemmet og Børnene. Naar hun et Par Sommersøndage kan tage paa
  Landet, helst med sin voxne Søn, saa er det Alt, hvad hun forlanger. Hun
  holder af at pynte sig, det er ganske vist, men hun forstaar tilnød at
  gjøre det med meget Lidt. Hun kjender den Kunst at kunne klæde sig paa.
  Det er ikke Luxus'en, hun udfolder, der gjør det; Arbejdersken, der gaar
  barhovedet fra sin Fabrik, har i den fattige sorte Kjole den samme
  Chiched, den samme Elegance over hele sin Person som Damerne paa Moden.
  Med et Par Baand om Sommeren, en Smule Pelsværk om Vinteren tager den
  lille Borgerdatter sig ud som en Fyrstinde. Denne Pariserindens Evne er
  specifik parisisk. Den er et Produkt af Aarhundreders Civilisation, men
  den er et Produkt først og fremmest af selve Omgivelserne, af den
  hemmelighedsfulde sjette Sands, som Alt i denne Kunstens og Pragtens og
  Smagens Stad hjælper til at udvikle. Det er en Hemmelighed af samme Art
  som den parisiske Kunstarbejders. Man har gjort Forsøg i andre Lande paa
  at indforskrive ham; man har budt ham de mest glimrende Betingelser, man
  har givet ham indtil fem og tyve Francs om Dagen, og han er kommen. Men
  kun en ganske kort Tid beholdt hans Arbejde det samme Ubestemmelige over
  sig, som det havde, naar han udførte det i Paris. Han glemte
  Hemmeligheden, naar han kom bort fra Paris' Luft. Den ligger i den, og
  det gjør Pariserindens ogsaa; den kan ikke exporteres.
  
  Hun selv kan det heller ikke. Hun elsker sin By, hun kan kun trives i
  den, og hun hører kun hjemme i den. Hun er selve Personifikationen af
  dens Liv--elegant, forførerisk tillokkende i sin ydre Form, let til at
  lade sig rive med og ogsaa let til at slippe idag, hvad der tog hende
  fangen igaar. Men ved Siden deraf intelligent, arbejdsom, energisk, en
  Smule for forelsket maaske i det Ubekjendte, men begejstret for Alt, hvad
  der er stort, og i Stand til at kunne voxe op i Højde med det, i Stand
  til i de betydningsfulde kritiske Øjeblikke at kunne blive den overlegne,
  heroiske Kvinde, for hvilken en Nation som den franske og en By som Paris
  har Behov.
  
  
  
  
  VINTERLIV I PARIS.
  
  
  Klimaet
  
  Der gives Læger, som paastaa, at Paris til sine øvrige store og gode
  Egenskaber ogsaa føjer den: at besidde et ganske exceptionelt Klima.
  Særlige Højdeforhold, Dalstrøg, gjennem hvilke Søbrisen kan naa Byen,
  samt andre lignende gunstige Omstændigheder ved dens Beliggenhed gjør det
  let forklarligt, siger de. Det er muligt, at de har Ret; for Lægfolk er
  det vanskeligt at kontrollere deres Udsagns Rigtighed.
  Dødelighedsprocenten i Paris, sammenholdt med den i andre store Byer,
  taler i Favør af dem; Bronchitis-Epidemien og hele den Mylr af
  Vinterskrøbeligheder, hvorunder Pariserne lide, mere end nogen anden
  Hovedstadsbefolkning, synes derimod at gjøre deres Paastands Rigtighed
  endel betinget. Men hvad der ialfald er sikkert, det er, at Paris har et
  ganske ejendommeligt Vinterklima. Det er saa specielt, at det næsten ikke
  kan tænkes andetsteds, udpræget parisisk som Fiakrernes Kudske, som
  Arbejderskernes smaa lakerede Sko og kulørte Strømper, som Gadesælgernes
  Raab om Morgenen, som Alt, hvad der er mest exklusivt parisisk i den
  store Stads Fysiognomi.
  
  Morsomt nok er tillige de Hovedtræk, der karakterisere den parisiske
  Vinter, de samme, der giver selve Pariserlivet dets væsentlige Særpræg.
  Det er et Liv i stadig Feber og Uro, et Liv med de mest skrigende
  Kontraster klods op paa hinanden. Og saadan er ogsaa Vinteren. Den ene
  Dag bidende Frost og skinnende hvid Sne over alle Gader og Huse. Men om
  Natten trækker der Skyer op; naar man vaagner om Morgenen, pisker Regnen
  ned i Skyller eller rettere i Skybrud, og om Aftenen er Alt forandret.
  Man vil i første Øjeblik, naar man kommer udenfor Gadedøren, ikke tro
  sine egne Sanser. Man springer fra Fortovet ud paa Gaden i den Formening,
  at Varmen, som slaar En imøde, maa stige op fra et eller andet
  Kjælderkøkken, saa mættet kan Luften, være med lummer, unaturlig Hede.
  Den næste Dag er Sneen borte; Folk gaar og stønner i Sommeroverfrakker,
  Foraarssolen skinner over Boulevarderne, hvor Publikum sidder udenfor paa
  Kaféernes Fortovsstole, det er saadant Noget som tolv, tretten Graders
  Varme. Pariserne holder ikke af Kulden, og Alverden er følgelig inderlig
  fornøjet. Man pynter sit Foraarstøjs Knaphuller med Violbuketterne fra
  Nizza, man kjører i Boulogneskoven med lidt Pelsværk paa, men i aaben
  Vogn, og man troer Vinteren skrinlagt for denne Gang. En skjønne Nat
  springer imidlertid Vinden atter om til Nord, og det er i en
  Haandevending forbi med det sydlandske Klima. Sneen drysser igjen,
  Sovekamrenes Vandkander har Is paa sig om Morgenen, Folk slaas om de
  opvarmede Drosker, Paris ligner en sibirisk By, skriver Aviserne.
  
  Vinteren i Paris kan være alvorlig nok. Men det er ikke rigtig Alvor med
  den; den har ingen Stadighed paa sig. Og Pariserne tager den da heller
  ikke selv alvorlig. De ifører sig ikke en Oktoberdag Vinterfrakken for
  saa at bære den støt til hen i April eller Maj, de kjender ikke til
  Aarets Inddeling i to Halvparter, en, da man fyrer i Kakkelovnen, og en,
  da man ikke gjør det. De leger med Vinteren, som den leger med dem. Naar
  det er koldt, binder de et Tørklæde om Halsen af Frygt for at blive hæse
  eller faa Snue; det Halvkomiske og Ildeklædende, der er ved den Slags
  Upasselighed, har de en overdreven Skræk for. Men egentlig garderede mod
  Kulden ser man kun de Færreste. De fryser med Anstand i Bevidstheden om,
  at det ikke er Andet end noget rent Forbigaaende. Naar der er Sne og Is,
  giver Aviserne lange Beskrivelser af; hvordan det hvide Vinterklæde har
  draperet sig om den og den Statue, hvor eventyrlig Champs Elysées' Træer
  ser ud med den hvide Rim paa deres Grene, eller hvorledes Solreflexerne
  bryder sig i Concordefontænens Iskrystaller. Og den store
  Lediggængerverden i Paris skynder sig ud for at kigge paa dette Skuespil
  med samme Nysgjerrighed, som den kigger paa Eskimoerne i Jardin
  d'Acclimatation eller paa en Bande Zulukaffere, der danse Krigsdanse i
  Folies-Bergére. Sneen bliver for Pariserne, hvor tidt de end har set den,
  ved at være noget Aparte, Noget, der ikke hører til. Klager man over, at
  den gjør Gaderne ufremkommelige, saa smiler de og ryster paa Hovedet ad
  Ens Ubekjendtskab med Forholdene. "Aa, i Paris bliver saadant Noget kun
  liggende en Dag," siger de. "Naar vi blot faar Regn inat, saa er det
  Altsammen borte imorgen tidlig."
  
  Man faar imidlertid ikke altid Regn om Natten. Det kan til Trods for de
  kjære Indfødtes Rysten paa Hovedet sne baade otte og fjorten Dage i Træk
  i Paris. Det er sjeldent, men det kan dog arrivere. Og gjør det det, saa
  er man temmelig ilde faren med sin Behandling _en canaille_ af Vinteren.
  Der kommanderes en Armee paa en Snes tusind Mennesker ud for at rense
  Gaderne, og Kommunekassen anvender et Par Millioner til dette Arbejde,
  men det hjælper Altsammen Ingenting. Det er Leg med Skovlingen, Leg med
  Bortkjørselen, Leg med det Hele. Sneen spærrer Færdselen, Paris er den
  forfærdeligste Muddersø, der kan tænkes, lige til Regnen kommer. Først
  den kan gjøre rent, kun den er vant til det. I den Tid, Uføret staar paa,
  er Pariserne om en Hals med deres Fodtøj, som kun er beregnet paa blanke
  Asfaltfliser. Men drage sig Ubekvemmelighederne til Lære, det falder de
  aldrig paa.
  
  Saalænge Kulden har varet, har de bundet Tørklædet om Halsen og slaaet
  Kraven op om Ørene, men naar Regnen er kommen og Sydvinden igjen blæser
  den milde Luft fra Violernes og Rosernes Land ind over Byen, saa slaar de
  atter Frakkekraven ned, ryger uden Overtøj deres Cigaretter ude paa
  Gaderne om Aftenen i Mellemakterne, kjører i Boulogneskoven i aaben Vogn
  og uden Pelsværk og ler, naar man fortæller dem, at det kan være akkurat
  ligesaa fuldblods Vinter i Paris som oppe i de Lande, hvor de bilder sig
  ind, at der spaserer Isbjørne omkring i Gaderne.
  
  Ejendommeligt nok kjender de Sydlændinge, der er paa Besøg i Paris,
  Italienere, Spaniere, Orientalere, i Reglen ikke engang denne Forandring
  med den op- og nedslaaede Frakkekrave og med Halstørklædet. Man ser i ti
  Graders Frost en burnusklædt Fyr spasere ganske rolig og flegmatisk
  omkring i det samme Kostume som paa en solglødende Augustdag. Jo længere
  mod Syd, desto mere hærdede synes Folk at blive mod Kulden. Det er det
  samme Fænomen, som naar en Vestindianer kommer til Norden. Han taaler den
  første Vinter fortræffeligt, han har saa megen opsparet Varme i sig. Vi
  Nordboere derimod er kuldskjære, Vi finder os kun med Vanskelighed i
  Pariservinteren; vi fryser i Stuerne, hvor det flammende Favnestykke ser
  saa nydeligt ud, men kun indbilder os, at det varmer, og vi lider under
  disse evindelig springende Temperaturforandringer, under disse abrupte
  Overgange med kun en Nats Mellemrum fra isnende Vinter til varmt Foraar.
  Vi kan ikke taale Kulden, naar den endelig engang imellem gjør Forsøg paa
  at agere alvorlig, og vi kan endnu mindre taale den permanente Uro
  i Vejret.
  
  Man har set Vintere i Paris, i hvilke Pariserne har været ovenpaa, har
  gaaet omkring og badet sig i varmt December- og Januarsolskin og bildt
  sig ind, at de var i Monaco. Men det er Undtagelserne, Regelen er
  adskilligt mindre behagelig. Som oftest kan man tælle de Vinterdage, paa
  hvilke Vejret ikke er mættet med nervøs Feber, og dem ogsaa, da det ikke
  regner. I de fire Maaneder fra November til Slutningen af Februar bærer
  man sig ad som en klog Mand, naar man i Paris ikke gaar ud uden Paraply.
  Gjør man det, har man de allerstørste Chancer for at komme gjennemblødt
  hjem. I December og Januar kan det desværre kun altfor grumme ofte falde
  paa at øse sine otte og fyrretyve Timer i Træk, i November og Februar
  hører det til Regelen, at der vælter Skybrudsbyger ned hvert femte Minut
  paa Dagen. Og kommer der endelig ved Aftentid, en lille Smule Ro, saa er
  Taagen der strax. Henimod Slutningen af Vinteren er Alt saaledes
  gjennemtrængt af Fugtighed og Vanddampe, at den kan antage ligefrem
  fænomenale Dimensioner. Det passerer forholdsvis ofte, at Omnibusserne
  maa standse deres Ture flere Timer før reglementeret Tid, fordi de kjører
  vild, hvor Gaderne krydser hinanden, og man har endogsaa oplevet hele
  Døgn, da al Færdsel var spærret af Taagen. Hele Paris er da fyldt af en
  saa absolut uigjennemtrængelig Damp, at der paa hvert Gadehjøme maa
  opstilles Politibetjente med tændte Fakler for at hjælpe de Gaaende til
  at finde den rette Vej. Pariserne tager alle slige Ubekvemmeligheder
  uhyre let og uhyre elskværdig som sædvanlig; Paris er og bliver deres
  kjære Paris, hvor Alt med Djævels Vold og Magt skal være fortræffeligere
  end nogetsomhelst andet Sted i Verden. Og de Fremmede, der er komne til
  Paris for at befinde sig vel, er ligeledes særlig oplagte til at se
  Alting i Rosenskjær; det er nu engang Parolen, og med en til Alverden
  udstedt Parole har Sandheden svært ved at kæmpe. Derfor holder den gamle
  Overtro om, at Vinterklimaet i Paris er sundt og behageligt, sig stadig.
  I Virkeligheden kan man sætte et rødt Kors i Almanakken ved de Aar, da
  Vejret ikke bringer En til Fortvivlelse. Naar der er Tale om Klimaet, er
  det Vanvid at rejse til Paris de fire Maaneder, dens Vinter varer.
  Efteraaret og Foraaret, hele Forsommeren ogsaa til langt hen i Juli er
  henrivende, Vinteren derimod som oftest alt Andet end behagelig.
  
  Velgjørenhedsballer.
  
  Hvori Velgjørenheden bestaar, skal jeg ikke kunne sige. Der er Ingen, som
  har kunnet fortælle mig det. Pariserne bekymrer sig aldrig om at gaa
  tilbunds i den Slags Sager. Paa Hjørnet af Avenue de l'Opéra rejser der
  sig to høje, kolorerede Master med et stort Skjold i Flagindfatning. En
  Inskription paa dette Skjold oplyser om, at man mod Erlæggelsen af en
  Louis og under den Betingelse, at man er i Baltoilette, vil kunne blive
  admitteret til et "Grand bal de bienfaisance", som den førstkommende
  Løverdag gives i Hôtel Continental under Protektorat af Handelsstandens
  eller andre Stænders Damer. Endvidere fortæller Plakater, som er
  opslaaede i de til Ballokalet hørende Spillesale, at et Spil Kort koster
  fem Francs i Leje for en halv Time, hvilke fem Francs ere _"au profit de
  l'oeuvre"_. Det fremgaar heraf, baade at der er et "oeuvre", og at man
  gjør vel mod sine Medborgere ved at give Louis'er og Femfranker ud til
  Bedste for det. Videre Oplysning om Velgjørenhedens specielle Øjemed har
  Pariserne hverken Tid eller Trang til at forskaffe sig.
  
  Hvad Ballet er, skal jeg derimod tillade mig at fortælle. Disse
  Velgjørenhedsballer spiller en ikke ringe Rolle i det parisiske
  Vinterliv. Fra Begyndelsen af December er der regelmæssig et af dem hver
  Lørdag, og intet af dem har under et Par tusind Deltagere, Et saadant
  Besøg taler tydeligt nok for deres Hensigtsmæssighed, selv om der ikke
  fandtes noget "oeuvre". De udfylder et Hul, de tilfredsstiller en Trang,
  Masser af Parisere og fremfor Alt det langt overvejende Flertal af de
  Fremmede vilde slet ikke faa danset uden dem hele Vinteren igjennem.
  Faubourg St. Germain er endnu saa omtrent en lukket Verden undtagen for
  dens Egne. Men det parisiske Bourgeoisi, det ægte, gamle, grundmurede
  Bourgeoisi, der har store Hoteller og Formuer, som er store nok til
  Baller, det er næsten endnu mere hermetisk lukket. Den officielle Verdens
  Soireer er aabne ganske vist, men Kredsen, som kan faa Adgang til dem,
  har dog altid sin Begrændsning, og saa kjeder man sig desuden saa
  gudsjammerligt paa dem, at Ingen gider komme der. Smaa, hyggelige, jævne
  Familieballer, som hos os, kjender Paris ikke. Kan man sidde ti Personer
  sammen i en almindelig Families Dagligstue, saa er det Højden; kan man
  betale Husleje, Husstand og Toiletter, saa er det ogsaa Højden i dette
  dyre Paris, hvor en Familie, der stiller mindste Fordringer til Livet,
  umuligt kan leve under ti, femten tusind Francs om Aaret. Til Baller
  bliver der paa ingen Maade Raad. Og hvem skulde man ogsaa indbyde? Enten
  er der ikke unge Piger i Huset, og saa kommer der ingen unge Mennesker,
  eller ogsaa er der unge Piger, og saa kommer der to eller tre. De kommer
  der fjorten Dage, til Forældrene uden at falde med Døren ind i Huset kan
  spørge dem, om de vil være Svigersønner. Vil de, saa har man ikke Behov
  for nye Ansigter; vil de ikke, saa faar de paa en høflig Maade Løbepas
  for at give Plads for Andre. Bekendtskabskredsen omfatter aldrig paa
  samme Tid mer end nogle ganske enkelte Ægteskabskandidater.
  
  Det er derfor, Velgjørenhedsballerne virkelig gjør vel mod de danselystne
  Pariserbeboere. Alverden er admitteret for en Louis, og Alverden kommer
  der. Det vil sige ikke de, der har deres egne lukkede Baller; de bliver,
  forstaar sig, paa egen Grund. Og naturligvis heller ikke pæne unge Piger
  af pæne, dannede Familier. Men dem regner man ikke med i Paris; deres
  Existens foregaar i det Skjulte, der findes Parisere, som paastaar, at de
  aldrig har set dem. Men ellers kommer der en Smule af Alt paa disse
  Baller. Selskabet er broget som Blomsterfloret i en Gartnerbutik, ægte
  demokratisk, som det sig hør og bør i en ægte demokratisk Republik.
  
  Det kan deles i tre Hovedgrupper: de Graadige, de Blaserede og
  Soupeuserne.
  
  De Graadige kommer Klokken ni, naar Ballet begynder Klokken ti. De er fem
  i en Droske, og de fornemme Portierer ser ned paa dem med knusende
  Foragt: de veed ikke, de Stakler, at det altid i Paris, naar man er i
  Gala, koster ti Sous at faa sin Vogn lukket op. Den mandlige Part af dem
  har broderede Skjorter, krøllet Haar og hvide Handsker med Fingerspidser,
  i hvilke Fingrene ikke kan komme helt ned. Er de i Besiddelse af Klaphat,
  saa har den altid kulørt Foer, helst violet, men dog ogsaa af og til
  ceresa og spanskgrønt. Damerne excellerer i færdigsyede Atlaskes
  Nederdele fra "Printemps" til niogfyrretyve Francs og halvtreds. Af og
  til ser man dog ogsaa sytten-atten-aars Piger i hvidt Alpacca, næsten
  altid tre, fire i Følge med en gammel, graahaaret og frakkeklædt Papa.
  Søde Ansigter, tidt uden Sminke, store, glade Barneøjne, Halse, hvor
  Skulderbenet stikker frem, og Overkroppe, der dingler genert, som om de
  ikke sad rigtig fast endnu; de kunde være fortryllende, naar de bare ikke
  havde Mani for at trippe om paa røde Ben ligesom Storkene. Himlen maa
  vide, hvorfor de har forelsket sig i de røde Strømper.
  
  Saa er der dem, der har røde Ansigter, røde Arme, Brudekjoler og Handsker
  af Nummer syv og en halv med en, højst to Knapper. Fremdeles Staklerne,
  hvis hele Pynteevne ikke er naaet videre end til Anbringelse af en Gren i
  Haaret og en Blomst i Brystet af den simple graa eller sorte uldne Kjole.
  De staar i aldeles umiddelbart Forhold til det mystiske "oeuvre", de
  andre har kun en fjernere Slægtskabsforbindelse med det, som har tilladt
  dem, ikke at komme gratis ind, men at faa Billetten til modereret Pris.
  Hele Kategorien er kommen for at more sig. Ballet er en Begivenhed for
  dem, den eneste maaske Aaret rundt, den, der drømmes om og spares op til
  Maaneder forud.
  
  De føler sig næppe skuffede; noget saa Feagtigt har de aldrig kunnet
  drømme.
  
  Hôtel Continental er paa disse Balaftener et veritabelt Eventyrslot. Tre
  mægtige Sale, der kan rumme to, tre hundrede Par hver, er viede til
  Dandsen. Marmorsøjler bærer Loftet med de brogede Rococcobilleder; Guld,
  Fløjl og Spejle overalt; for Vinduerne tykke Atlaskes Portierer i Farver,
  som var de vævede af Solskin; et Gulv saa blankt og glat, at de Tusinder
  af Gasblus spiller igjen paa det som Stjerner. Og allevegne omkring en
  Labyrinth af andre Sale, Gange, Korridorer dg overbyggede Verandaer,
  stadig med Spejlvægge, som multiplicerer deres Tal, saa man kan tilbringe
  en hel Nat uden at finde Rede i Virvaret. Tommetykke persiske Tæpper,
  pladskende Springvande i Krat af Palmer og Lavrbær og med elektrisk Lys
  paa sig, duftende Rosenbusketter, mandshøje Kameliatræer,
  Silke-Causeuser, Drapperier, en Atmosfære dirrende af Vellugt, Varme og
  fjern Musik. Nogle af disse Sale er rentud Delirier af Luxusfantasi. Der
  er en, som forestiller Vinterhave. Væggene er Espalier af slyngende
  Blomster, det høje, hvælvede blaa Loft en Nathimmel med Stjerner, Lyset
  falder som Maaneskin ned fra matte Krystalkupler, i hvilke Jablokoffs
  Blus Brænder, hele Salen er fuld af sjeldne, exotiske Planter og
  blankbladede Træer. Ved Siden af er man i Alhambra med dets glødende
  østerlandske Farver, dets mystiske Uendelighed af Buer, Piller og
  kalejdoskopagtige Dekorations-Kapricer. For begge Ender af den aabne Sal
  naturligvis Korridorvægge med Spejle fra Loft til Gulv, saa alle Linier
  glider ud og fortsætter sig i taaget, hemmelighedsfuld Fjernhed. En
  Belysning, der er studeret med Kunst for at faa den rette Nuance i
  Stemningen: Gassens varme Gulhed og den elektriske Kuppels fantastiske
  Skjær blandes sammen til en underlig, solmættet Eftermiddagstone, i
  hvilken de slanke, indigoblaa Smaapiller mellem Buerne faar en Intensitet
  i Farven, som Intet kan beskrive. Saa en Gallerisal med moderne Mesteres
  Billeder og mørkt resedafarvede Fløjlsdivaner, bag Dansesalene Buffeter
  med Champagnen i Krystalkaraffer, friske, glacerede Jordbær, mægtige
  Sølvopsatser, Kandelabrer og graahaarede gamle Tjenere med Knæbenklæder
  og Silkestrømper, Alting druknet i Luxus, Fornemhed og Pragt.
  
  De Graadige gaar i Begyndelsen omkring og kigger paa det med store Øjne.
  De er fortumlede, de løber Panden mod Spejlvæggene i den Tro, at det er
  Døraabninger, de prøver det blanke Parketgulv som Glidebane, men de tør
  ikke danse paa det, skjøndt Orkestertonerne bruser og Lysten kribler dem
  i Fødderne. Saa kommer der imidlertid efterhaanden Mylr. Der kommer
  friskimporterede Yankeer med flirtationslystne amerikanske Misses, som
  ikke er bange for Nogetsomhelst, og som strax vil valse. De kan ikke til
  den franske Musik, de ler himmelhøjt selv over deres Kejtethed, og
  Latteren gjør Ende paa den generte Stivhed. De Graadige faar Mod. Et, to,
  tre Par begynder; der følger ti, der følger hundrede efter. I et Nu
  hvirvler de Allesammen afsted som paa Parole. Hvilken Ihærdighed, hvilket
  Alvor! Ingen Pavser, ingen Snakken ingen Smil engang. De danser som
  Gringoire spiser ved Taffelet for Kong Ludvig. Dørene til det drømte,
  forjættede Land er sprungne op; de svælger i Herligheden, de giver sig
  knap Tid til at trække Vejret engang af Frygt for, at de ikke skal
  faa nok.
  
  Hvor de ser ned paa dem med Foragt, de Blaserede, der kommer Klokken
  Tolv. Aldrig før. Det vilde ikke være blaseret, og for dem er Livets
  højeste Opgave netop at være blaseret. De kommer langsomt slentrende,
  slæbende efter sig Foden med de lavhælede, lakerede Sko, som om de i
  Grunden fandt det under deres Værdighed at tage dem med. Overkroppen
  dingler ogsaa hos dem ligesom hos Alpaccafrøkenerne; men det er, fordi de
  er for trætte til at gide bære paa den. De kaster deres Peltsfrakke
  tilbage paa Skuldrene, lader de springende Garderobetjenere trække den
  af, smider en Tofranc i Vestiairetallerkenen til Tak, klemmer deres
  chamois Handsker fast i Klaphatten med det ulastelige sorte Foer og det
  broderede Navnetræk, stopper omhyggeligt Guldkjæden i Vestelommen, hvis
  den hænger frem--Gudbevares, de var ruinerede for Tid og Evighed, om man
  saae dem med Guldkjæde til Kjole--sætter Monoclen i det ene Øje, og
  driver saa en Runde gjennem Salene.
  
  _Pas de femmes, mon cher!_ Selv om der fandtes Tusinder af de
  allerdejligste Pigebørn, vilde de uvægerligt sige det Samme. Væsener i
  Brude-, Alpacca- eller niogfyrretyve-Francs-Kjoler hører for dem ikke til
  Kvindeslægten, og de Andre med Toiletter, Sminke og nøgent Bryst er kun
  undtagelsesvis arriverede saa tidligt.
  
  De Blaserede vender derfor haanligt Dansesalene og den hele Stueetage
  Ryggen. Ovenpaa er de grønne Borde, der hører de hjemme. De staar og ser
  lidt først paa Baccarat'en, faar saa mellem to Fingre klemt en Louis op
  af Vestelommen og lader den søvnigt dratte ned paa Bordet, som om det
  egentlig ogsaa æklede dem at have med det at bestille. Men her gaar
  Naturen over Optugtelsen. Naar de har tabt en ti, tyve, tredive Stykker,
  begynder der at komme Fut i de livstrætte Herrer. Spillet er for dem
  Absinthen, der strammer op. Naar de efter et Par Timers Forløb forlader
  det med helt fulde eller helt tomme Vestelommer, nogle tusind Francs
  rigere eller fattigere, er de medgjørlige ogsaa i Dansesalen. De foragter
  end ikke en Kvadrille, selv med Udsigt til i Myldret at blive traadt paa
  den slæbende Fod.
  
  Men det forstaar sig, saa er rigtignok Soupeuserne komne. Det er igjen en
  tredie Kategori. De er nok blaserede ogsaa, men kun paa Bunden.
  Blasertheden har faaet Glasur, ligesom Kinder, Læber, Hals og Arme. Og
  den Glasur er god. Latteren klinger ungt, den nøgne Buste skinner
  blinkende frisk, saa Øjet ser sig drukkent i den. De Blaserede glemmer at
  dingle med Overkroppen. Som Katten om den varme Grød, kredser de om de
  Nyankomne. Men Soupeuserne har deres egne Kavallerer med. Med dem valser
  og polkerer og ler og løber de og vender Alting paa den anden Ende. Der
  er kommet nyt Liv i det Hele. Og først og fremmest i Restavrationen. Den
  har hidtil staaet øde og forladt med en enkelt trist Englænder hist og
  her, som spleenlangsomt tyrede sin Otte-francs Soupér til en halv Flaske
  Medoc. Nu knalder Champagneflaskerne, nu fyldes Bordene, vittige
  Journalister holder Taler for Duchamel, for Jaluzot, for Mademoiselle
  Chose; og Mademoiselle Chose selv synger Kupletter af "Mascotte" og "le
  beau Nicolas" for at bevise, at hun er debuteer-fähig. Garconerne flyver,
  Vittighederne holder Festfyrværkeri, Latteren faar de Graadige i
  Dansesalen til at komme op og klumpe sig i Tilskuerklynger ved Dørene.
  Man slaar Bordene sammen. Prinsen betaler. Der er altid en Prins eller en
  Nabob paa Halvtreds. Og naar man ikke gider drikke hans Champagne længer
  og ryge hans Cigarer til halvanden Francs, saa laver man Kjæde og farter
  ned ad Trapperne og gjennem Dansesale og Alhambrahal og Vinterhave og
  Billedgalleri og Korridorer, og haler baade Graadige og Blaserede uden
  Personsanseelse med ind i den overgivne Tummel. I et Par Timer er
  Velgjørenhedsballet det mest Parisiske af Alt, hvad man kan tænke sig af
  Parisisk, broget som Boulevarden, solfornøjet som en Dag ved de store
  Løb. Det har Stil, det Bal, hvori saa det mystiske "oeuvre" stikker. Den,
  som har fundet paa det først, har været en Fyr, som forstod sit Paris.
  
  [Illustration: Udenfor Boulevardkafeen]
  
  Jule- og Nytaarstiden.
  
  Julen i Paris er ikke Julen hos os. Men at Pariserne slet ikke skulde
  kjende Noget til Julen, det er dog ogsaa en Overdrivelse. Det holder en
  Jul paa sin Maneer, en, som passer til dets Liv, dets Vaner og
  Tilbøjeligheder. Den er ægte parisisk, fuld af karakteristiske Træk, der
  spejler Befolkningens inderste Væsen, fremfor Alt fuld af store
  Modsætninger, som de netop hører hjemme i Modsætningernes mærkelige Stad.
  
  Pariserne ere paa Boulevarden Juleaften. Ved den Tid, da vore Gader
  begynder at blive tomme, fyldes deres. Festlighed inden fire Vægge
  forstaar de ikke; de fejrer deres Bryllupsdag i Boulogneskoven, de maa
  have Offentlighedens store Sceneri som Ramme om deres Glæde, de maa bære
  den ud i fri Luft, for at den skal kunne trække Vejret rigtig. Hjemmets
  Fest kan de ikke holde, de, hvis Sprog ikke engang har noget Ord
  for Hjemmet.
  
  Inderligheden og Hjerteligheden, Alt det, der giver Julen dens Særpræg
  hos os, kjender man i Paris Intet til. Slægt og Venner gjør ikke lange
  Rejser for at være sammen, end ikke Julegaverne existerer. Først
  Nytaarsdag forærer Pariserne hinanden deres Presenter; det er som en
  Slags Kvittering for godt Forhold og stadig Forretningsforbindelse i
  Løbet af Aaret, paa samme Maade, som Urtekræmmerne hos os giver de Piger
  Chokoladekager, der har været flittige Kunder.
  
  Men Alverden mærker alligevel, at det er jul. Paris skifter Fysiognomi;
  Byen forvandler sig imellem Jul og Nytaar til en gigantisk Markedsplads,
  det er netop dens ejendommelige Maade at holde Fest paa. Om Sommeren har
  hvert af de ydre Kvarterer og særlig hver af de tilstødende
  Smaalandsbyer, der halvt om halvt hører med til Paris, deres "féte
  foraine", paa den store Nationalfestdag faar den Lov til at brede sig
  over en halv Snes forskjellige Kvarterer af Staden, men i Juleugen
  erobrer den endogsaa Paris's Allerhelligste, de store Boulevarder. Hele
  den over en halv Mil lange Strækning fra Madeleinekirken til
  Bastille-pladsen er fyldt med Træboder. Paa det mest befærdede Strøg,
  Boulevard des Capucines, Boulevard des Italiens og Boulevard Montmartre,
  staar de saa tæt ligeoverfor de store Butikkers Udstillingsvinduer, at
  der kun akkurat lige ved Træerne er en snever Passage, gjennem hvilken
  man kan smutte fra Trottoiret ud paa Gaden. Og selv i denne Passage har i
  Reglen en fattig Stakkel, der ikke besad Kontanter nok til at leje sig en
  Bod hos Kompagniet, som slaar dem op, anbragt sit Bord, hvorfra han under
  høje Raab priser sine Varer, i Reglen en eller anden ny Opfindelse: en
  Maskine til at skrælle Gulerødder med, en Plade til at sætte paa
  Stearinlysene, for at de ikke skal dryppe, et Værktøj, der paa samme Tid
  er Hammer, Ildtang, Proptrækker, Kniv og Fil, eller et nyt Slags Fyrtøj,
  paa hvilket Sælgerne søger at vække Opmærksomhed ved med hæs skrigende
  Stemme at præsentere det under Titulaturer som _"la mort des allumettes",
  "le feu miraculeux", "achetez votre feu pour toute l'éternité, dix
  centimes",_ o.s.v.
  
  Halvparten omtrent af, hvad der sælges paa Boulevardernes Julemarked, er
  nemlig nye Opfindelser. Det rige, fornemme Paris har ingen Længsel, som
  vi har det efter Julen. Længsel er atter et Begreb, for hvilket det
  franske Sprog ikke ejer noget Ord. Men i de smaa Værksteder, i de
  flittige Arbejderhuse--og de existerer i Hobetal--stræbes og spekuleres
  og slides der alligevel hele Aaret rundt med Juleugen for Øje. Den er den
  lille Pariserindustris store Fest. Til daglig Brug har Paris ingen Plads
  for denne Industri. De storartede Nouveautémagasiner og lignende
  Forretninger holder den nede; Haandværkeren kan ikke etablere sig paa
  egen Haand i det Smaa, fordi han ikke kan tage Konkurrencen op med
  Masseproduktionen. Han maa arbejde i dens Sold under Betingelser, der
  stadig, bliver mere og mere ugunstige for ham, og være glad til, naar den
  vil give ham hans daglige Brød. Den lille Rente, Rygstødet for de
  kommende Aar, der spiller en saa væsentlig Rolle i enhver rigtig
  Franskmands Liv, kan han ikke tjene sig paa den Vis. Men saa er det, at
  Jule- og Nytaarstiden kommer ham til Hjælp. For en Bagatel lejer han sig
  en Bod paa Boulevarderne, og der er han eller hans Kone eller hans Sønner
  og Døttre uden nogensomhelst Afgift Handlende paa egen Haand den Snes
  Dage dette Marked varer. Det skulde i Grunden kun holde ud til Hellig tre
  Konger, men som oftest faar man Tilladelse til at lade Boderne blive
  staaende endnu en Ugestid efter. Det gjælder da at finde paa Noget, som
  kan faa Afsætning paa dette Julemarked. Og den parisiske Arbejder er
  Opfindsomheden selv. Man støder i disse Boder paa Hundreder af snilde
  Smaating, der røber hans Talent. Hele den Uendelighed af Luxus- og
  Nødvendighedsgjenstande, der gaar Verden rundt under Fællesnavnet
  "articles de Paris", har første Gang været udstillede i Juleboderne paa
  Boulevarden. I den oprindelige Skikkelse, hvorunder de dukke op der, har
  de maaske ikke havt den Fuldkommenhed, som de senere faar, det mangler
  Opfinderne i Reglen Midlerne til at give dem. Men de store Handlende, der
  er de flittigste Besøgende ved Juleboderne, aner gjennem de første,
  primitive Forsøg, hvad der kan komme ud af Opfindelsen, de sætter sig i
  Forbindelse med Arbejderen, hvem den skyldes, de sørger for, at han kan
  fuldkommengjøre den, og naar saa den næste Decembermaaned kommer, sælges
  Artiklen fin og straalende fra de store Nouveautémagasiner for siden at
  gjøre sin "tour du monde". Desværre, det er saa ikke længere den fattige
  Arbejders Ejendom; Masseproducenten giver ham kun Beskjæftigelse Aaret
  igjennem paa den Betingelse, at han udelukkende stiller sin Opfindelse
  til hans Raadighed. Men i hvert Fald det daglige Brød har den sikret ham,
  og den Snes Dages Salg paa Boulevarden har ogsaa givet en lille
  Spareskilling, der kan voxe ad Aare. Thi til næste Julemarked har han
  atter noget Nyt, og paa Julemarkedet tjenes der Penge.
  
  Der er, saalænge Julemarkedet staar paa, et Mylr foran disse Boder og en
  Trængsel uden Ende paa Boulevarden. Men værst bliver det naturligvis
  selve Helligdagene. Man kan kun komme frem og slippe for at blive klemt
  ihjel ved at lade sig føre viljeløst med af Strømmen. Hastværk gjælder
  ikke. Paris har intet Hastværk i denne Tid; det handler og ser kun. Men
  der er ogsaa Nok at se paa. Alle de store Butikker holde naturligvis
  aabent; Alt har aabent i Julen. Theatrene giver første og anden Juledag
  baade Matinéer og Aftenforestillinger, en Cirkus har endogsaa drevet det
  til at give tre Forestillinger paa samme Dag. De runde Plakatkiosker,
  hvorpaa de parisiske Fornøjelsesetablissementer annoncerer og som er et
  af de ejendommeligeste Træk af Byens Gadefysiognomi, lokke med en
  uendelig Mylr af brogede Farver og brogede Adspredelser. Kaféer og
  Restaurationer ere fra Middag til Midnat eller rettere til et godt Stykke
  paa den anden Side denne, saa fulde, at man maa staa og vente for at faa
  Plads. Det ligger ikke for den parisiske Handlende at lade en saadan
  Lejlighed til at tjene Penge gaa ubenyttet hen. Han har ingen
  Helligdagsanordning, der binder ham, men han har en meget udpræget
  Fornemmelse af, at man gjør ham Konkurrence paa den anden Side af
  Fortovet, og hvor fattig end denne Konkurrence muligvis er, kunde det
  aldrig falde ham ind at foragte den. Saasnart han har tjent saa mange
  Penge, at han ikke vil tjene flere, bliver han fornem ude paa sit
  Landsted, men saalænge han driver Forretning, bukker og skraber han ud
  for hver Sou, Publikum vil lade flyde i hans Kasse. Bignon, Ejeren af
  Café Riche og en stor Part af Paris' fornemste Kaféer, er Millionær, men
  hans Søn staar med bart Hoyed og Serviet under Armen ude paa Gaden og
  bukker for Blusemanden, naar han bestiller en Bock; den unge Noël Peters
  har taget sin Doktorgrad i Jura, men saa saare han fik sin Faders
  Restauration i Arv, en af Paris' berømteste, gjorde han sig til
  Overgarçon i Lokalet. Størsteparten af Paris's Handlende hører til ganske
  den samme Race Mennesker.
  
  Fattigmandsboderne vis-à-vis dem er kun en Stimulation for dem til at
  vise sig i al deres Glands og Herlighed. Naar man i Juleboden skriger sig
  hæs for at anbefale en Ærmeknap til to Sous, der er nikkeleret "ved
  Elektricitet", saa søger Juveleren ligeoverfor at drage Opmærksomheden
  bort fra dette Raab ved at sætte elektrisk Lys paa sine Diamantsmykker
  til tyve Tusind Francs. Naar en ivrig Batignollesmand med en Svada uden
  Ende lokker Publikum til at betragte hans Maskine til at udhule Roer, saa
  neutraliserer Potel paa den anden Side af Fortovet hans Veltalenhed med
  Pærer saa store som Græskar, Druer af Dimensioner som Aprikoser, friske
  Jordbær og Ferskener. Gjør en ung Blomsterpige med et Smil og fagre Ord
  Reklame for sine stuedrevne Resedaer og Nelliker, saa fylder den store
  Blomsterbutik sine Vinduer med Tusind og en Nats Flora, med Rosenbuketter
  til to Hundrede Francs og med favnehøje Orangetræer, der bugner af modne
  Frugter. Der er ikke nogen Tid paa Aaret, hvor Paris's Butikker udfolder
  en saadan Rigdom som i Juleugen. Den ene Part af Publikum kommer for af
  kigge paa dem, den anden for at kjøbe Nytaarsgaver. Det rige og det
  fattige Paris mødes i Stimmelen, føres nogle Minutter med af den samme
  Strøm og vender saa tilbage til Luxuspaladser eller Stuer, der er for
  fattige til at holde Ild i Kaminen. Julen samler dem Alle i Paris's
  Hjerte, paa de store Boulevarder.
  
  [Illustration: Plakat Kiosken.]
  
  Men det er forresten hele Byen, der er festklædt. De ydre Boulevarder og
  Pladser vrimler af Karusseller, af Gynger, af Gjøglere, der dandse paa
  Line indenfor en med Snor trukken Kreds, af Sonnambuler og Telte med
  Kæmpekvinder eller tohovede Kalve. Overalt Gadeliv, som man end ikke ser
  det i den skjønneste Forsommertid. Kulden, hvis den skulde komme,
  respekterer Pariserne ikke. Men det er iøvrig næsten, som den selv
  respekterede Boulevardmarkedet. Den kommer kun yderst sjelden, mens det
  staar paa. I Regelen er det stadig blaa Himmel og Solskin med flere
  Graders Varme.
  
  Den glade Tid begynder Juleaften. Allerede da er der sort af Spadserende
  overalt, og de fleste af Boderne lukker op. Men det er en Antecipering.
  Først "Midnatsmessen" og den efterfølgende "Réveillon" ere i Grunden
  Festens Aabning. Midnatsmessen er en storartet Kirkekoncert, som kun
  Minoriteten af Parisere forsømmer. Alle Kirkerne er overfyldte; udenfor
  dem, der er bekjendte for at have de bedste Sangere, staar Publikum i
  Queue fra Klokken 8-9 for at komme ind. Særlig til Messen i
  Madeleinekirken, St. Roch og St. Augustin vil Alverden. Andagt kan der i
  den endeløse Trængsel ikke være Tale om; men Koncerten med dens glimrende
  Orgelmusik, dens Kor og dens Solonumre i komplet Operastil og sungne af
  komplette Operastemmer er det ganske vist nok Umagen værd at høre. I vor
  Julestemning vilde det Hele skurre stærkt, men til Parisernes Julefest er
  det en Ouverture, der passer.
  
  Fra Kirken gaar Vejen til "Le Réveillon", det store Julemaaltid med dets
  obligatoriske Kalkuner. Der er dem, der holder det hjemme, men en Mængde
  har dog ogsaa arrangeret det paa Kaféer og Restaurationer. Disse er
  allesammen Julenat aabne til Morgenstunden, og fra dem allesammen lyder
  der Sang og lystig Tummel. Holdes der "Réveillon" paa orthodox Vis, maa
  Gildet ikke ende, før Solen er staaet op den næste Morgen. Det er den
  eneste Gang hele Aaret rundt, Pariserne har Forpligtelse til at drikke
  tæt. Til daglig Brug er de det sobreste Folkefærd, der existerer, men
  Julenat hører der en lille Perial til.
  
  Saadan ser Julen ud i Paris. Forskjelligt er Alt dette, det er vist, fra
  vor stille, fredelige Fest med gode Venner inden sneomfygede Mure. I det
  trængselsfyldte, tumlende, straalende Paris længes Nordboen efter
  Hjemmet. Men for Pariserne er det rette Hjem paa Gaden, i Færdselen og
  Livet, som spænder hans Handlekraft, paa Kaféen, hvor der deklameres og
  diskuteres, i det brogede Forretningsvirvar, hvor hans Øje spejder efter
  Planken, paa hvilken han skal redde sig fra at gaa tilbunds i det
  uendelige Menneskehav.
  
  Med al dens Tummel, alt dens brogede Boulevardliv er Juleugen imidlertid
  dog nærmest kun et Slags Ouverture til, hvad der skal komme bagefter.
  Alle de Motiver, som ligger i den, faar endnu rigere Udfoldning senere,
  det Pittoreske Nytaarsnat, det Hexesabbathagtige særlig paa den første
  Dag af det nyfødte Aar. Man kan ikke med Rette beskylde Pariserne for at
  de tager lunkent mod dette. Deres By er i straalende Gala, naar
  Midnatsklokkerne ringer det ind, alle Boulevarder tætpakkede af
  Mennesker, Alting i fuld Belysning. Ikke et eneste Udsalgsmagasin har
  lukket, i Konditor-, Blomster-, Legetøjs- og den Slags Boutikker stimier
  Publikum saaledes sammen for at gjøre Indkjøb af "Étrenner", at ikke
  engang et tripleret Sælgerpersonale kan tilfredsstille Begjæret. Alle
  Markedsbarakkerne sætter det bedste Ben foran for at tiltrække sig
  Opmærksomhed i den extraordinære Stund, da hver ægte Pariser er i
  Spendeerhumør, Udraabernes Lyrik er paa Kothurnen, de Spadserendes
  Munterhed søger at følge dens Flugt. Illuminationsgirandolerne, hvormed
  de Handlende har fundet paa at pynte deres Façade ogsaa til daglig Brug,
  de store, leende Klynger omkring mekaniske Legetøjsdyr, der hopper og
  kravler paa Fortouget, de futtende Petarder, hvormed man fra Vinduerne
  skyder det nye Aar ind, Alting sætter Liv og Lune i de drivende
  Menneskemasser. Og hvilket Skuespil er det da ikke, naar der over dette
  fantastiske Virvar af Farver, af de hvide, teltlignetjde Barakker, af
  deres Flag og brogede Lampetmylr, over den sorte Folketrængsel og den
  øredøvende Støj hvælver sig en Himmel, stille, stjernebesat og
  maanebeskinnet som den, der ser ned paa Neapels Golf, og naar Luften
  mættet til Overflod med denne ejendommelige Pariserodeur, der kommer fra
  Blomsternes og Damernes Parfume, fra Gassens og de store Restaurationers
  Udstraalinger, naar den ligger om En varm og lun, som om Foraaret vilde
  vaagne med den gryende Sol!
  
  Men Paris er Kontrasternes By; naar Nytaarsnattens Rus er sovet ud,
  kommer Nytaarsdagen efter. Den er i den gode Seinestad de forfærdeligste
  tolv Timer, man oplever hele Aaret rundt. For hvert Skridt, man gaar, er
  der en betlende Invalid, for hvert andet en Lirekasse og for hvert tredie
  et Væsen, der skal have Drikkepenge. Man bliver jaget, hidset, slidt i,
  flaaet, som om man var kommen ud, ikke for at spadsere i Januarforaars
  Solskin, men for bogstavelig at fungere som Bytte for en Parforce-Jagt.
  Nytaarsdagen i Paris er Tiggeriets Festdag. Skjøndt det under almindelige
  Forhold er principmæssigt forbudt, florerer det dog bestandig paa Gader
  og Boulevarder med en Frækhed, som om der slet ikke existerede Politi.
  Men hver første Januar kvæler det formelig Byen under sig. Alverden har
  paa denne Dag Lov at betle, saameget den lyster, og det er utroligt,
  hvilke Hærskarer, der benytter sig af Tilladelsen. Hele det uhyggelige
  Paris, der til daglig Brug fører en lyssky, underjordisk Tilværelse i
  Forstædernes smudsige Gyder, spyer sin Befolkning ud over Boulevarderne,
  Kajerne og de brede Seinebroer. De samler sig familievis med Alt, hvad
  der kan præsteres af affældige Oldinge, Spedalske og udmagrede Diebørn.
  Har Familien det normale Tilbehør af Lemmer, Øjne, Næse og Øren, saa
  søger man ved Kunst at supprimere Et og Andet for at gjøre Indtryk.
  Pariservagabonderne er rene Hexemestre, naar det gjælder at gjøre sig til
  Blinde eller Krøblinge for en Dags Tid. Jo mere Jammer og Elendighed, man
  kan vise frem, desto flere Sousstykker skraber man ind. Alle Saar og
  Skrøbeligheder blottes og stilles til Skue, de værste Pjalter, man kan
  støve op, er paa denne Dag de bedste, Paris's Gader bliver til uhyre
  Hospitalsgange, Luxusstaden ser ud, som var den sølet ned i al Orientens
  Smuds og Misère. De spædeste Børn vralter omkring og spærrer En Vejen med
  deres fremrakte Tallerkener, Fruentimmerne hyler og trækker Kjolen fra
  det kræftbefængte Bryst, de lamme Oldinge, Invaliderne uden Arme eller
  Ben hyler, Luften gjenlyder af Jamren og Klynken, og om kap dermed hviner
  Lirekasser, Fløjter, Sækkepiber, Violiner, Harper og andre
  Rædselsinstrumenter.
  
  Fortumlet flygter man ind i en Kafé. Men ogsaa der finder man Tiggeriet,
  det har kun faaet andet Kostume paa. Garçonerne ere saa fri "at tilbyde
  deres lille Nytaarsgave", det vil sige en Cigar med kulørt Baand paa til
  Herrerne og en Appelsin eller et Kræmmerhus Bonbon til Damerne. Hvis man
  betragter denne Nytaarsgave som en Tak for de regelmæssig efter hver
  Konsumation i Aarets Løb erlagte Drikkepenge, tager man imidlertid højlig
  fejl. Den er kun en Invitation til Extraducør i Anledning af det nye Aar.
  Er man blot set en halv Snes Gange, udebliver Cigarerne og Appelsinerne
  aldrig. Og den langt overvejende Part af Pariserbeboerne har idetmindste
  en Snes Kaféer eller Restaurationer, hvor de kommer nogenlunde hyppig.
  Slap man saa med dem, kunde det endda gaa an. Men det er i Paris
  Alverden, der skal have Nytaar: Brev-, Avis- og Pengepostbude,
  Frisørsvende, Handskejomfruer, Skræddertjenere, Theaterouvreuser og saa
  fremdeles i det Uendelige. Endogsaa Pigerne i Tobaksudsalgene have deres
  baandpyntede Tallerkener staaende paa Disken, altid omhyggelig fyldte med
  Fem- og Tifrancsstykker for at markere, at en Gentleman comme il faut
  ikke kan give mindre end en saadan Mønt. Det varer ved lige saa længe som
  Boulevardbarakkerne og længer endnu tidt. Før henimod Slutningen af
  Januar begynder Paris ikke at blive normal igjen.
  
  Under Karnevalet,
  
  "I overmorgen afholdes det næstsidste Operabal, der lover at blive
  ualmindeligt glimrende. De, der ønsker at deltage i denne enestaaende
  Karnevalsfest, maa derfor være om sig i Tide." Saaledes lød en Notits,
  som gik igjen, med nogle Variationer hist og her under samtlige
  Pariserblades Theaterrubrik. Jeg fulgte det enstemmige Raad, afleverede
  itide mit Tyvefrancsstykke i et Lokationsbureau, og da Midnatsklokken
  slog sine tolv Slag, styrede jeg gjennem Kredsen af beredne Gendarmer
  mine Skridt op mod det straalende illuminerede Académie nationale de
  musique, hvor den enestaaende Fest skulde til at tage sin Begyndelse.
  Maskerne kom, under Latter og Hvin fra de sammenstimlede Tilskuerskarer,
  hoppende ud af Hundreder af Drosker, de brogede Silkekjoler raslede op ad
  Vestibulens Marmortrapper, Tusinde Lysreflexer fra Guld og Spejle, en
  Luft mættet med Blomsterduft og Parfumer, brusende Dandserhytmer fra
  Gungls Orkester bølgede de Indtrædende imøde. Det saae ganske vist
  overordentlig lovende ud, og havde Enden været Begyndelsen lig, vilde man
  ikke havt Anledning til at beklage sig over Bladenes Notits. Men
  desværre, det gaar med de parisiske Operaballer ikke anderledes end med
  saa mange skjønne Sager, som kun taaler at ses paa Afstand. Klokken Tolv
  har man Hastværk med at komme ind til al den feagtige Pragt, hvis første
  Indtryk vækker de allerstørste Forventninger, Klokken Tre, naar Olivier
  Metra og den ungarske Maëstro har løftet Taktstokken for sidste Gang,
  gaar man bort støvet og fortraadt, saa skuffet og slukøret som det
  er muligt.
  
  [Illustration: Indgangen til Operaballet.]
  
  Det kunde være ganske kuriøst at vide, om Operaballerne nogensinde har
  set ud, som Romanerne fortæller. En meget gammel Generation paastaar, at
  de i deres unge Dage har været baade morsomme og pikante. Men det er saa
  sin egen Sag med, hvordan Alting saae ud, dengang de Gamle var unge. Man
  bliver en Smule skeptisk til Slutning, naar man ret tænker over de enorme
  Tilbageskridt, Verden paa alle Kanter maa have undergaaet siden hine
  paradisiske Tider. Faktisk er det, at disse "enestaaende Karnevalsfester"
  nu langtfra er enestaaende morsomme; deres væsentlige Pikanteri er ikke
  synderlig forskjelligt fra det, hvis daglige eller rettere natlige
  Skueplads er Boulevardtrottoirerne mellem Faubourg Montmartre og Café
  Americain. Endnu i Romaner fra Firserne findes der overgivne unge Damer
  af den fornemme Verden, som én Karnevalsnat gaar paa Eventyr i Operaen,
  og hvis røde Skuldersløjfer medfører saa mærkværdige Kombinationer, at de
  kan fylde hele to tykke Bind. I Virkeligheden derimod har kun yderst faa
  anstændige Damer--naar da undtages Udlændinge, for hvem Alt er tilladt,
  og som tillader sig Alt i Paris--sat deres Fod paa et Operabal i de
  sidste halvtredsindstyve Aar; ialfald har de kun gjort det af
  Nysgjerrighed og under Ledsagelse af deres Mænd.
  
  Hovedbestanddelen af det kvindelige Selskab er af den sletteste Art, og
  de fleste af Dragterne ere ligesaa smagløse som dekolleterede. Det er
  nemlig ikke længer Fashion for Fruentimmerne at være i Kostume. Hvad de
  mandlige Gjæster angaar, falder det end ikke en parisisk Urtekræmmersvend
  ind at klæde sig ud. De mandlige Masker er lejede allesammen uden
  Undtagelse. Skal de tilmed dandse, betales der dem forhøjet Taxt, og de
  sørger saa ogsaa for at maskere deres Ansigt, saa Ingen kjender dem i
  deres nedværdigende Bestilling. At dandse paa Operaballerne for sin
  Fornøjelse er rent ud forhistorisk, I de tre Timer, Dandsemusikken varer,
  springer de Ulykkelige, der er dømte til dette Trællearbejde i
  Kankan-Attituder omkring i den store Sal og giver med deres halvnøgne
  Dandserinder Forestillinger for dem, det kan more at se paa disse lascive
  Scener. Men det er ikke Mange. Hovedparten foretrækker at betragte
  Operaballerne som en Slags Promenadekoncert. Med sin Klaphat under Armen
  driver man frem og tilbage i første Etages Couloirer, hvor Gungl spiller
  umiddelbart over Hovedtrappen, og kjeder sig med Anstand. Det mest
  overfyldte Sted er den store Foyer, til hvilken Adgangen ganske
  karakteristisk er forbudt Enhver, der er i Kostume. I Rotunden ved Siden
  af er der en Buffet, hvor et Vinglas fuldt af Øl koster en Franc; denne
  Buffets Priser er maaske, naar Alt kommer til Alt, det mest Aparte ved
  den "enestaaende" Karnevalsfest.
  
  Karnevalslystigheden begynder først, naar Ballet ender. Pariserne er et
  for ceremonielt Folkefærd til at kunne more sig i Stuer; den gode Tone
  paalægger dem Hundreder og atter Hundreder af minutiøse Hensyn, som gjør
  dem stramme og stive inden fire Vægge. Udenfor derimod giver man
  Konveniensen en god Dag. De samme Herrer, som i Operaens elegante Lokaler
  end ikke af de mest overgivne Dandserhytmer kunde falde paa at lade sig
  forstyrre i deres langsomme, slæbende, blaserede Promenademarche, er
  øjeblikkelig, saasnart de kommer ud paa Gaden, med til at dandse en
  Kvadrille midt paa Fortovet. Boulevardkaféerne har de Nætter, der er
  Operabal, aabent lige til Morgenstunden, og ligesaa dræbende
  kjedsommeligt der har været paa Ballet, ligesaa livligt er der
  paa Kaféerne.
  
  Man gjør i det Hele taget det parisiske Gadekarneval Uret. Det skal være
  død ud, paastaar man. Ganske vist, paa den venstre Seinebred finder man
  det ikke længer, men ganske simpelt af den Grund, at man der i vore Dage
  overhovedet kun undtagelsesvis finder Udslag af det egenlige Pariserfolks
  Liv. Paris' Hjerte har flyttet sig med Aarene: det slaar i helt andre
  Kvarterer nu end i Studenternes.
  
  Særligt "Mardi gras" er for den parisiske Arbejderbefolkning og for
  Smaaborgerne maaske Aarets største Festdag. Før den lange Fastetid, der i
  mange Familier overholdes med en vis Strenghed, gaar fire "fede" Dage,
  paa hvilke man ifølge Traditionen skal sætte Maven istand til at kunne
  staa imod de efterfølgende Savn. Tirsdagen, den sidste af dem, gjør
  Alverden det saa grundigt som muligt. De Smaafamilier, som paa denne Dag
  spiser deres Middag hjemme, kan tælles. Alt, hvad der existerer af
  Restavrationer, Vinknejper, Kaféer og lignende Steder, som i en snever
  Vending ogsaa kan servere Spisevarer, er til den Grad overfyldte, at der
  maa staas i Queue i halve Timer, før der kan opnaas en Plads ved et Bord.
  Jo længere man kommer ud mod Yderkanten af Paris, desto galere er det.
  Oppe i Montmartre kan man en saadan Mardi gras finde Smaarestaurationer,
  hvor selve Kjøkkenet tages til Hjælp, og hvor der serveres Gjæsterne ved
  improviserede Borde, lavede af Vinkasser, store Kogekjedler og Sligt. Thi
  hele Familien slæbes med paa Spisekvarteret, fra den gamle Bedstemoder,
  der knap kan rokke afsted, til Skjødebarnet paa et halvt Aar og derunder.
  Til daglig Brug slides der i de parisiske Forstæder, saa man knap kan
  danne sig nogen Forestilling derom. Tre hundrede og tredsindstyve af
  Aarets Dage er Arbejdsdage for de Fleste, og tidt og mange Gange arbejdes
  der de atten Timer af Døgnet, uden at man nogensinde faar Sol eller
  Himmel at se. Man kan da tænke sig, hvilken Fest det maa være for
  saadanne Væsener en enkelt Gang at komme ud. Og naar man kjender en Smule
  til, hvilket naturligt, selv af al mulig Modgang uopslideligt godt Humor
  der er karakteristisk for det egenlige Pariserfolk, kan man ogsaa nok
  tænke sig, hvordan de maa more sig. Tummelen, Snakken, Latteren
  oversvømmer de smaa, til daglig Brug tomme Restavrationer i Paris'
  Yderkanter med et Liv, saa broget, saa animeret, at det spotter al
  Beskrivelse. Efter Middagen gaar man naturligvis ikke hjem; Lystigheden
  fortsættes ved Kafébordene udenfor paa Gaden, senere hen paa Aftenen
  under spadserende Driven langs Boulevarderne, der fra den ene til den
  anden Ende er et uoverskueligt Folkemarked, saa tæt proppet, at det paa
  sine Steder er rent umuligt at trænge sig gjennem Menneskestrømmen. Paa
  de "store" Boulevarder er Trængselen i Aarenes Løb bleven mindre, men
  samtidig er den voxet paa de ydre. Til dem er nemlig nu Hovedparten af
  Maskerne fortrukne, siden de pæne Folk blev for blaserede til længere at
  tage Del i Løjerne. Men Karnevalslivet har næppe tabt derved. Maskerne er
  blevne adskilligt tarveligere ganske vist, men samtidigt ogsaa adskilligt
  mere oplagte til at slaa Gjækken løs. Rundt omkring paa Gadehjørnerne
  improviseres der til Musik af en Mundharmonika eller ganske simpelt til
  Akkompagnement af en overgiven Gadevise de vildeste Kvadriller, der
  naturligvis kun voxe i Overstadighed, efterhaanden som Grupperne flokkes
  om de Dandsende og opmuntrer dem med lystige Tilraab og Vittigheder.
  Snart er det en hel Flok Klodocher, der skrigende og horntudende stormer
  ned over Boulevarden og faar de smaa Arbejdersker til at flygte tilside
  under høje Hvin, snart en flagpyntet Kreaturvogn, paa hvilken
  Karrikaturer af forskjellige politiske Personligheder bliver trukne i
  Triumf af lystige Ungersvende, der har faaet sig lejet et Dyrehoved og er
  ganske overordenlig fornøjede med sig selv, snart endelig lange
  Kompagnier af Maskerede med en eller anden hornblæsende Forening i
  Spidsen. At Lystigheden af og til slaar en Smule ud i Kaadhed, følger af
  sig selv, men Alverden er glad og fornøjet og morer sig virkelig; det
  forsoner dermed.
  
  Naar det lakker henad Midnat til, begynder Indvandringen i Ballokalerne
  langs de ydre Boulevarder--der findes et for hvert hundrede Skridt. Til
  daglig Brug er disse Lokaler nærmest besøgte af et Publikum af endnu
  værre Art end det, der kommer i Bullier, og om muligt endnu mere blottet
  for muntert, naturligt Folkeliv end dette sidste Sted, der daglig bereder
  saamange paa Traditionen stolende Fremmede de allerstørste Skuffelser. Nu
  derimod stiller Sagen sig anderledes. Krapylet er ogsaa da med i den
  broget kostumerede Mængde, men det er ikke eneherskende. Smaa skikkelige
  Portner- og Haandværkerdøttre kommer i de guddommeligst kejtede
  Forklædninger, ledsagede af den hele Familie, Vuggebørnene
  medindbefattede, med Øjne, der straaler af Dandselyst, og med
  kirsebærrøde Trikotben, der ikke kan blive kjede af den saa uvante
  Motion. Man skulde tro sig milevidt borte fra Paris, midt inde i Hjertet
  af den uskyldigste kluntede Landsby.
  
  Det hele Paris er paa Benene den egenlig store Karnevalsnat. Ogsaa det
  fornemme Paris; men det bliver paa sin egen Grund og fejrer der disse
  Tusind og én Nats Fester, om hvis overdaadige Æventyrpragt der af og til
  naaer Rygter til de smaa, fjerne Kroge af Verden, hvor man slaar Hænderne
  sammen og korser sig over, hvor Aviserne dog kan lyve. Aviserne lyver
  imidlertid ikke; Overdaadigheden fra hine Tider, da Kleopatra løste
  Perlerne op til Drikkevand, begynder virkelig at vende tilbage i det
  moderne Athen. Millionfyrsterne fra hele Verden har bestandig havt
  Passion for at forbause Paris med deres Overdaadighed, og da Paris er
  noget vanskelig til at lade sig forbause, maa de efterhaanden tage deres
  Tilflugt til større og større Extravagancer. De orientalske Nabober er i
  saa Henseende længst dethroniserede af Amerikanerne. Der fortælles
  saaledes blandt Andet om en Karnevalsfest i Mackayhotellet vis-à-vis
  Triumfbuen, hvor man unægtelig kom Kleopatraskikkene ganske nær. Familien
  Mackay hører hjemme hinsides Atlanterhavet og skal have sin exempelløse
  Rigdom fra Sølvminer derovre. Der er ingen Ende paa dem, hedder det; i
  hvert Fald er der ingen Ende paa Millionærfamiliens Luxus. Hotellet var
  ikke stort nok til at rumme de Gjæster, man vilde indbyde. Men det
  generede ikke Naboben. Som en ny Aladdin lod han i et Par Nætter, ved
  Hjælp af Hundreder af Arbejdere og nogle hundrede tusinde Francs, et
  Dandsepalais rejse sig paa hans Haveplads, ikke en interimistisk Sal, men
  et virkeligt Palais med røde Fløjls Vægge, Spejlglas, Marmor og Guld
  overalt, med indlagt Parketgulv og Sligt. I dette Palais serverede han
  sine fem hundrede Gjæster friske Jordbær, forskrevne fra Alverdens
  Sollande, Stører fra Rusland, Fuglereder fra Indien og Vildsvineskinke
  fra Ungarns Skove. Og ikke nok dermed; efter Bordets Overraskelser bragte
  Kotillonen en ny, om muligt endnu større. Istedetfor den ordinære
  Papirspynt indeholdt Knallerterne pragtfulde Silkebælter, Skærf,
  Tørklæder o.s.v., alle forsynede med et ægte Smykke, hvorpaa det
  amerikanske Vaaben var ciseleret, en lille Kotillonsfinesse, der havde
  kostet Hr. Mackay halvandet hundrede tusinde Francs. Han havde den
  Tilfredsstillelse, at hans Fest berømmedes som den rigeste under Aarets
  Karneval. Men han skal tage sig iagt; der er Adskillige, som er lige i
  Hælene paa ham. Jordbærrene og Kotillonen bragte ham Sejren; næste Gang
  vil imidlertid en eller anden Konkurrent søge at overtrumfe dem, og Hr.
  Mackay maa saa finde paa nye Overraskelser, hvis hans Renommé ikke skal
  gaa fløjten. Heldigvis for ham har han de uudtømmelige Miner; de er snart
  absolut nødvendige, naar man vil føre Hus i Paris. De primitive Tider, da
  man nøjedes med en Smule Aandrighed i de fornemme Kredses Selskaber, de
  er forbi for længe siden.
  
  Hos Republikens Præsident.
  
  Hr. Jules Grévy er en rar, stilfærdig Præsident, der ikke beskjæftiger
  Verden altfor forfærdeligt med sin Personlighed. Ministerierne komme og
  gaa. Freycinet afløses af Ferry, og Ferry af Gambetta, og Gambetta igjen
  af Freycinet og Ferry; Hr. Grévy lader dem ganske roligt skifte. Han gaar
  paa Jagt med sine Venner i Provindsen og spiller Billard med sine Venner
  i Paris, og naar engang imellem en Avis, der vil give sig ud for at være
  inspireret af ham, tillægger ham en decideret Mening om Sagerne, saa kan
  man være ganske sikker paa, at den Dagen efter bliver nødt til at
  dementere sig selv. For en Republik, der gjør saa meget Spektakel som den
  franske kan der ikke tænkes nogen mere hensigtsmæssig Præsident. Hans Ro
  bøder en Smule paa Uroen ellers. Var han som de Andre, vilde der ikke
  være til at leve i Frankrig for bare Politik.
  
  [Illustration: Ankomsten til Ballet.]
  
  [Illustration: Jules Grévy, Republikens Præsident.]
  
  Hele Aaret rundt er der i Grunden kun tre Gange Hr. Grévy virkelig
  beskjæftiger Pariserne. Det er, naar han giver sine tre store
  Elyséeballer. Kunde han følge sit Hjertes Drift, strøg han ganske sikkert
  ogsaa dem. Men det--veed han--vilde Pariserne aldrig tilgive ham, og som
  en klog Mand finder han sig da i at ofre paa deres Passioners Alter. Han
  trækker det sørgelige Øjeblik ud saa længe som muligt, men henimod Midten
  af Februar begynder Aviserne saa smaat at raillere over Stilheden i
  Elysée; det er saa nødvendigt, at der gjøres Noget. Grévy kalder sin
  Overkok til sig og underretter ham om, at der maa kjøbes ind til det
  første Bal. Præsidenten for den franske Republik og Præsidenten for
  Kjøkkenet i Elyséepalæet have ogsaa ellers--paastaar man--hver Morgen
  deres regelmæssige Sammenkomster; men det er kun under
  Balforberedelserne, at disse huslige Konferencer udstrække sig til Timer.
  Kjøkkenchefen forlader dem med stolt løftet Pande i Bevidstheden om den
  Ærbødighed, hvormed Leverandørerne vil modtage ham, naar han kommer og
  gjør sine exceptionelle Bestillinger; Statschefen gaar fra dem tankefuld
  og med Skyer paa sin Pande. Han kan i det Hele taget ikke lide det
  Exceptionelle og allermindst den exceptionelle Luxus; Han finder det
  langt fornuftigere at anbringe sine Penge i Huse paa Boulevard
  Malesherbes end i Spise- og Drikkevarer, og han veed af sørgelig
  Erfaring, at et Elyséebal koster mange Penge.
  
  Naar Præsidenten lader spille op til Dands i sit Palais, kan han nemlig
  ikke, som naar han gifter sin Datter bort, indskrænke sig til at invitere
  Familierne Grévy og Wilson med samt nogle ganske enkelte gode Venner af
  Huset. Hele Paris gjør Fordring paa at modtage Indbydelser, hele den Part
  af Provinserne og af Udlandet, som tilfældigvis opholder sig i Byen,
  mener at have om muligt endnu større Berettigelse til at stille samme
  Fordring. Saa saare Rygtet om, at Ballet nærmer sig, kommer ud i Staden,
  bestormes Præsidentskabets Sekretariat med Anmodninger i massevis om
  Billetter. Selv et Theater i Vælten, der er ifærd med at bringe et nyt
  Stykke af Sardou eller Dumas paa Scenen, kan ikke være mere plaget.
  Alverden kjender et Municipalraadsmedlem eller en Deputeret, der maa gaa
  i Ilden for dem ved denne Lejlighed. De har Allesammen deres alenlange
  Lister, og saa indflydelsesrige Personer er det i en Republik grumme
  vanskeligt at afslaa Noget. Legationerne paa deres Side ser sig ligeledes
  nødsagede til at stille store Krav. Hele Kolonien danner Queue udenfor
  Gesandtskabshotellet for at skrive sig paa Listen, og selvfølgelig
  betragter hver Enkelt det som en personlig Fornærmelse af Gesandten, naar
  hans Begjæring ikke tages til Følge. Det bliver paa denne Maade
  Hundredetusinder, der vil med til Grévys Bal; en halv Snes Tusinde af dem
  i det Allermindste kan man paa ingensomhelst Maade undgaa at tage med.
  Der føjes af Teltdug store Tilbygninger til Palæet, alle de til daglig
  Brug ubeboede Sale støves af og befries for deres Møbelovertræk, de
  Tusinder af Messing-Moderatørlamper, hvormed Huset ved en saadan Fest
  belyses fra øverst til nederst, poleres og fyldes, der bliver lejet
  Planter og Blomster til at dekorere med hos alle Parises Gartnere,
  Municipalgardisterne tilhest kommanderes til Tjeneste for at holde de
  nærmeste Gader ryddelige, og Vognene begynder saa paa den højtidelige
  Aften at rulle ind i Gaarden.
  
  Man er i Republik. Det ceremonielle Reglement fra Kejserdømmets Dage, der
  gjorde en Vogn uden Numer obligatorisk for Enhver, som indfandt sig til
  Hove, existerer ikke længer. Man kan komme i Droske eller tilfods ganske
  efter eget Behag. Adgang nægtes Ingen, som er i Selskabsdragt og
  præsterer et Invitationskort. Men det maa han ogsaa af med, og det er for
  Mange en stor Skuffelse. Det saae saa imponerende ud: en kæmpemæssig
  Karton af hvidt Glacépapir, hvorpaa i smagfuld Snirkelskrift læstes:
  "Præsidenten for Republiken og Fru Jules Grévy udbede sig Æren af Hr. N.
  N.'s behagelige Nærværelse i Elyséepalæet den og den Dag", og nedenunder
  paa Foden den lille Bemærkning "on dansera". Paa en Visitkortskaal vilde
  det have gjort mageløs Effekt. Men Kontrollen ved Indgangen er yderst
  streng. Man har adopteret det samme System som i Parisertheatrene. Tre
  Herrer i kjole og hvide Halstørklæder sidde ved et stort Skrivebord og
  attrapere enhver Indtrædende med Anmodningen "votre carte, Monsieur". Der
  rives et Hjørne af den smukke Glacékarton, og naar man vil ind efter at
  have givet sit Overtøj til Opbevaring i et af de uhyre Skabe paa begge
  Sider af Entréen, maa ogsaa selve Kortet afleveres til Lakajen, der
  vogter Adgangen til den forreste Sal. Udgangsbillet kan ikke faas. Er man
  een Gang inde, maa man blive der, til man er træt og mæt af Herligheden.
  Stundom kan det endogsaa hænde, at man maa blive der længere, end man
  selv skjøtter om. For at forebygge Trængsel, paastaa Nogle, Andre mene af
  faderlig Omsorg hos Præsidenten, for at hans Gjæster skal faa Alting at
  se, er der nemlig ved Elyséeballerne foreskrevet Selskabet en permanent
  Rotationsbevægelse. I den forreste Sal, hvor Præsidenten og Fru Grévy
  tage imod særlige Honoratiores, samt i de umiddelbart tilstødende, hvor
  Corps diplomatique opholder sig, er det for det almindelige Publikum ikke
  tilladt at blive staaende. Standser man et Øjeblik, har man strax en
  sortklædt Lakaj med Sølvkjæde om Halsen paa Siden af sig og bliver i en
  dæmpet, men meget bestemt Tone anmodet om at passere videre. I de mindre
  hellige Lokaler er det tilladt at blive, hvis man skjøtter om det, men
  det er ikke tilladt at vende om og gaa tilbage til den Sal, fra hvilken
  man er kommen. Op ad Dørstolperne staar der, fra Ballet begynder, til det
  ender, plantet to høje, haandfaste, violette Lakajer i Drabantattitude og
  med Muskler som Saint-Marceau's Harlekin. Deres udstrakte Fod spærrer
  Døren. Vil Nogen fremad, trækkes Læggen i den hvide Silkestrømpe ærbødig
  ind, men for den, der vil tilbage til det forladte Paradis, spærrer den
  Passagen, og fra Cerberus'ens Mund lyder der et ubønhørligt "on ne passe
  pas". Hele Palæet, Stue, første og anden Etage med dets labyrinthiske
  Virvar af Sale, Trappegange og Korridorer maa vandres igjennem og
  Vandringen begyndes forfra igjen, før man kan komme til det Sted, man
  engang har forladt. Kun fire Sale i Midten danner en Undtagelse: to, i
  hvilke der danses, en, hvor man i uendelig Trængsel slaas om at komme til
  Buffeten, og en, pyntet med Palmer og bredbladede Planter, som er bestemt
  til Hvilested for de dansende Damer. Mellem dem har man Lov til at
  vandre, som man lyster. Det er ganske heldigt. En Kavaleer, der mellem
  Dansene ønskede at skaffe sin Dame et Glas Is, vilde, hvis han skulde
  gjøre den ellers foreskrevne Rotationsbevægelse, blive nødt til at
  absentere sig for et Tidsrum af mindst et Par Timer. Han kan bruge Tid
  nok, før han faaer banet sig frem mellem Rækkerne, der stadig staar
  opstillede ved Buffeten.
  
  [Illustration: Ved Buffeten.]
  
  Forøvrigt er det saa viselig indrettet, at dette lille Komplex af Sale,
  hvor man har Tilladelse til at bevæge sig frit, ogsaa er det eneste Sted
  i hele Palæet, hvor det er fornøjeligt at være. Toiletterne opholde sig
  ikke der; Trængselen er altfor umaadelig, til at de kan gjøre sig
  gjældende. Men Toiletter behøver man i Paris heller ikke at gaa paa
  Elyséebal for at beundre. Hvad der derimod træffes i dets Dansesale, det
  er netop det Sjeldneste, der ses i den store Seinestad: unge Piger uden
  Toiletter, i en simpel hvid Kjole, men med Foraarsroser paa de usminkede
  Kinder, med store, forundrede Øjne og Ansigter, der straaler af
  Henrykkelse over at være paa Bal, Fænomenet er overraskende, men det er
  ikke uforklarligt. Ved Siden af de sextusind Indbydelseskort, der
  udstedes til Kreti og Pleti fra Paris og Provinserne, de to tusind, som
  Amerikanere og Englændere erobre, samt det halvandet Tusind, der gives
  til andre Udlændinge, indbydes der ogsaa nogle Hundrede Personer af Hr.
  og Fru Grévys private Omgangskreds, det vil sige af det ægte parisiske
  Bourgeoisi. Det er til daglig Brug ikke med i Verdensstadens Rummel og
  Tummel, og det stiller fremfor Alt ikke sine Koner og Døtre til Parade
  mellem store Kokotter og smaa Boulevardløver. Men for Præsidenten har det
  saa megen Estime, at det ved hans Baller undtagelsesvis blander sig
  mellem den mylrende Skare. Dets Døtre møder med Balkortet ved Viftesnoren
  og med Sextenaarsglæde ved at danse, de skriver de unge engagerende
  Officerers Navne op paa Kortet med en Alvor, som var det Fredstraktater,
  de undertegnede, de valser og polkerer, som gjaldt det Livet, og med
  Studsen standser Udlændingene og Boulevardpublikummet. De har saa tidt
  forsvoret, at Dramaforfatternes Ingenuefigurer findes andetsteds end i
  Digternes egen Fantasi; her begynder der at dukke en Anelse op hos dem
  om, at disse henrivende unge Væsener virkelig er tro Kopier efter
  Naturen. De faar et Indblik i et Paris, som de ikke kjender, men som de
  dunkelt fornemmer maaske er det, som det, naar Alt kom til Alt, lønnede
  sig bedst at stifte Bekjendtskab med. Det er formelig, som om Luften i
  Balsalen blev renset af al den sunde Ungdom. Ellers er der
  Svedebadstemperatur og Pestatmosfære af Lampeos og sammenpakket
  Menneskemylr allevegne. Man gisper og stønner, Hovedet værker,
  Tindingerne banker i Feber, før Rotationsbevægelsen er tilende, og man
  atter kan trække Vejret i de forreste Sale.
  
  Men Pariserne holder trolig ud. Naar det blot ikke drejer sig om Politik,
  er der i hele Verden ikke noget taalmodigere Folkefærd end dem. Først
  henad Et kommer Ballets store Mærkværdighed, og til den maa man aldeles
  nødvendig være med, om ikke af anden Grund, saa af ren Nysgjerrighed.
  Lidt over Midnat viser der sig et oplivende Syn. Salenes Trængsel viger
  tilside og aabner i Midten Passage for en stolt fremadskridende Afdeling
  Militær. Man har savnet det hele Aftenen, og Savnet har været saa meget
  mere paafaldende, som den stadselige republikanske Garde ellers plejer at
  pynte op allevegne i Paris, hvor der er noget Højtideligt paa Færde. Nu
  kommer den, høj og strunk og stram i sine lange Ridestøvler, hvide
  Benklæder, blanke Harnisker og Hjelme med den vajende Fjerbusk. De
  Fremmede bilder sig et Øjeblik ind, at det er Præsidenten, der gjør
  ceremoniel Promenadetur omkring mellem sine Gjæster. Men Hr. Grévy er
  ikke saa pretentiøs. Naar han i et Par Timers Tid har taget mod de
  Kommende og trænger til at hvile sig lidt i de for ham og hans Familie
  reserverede Værelser paa første Sal, ser man en ældre, graahaaret Herre
  gjøre Forsøg paa at arbejde sig gjennem den roterende Mængde. Det er
  Statschefen, men forholdsvis kun meget Faa kjender ham og viger tilside.
  Han ser i sin sorte Kjole uden Ordensbaand ud som Pluraliteten af de
  mandlige Balgjæster, og Tjenerskab til at bane Vej for ham er der ikke
  Tale om. Republikansk Garde vilde han endnu meget mindre kunne falde paa
  at rekvirere til sit Behov. Det er Chefen for Elysée-palæets Kjøkken, den
  kommer for at assistere. Mærkværdigheden, som skal gaa for sig, er
  Aabningen af hans Souper, en rigtig Souper med koldt Kjøkken og Champagne
  i Strømme. Ved de almindelige officielle Fester haves der kun en ordinær
  Forfriskningsbuffet med Sandwich, The, Punsch og Konditorsager. De tre
  aarlige Elyséeballer er de eneste, ved hvilke Gjæsterne bydes paa Souper.
  De faar den ganske vist kun efter noget Besvær, men de faar den dog.
  Gardistkorpset stiller sig op ved de to Adgange til Salen, hvor den
  serveres. Den dem givne Parole er overordentlig streng. Der er dog altid
  et mystisk Ord, som gjør Passagen forbi de violette Tjenere mulig. Naar
  man hvisker dem "Corps diplomatique" i Øret, trækker de Silkelæggene
  tilbage. Men overfor Gardisterne hjælper ingensomhelst Parlamenteren og
  ingen Personsanseelse. Enhver maa vente, til hans Tur kommer, Og
  Pariserne venter; de stiller sig op i Queue og venter timevis, som de
  gjorde det i den elektriske Udstilling for at faa det Halve af en Arie
  paa Operaen at høre, som de gjør det ved deres Theatres Billetkontorer,
  ved deres Omnibusstationer og overalt. Vanen til at gjøre Queue er bleven
  deres anden Natur, og de finder ingen Inkonveniens ved det længere. Med
  Mellemrum aabnes Soupersalonens Døre, og der slippes saa Mange ind, som
  den kan rumme. Naar Holdet er bespist, sendes det ud ad den anden Dør, og
  en ny Afdeling af Queuen kommer til Fadet. Det bliver saaledes ved fra
  Klokken Et til Klokken Fem om Morgenen. Saa lukker Kjøkkenchefen
  Beværtningen, og de sidste Ventende maa gaa hjem med tomme Maver. De har
  kun den Trøst, at de ved at staa opstillede saa længe har erhvervet sig
  større Chancer for at faa deres Overtøj end de, der er brudt op paa et
  tidligere Stadium af Festen. At komme fra et Elyséebal ligesaa beklædt,
  som man er kommen til det, er at have vundet et Lod i Lotteriet. At komme
  derfra uden at være fortraadt, forpuffet og fortumlet af kvalmende
  Skjærsildstemperatur er en total Umulighed. Men Konveniensen fordrer, at
  Republikens Præsident og Fru Jules Grévy tre Gange om Aaret udbede sig
  deres tro Republikaneres Nærværelse til denne Fornøjelse, og Konveniensen
  fordrer ligeledes, at de tro Republikanere finde Nærværelsen saa
  behagelig, at de sætter Himmel og Jord i Bevægelse for at opnaa den.
  Konveniensen har nu engang Ingenting med det Begribelige at gjøre,
  
  
  
  
  FORAAR I PARIS.
  
  
  Den tyvende Marts skal ifølge den franske Almanak Foraaret begynde, og
  den tyvende Marts skal ifølge gammel Tradition det første Foraarstræ i
  Paris staa med grønne Blade. Der er et, der er foran alle de andre; og
  morsomt nok, som det hjemme i Kjøbenhavn er Holbergs Træ, saaledes er det
  her Molières, der lyser Vaaren ind: et rankt og rundkronet Kastanietræ
  ligefor Indgangen til Théâtre français. Der staar det midt i Byens
  Hjerte, og der er ikke een Pariser, som ikke kjender det og holder af
  det. Saa saare Vinterspleenens Taage letter, og den første gyldne Solflod
  breder sig og svømmer ud over Boulevarderne gjør han en Afstikker til
  Træet paa Theaterpladsen, saa tidt han kan komme til det. Længselsfuldt
  kiger han op til de violetbrune Knopper og følger deres voxende Bugnen.
  Den Dag, han paa Asfaltflisen finder det første dryssede, harpixfede
  Skjæl og ser det første grønne Blad deroppe titte frem, pjusket som en
  lille dunet Kylling, der lige kryber ud af Ægget, den Dag er hans store
  Fest. Thi med den begynder den herlige Tid, da hans kjære Paris Maaneder
  igjennem bliver, hvad han saa uendelig gjerne vil have, det skal være:
  den skjønneste Stad i Verden.
  
  Samtidig med Molières Træ springer hele Paris ud i et Nu. Under
  Boulevardkaféernes Solsejl mylrer det med glade Mennesker, der sidder paa
  Trottoiret og leer op til det piplende Grønne og til det endeløse Tog
  derude paa Gaden, hvor under blaa Himmel og Sol og brogede Parasoller
  Vogn efter Vogn farer afsted. De farer gjennem Champs-Elysées i Række ved
  Siden af Række, gjennem Boulogneskovsavenuens Solbundtstraaler og ind
  mellem de løvende Alléer. Hele Vejen sidder der Tilskuerhobe i Tusindvis,
  Børnene løber og leger mellem de knoppende Syrener eller jubler paa
  Karusselhestene eller staar og hviner af Glæde over Forestillingen paa
  Marionettheatrene. Henover Skovens lange, snorlige Ridestier galopperer
  Kavalkader af elegante Ryttere og Amazoner, i den zirlige lille Kabriolet
  promenerer Dandyen sine Væddeløbere og sin strunke, stoltpudsede Kudsk,
  de hvide Frugttræer drysser deres Blomster, og under dem, paa de store,
  grønne Plæner, ligger der boltrende Grupper og bader sig i den varme Sol.
  Længere borte kommer Seinen, uden den mindste Krusning, spejlende hver
  lille Fjersky; der glider hen flygtig og luftig som Ringe fra en Cigar.
  Kanotiererne har faaet deres stramme Trikottrøjer paa og deres røde og
  blaa Huer, og i deres lange, spidse Baade flyver de afsted over Vandet og
  forsvinder bag Pynten under Hængepilens fantastisk-skjønne Hang af
  lysgrønt Løv. Hele Paris er ude og fylder sine Lunger med den
  vidunderlige Luft og svælger i Bevidstheden om, at den tre Maaneder paa
  Rad, lige til de store Juniløb er forbi, vil Morgen efter Morgen vaagne
  til den samme Herlighed og Fest.
  
  [Illustration: Dandyen promenerer sin Kudsk.]
  
  Pariseren har Ret: der er ingen Stad, der i Foraarsdragt er saa smuk som
  hans. Det er nemlig ikke blot Foraaret, der pynter Paris, men ogsaa Paris
  og Pariserne, der pynter paa Foraaret. Deres Parker og Avenuer, deres
  Boulogneskov, den hele Omegn soignerer det og sørger for, at det kan vise
  sig fra sin fordelagtigste Side. De stadser paa det som paa et sødt
  Kjæledæggebarn, der dog trænger til rentvaskede Kinder og snehvid
  broderet Kjole og fintkruset Halsstrimmel for ret at kunne gjøre sin
  Sødhed gjældende. Det gjør de ikke saa ilde i endda. Der er aldeles ingen
  Anledning til at komme i lyrisk Fyr og Flamme mod en saadan Servering af
  Natur paa Præsenterbakke. Den trænger ikke til nogen Assistance, naar
  dens fulde Skjønhed staar i Sommerfloret; saa er der langt vidunderligere
  i en Skovskygges Ro, paa en duftende Kløvermark eller ved Aaløbet, der
  risler mellem Enge, hvor Guldsmede og blaa Sommerfugle sidde og drømme
  paa de røde Valmuer. Saalænge der derimod endnu ikke er hverken Romantik
  eller Skygge, men kun Søle og vissent Vinterløv under Skovtræerne,
  saalænge Kløvermarken hverken har Blade eller Duft og Aabredden højst en
  lille Anemone bag en graaskiden Snebunke, der er i Færd med at smelte,
  saalænge har den kjære Natur dog maaske en Smule for meget Slægtskab med
  de mindre propre Smaaglutter, hvem Næsen løber paa. Man skal være Moder
  for at have Blik for deres Englelighed, og man skal være idetmindste et
  Stykke af en Poet for at kunne goutere Foraar i det Kostume.
  
  Pariserne er ikke Poeter; de pynter deres Foraar, som Watteau pyntede
  sine Hyrdestykkers Faar og Le Notre sine Versaillesparker. Det er en
  gammel Svaghed, de har, og den maa man tilgive dem. Der kommer noget saa
  udmærket Dejligt ud deraf. Paa den første Foraarsdag er Alt komplet, Alt
  i _grande toilette,_ blankt og pillet og pudset. Det er Gjenfødelsesfest,
  og Paris har Festens Dragt. Plænerne strækker sig grønne og tykke og
  bløde som Fløjl i Park Monceau. Der er ikke et Straa, der mangler i det
  svulmende, fyldige Tæppe; der er ikke et drysset Knopskjæl, der har faaet
  Lov til at ligge og sætte Plet paa Vaarens jomfruelige Klædebon. Riven
  har glattet Gangenes brune Gruskies og fjernet Alt, hvad der ikke skulde
  være der; de gule, fjedrende Stole staar paa Række og Rad i Solskinnet
  som til stor Ceremoni, de runde Blomsterbede pranger i Farver af Aurikler
  og store Stedmodersblomster og hvide Bellis og røde Ribes. Om den antike
  Søjlekolonnade ranker Efeuen sig uden et vissent Blad, og de unge
  Ællinger staar paa Hovedet i Dammen og plasker Vandperler op paa
  Laurbærbuskenes Blade. Ovenover Alt det kan det fine, lyse Bladløv
  sagtens tage sig ud, og som det er der, er det allevegne. Paris har Park
  ved Park, en lille, firkantet Square idetmindste ved hver anden Gadeende,
  hvor den første Foraarsskjønhed bliver poleret og fredet om og sat i
  flatterende Ramme med ikke mindre Omhyggelighed. Saa kommer det mylrende
  Virvar af Avenuenettet paa alle Kanter, med dets altid friskvandede
  Kjøreveje, med dets Fontæner, dets Statuer og Bosketter, og saa kommer
  endelig Boulogneskoven. Man kan tage en Droske til den paa Boulevarden og
  naa den i et Kvarter og for halvanden Franc. Den ligger som i selve Byen,
  og dens Foraarsapotheose giver hele Paris Relief.
  
  De Fremmede er himmelraabende uretfærdige mod den stakkels Boulogneskov.
  Det har sin ganske naturlige Grund, det kommer simpelthen af, at de i
  Reglen aldrig faar den at se, før den er affloreret. Deres Indvandring i
  Paris begynder først, naar deres Sommerferie begynder. Men saa er dens
  Glans forbi, saa er den flov som Moderne fra Faubourg Saint-Germain,
  baarne af Bondepigen ved et nordisk Kjøbstadmarked. Den skal ses helst i
  Marts eller April, tilnød i Maj, saa er den enestaaende i Verden. Den har
  da ikke blot den allersarteste og allereleganteste Foraarsdragt, som
  Natur og Kunst har kunnet komponere i Forening, men den har den
  gjennemtrukken med en Parfume af _Tout Paris_ koncentreret i Essens. Det
  er, hvad man nu end vil sige, en ganske ejendommelig Ting. Gran- og
  Lindeduft kan være berusende, Orangers krydrede Vellugt ikke mindre. Men
  den er der Tusinder af Skove, som er fælles om. Boulogneskovens er der
  derimod kun en, der har, en eneste paa hele den samlede Klode.
  
  Fra den Dag, da Foraarstræet ved Théâtre français staar i Knop, indtil
  Mylret af nummererede Fiakrer og Epiciertrængselen og Støvet paa den
  store Væddeløbsdag ved Longchamps har stænket Banalitet over de fornemme
  Alléer, i de tre unge Foraarsmaaneder er Boulogneskoven obligatorisk for
  hver ægte Pariser-existens. En Promenade der hører til. Man kan bedre
  undvære Desserten til sin Diner, end man kan undvære den. Men der er kun
  een bestemt Promenade, som gjælder, den mellem Fire og Syv. Saa ruller
  Alt, hvad Paris har af Ekvipager, afsted til den, Faubourgernes Adel
  kommer i Karosserne à la Louis quatorze med den vældige Fadding vuggende
  sig paa Kæmpefjedre og med de silkebestrømpede, stive Lakajer.
  Finansbaronerne kommer med det springende Fuldblod for den elegante
  Kabriolet, Politikerne, ukjendte igaar, magtstraalende idag og forglemte
  imorgen, kommer i Hyrevognen, der er lejet for deres korte Glorietid;
  Kunstens og Videnskabens Stjerner skjuler sig for profane Blikke i
  Baggrunden af deres lukkede Koupé, men udfordrende, brammende, med
  Rosenbuketter bag Hestens Øre og i Groomens Knaphul, stiller den store
  Kokotte sin straalende, friske Toiletteluxus og sin malede Skjønhed ud
  paa de polstrede Silkehynder. Alt, hvad der i Paris har et Navn, en
  Stilling, en Formue, ruller afsted til Boulogneskovstævnet.
  Fremmedkolonierne følger Trup, denne stadig voxende Mylr af Millionkonger
  fra alle Verdens Egne, der kommer en Sæson til Paris, for at Guldfloden,
  hvori de vælter sig, kan kaste en efemer Glans over deres obskure
  Tilværelse. Alle jager afsted over de friskvandede, brede Veje, gjennem
  de blinkende Solbundtstraaler, ud til _le lac_. Der, ved Begyndelsen af
  den, hvor Svanehuset titter op mellem den skvulpende Gondolflotille,
  strammes pludselig Tøjlerne, og hele Strømmen af Kjøretøjer ruller
  langsomt videre i Skridt. Man gjør _le tour_, den verdensberømte _tour du
  lac_. Slentrende, standsende ved hvert tiende Skridt, fordi Trængselen er
  for tæt, kjører man paa Parade i Queue langs den kunstige Skovsøs Bred.
  Der er tre, fire, undertiden fem Rækker Vogne ved Siden af hinanden og
  ikke en Armlængdes Plads mellem hver. "Baronesse d'Ange", den store
  parisiske Depravations-Baronesse, der altid kjører selv, maa holde igjen,
  for at hendes hvide Hest ikke skal stikke Hovedet ind til Dronning
  Isabella af Spanien. Gambetta og Rochefort ruller Side om Side. Mde.
  Rothschild og Mile. Eva fra Fantaisies-Parisiennes reklamerer _vis-à-vis_
  hinanden for een og den samme Modehat fra igaar. Stadig i Queu'en, stadig
  standsende, bevæger man sig fremad til Enden af Søen. Paa den anden Bred
  er der maaske nok saa smukt i den lange, skyggende Allée, men denne anden
  Bred foragter man. Der er der ikke en eneste Vogn. _Le Tour_ gjælder kun
  den ene Side, den holder man sig til. Saasnart man er kommen til Enden,
  vender man, alle Vognene paa een og den samme Plet, og slentrer tilbage
  igjen, ind i Trængselen, langsomt nedad mod Svanehuset, for, naar man har
  naaet det, at begynde forfra paany. Det er deri, Promenaden bestaar. Man,
  sidder stram og strunk, pyntet og fornem. Et Toilette uden Smag, et Smil
  paa urette Sted, en Bevægelse, der ikke var korrekt, vilde ligefrem sætte
  Plet paa Ens gode Navn og Rygte.
  
  Landskabet selv er som denne luxuøse Ramme omkring det. Det kunde males
  paa Bagtæppet i en Féeriedekoration uden at idealiseres. Alt er her, hvad
  der kan udtænkes af fortryllende fin og yndefuld Natur. En bestandig
  spejlblank Sø med vuggende Gondoler og sejlende Svaner, Smaaøer, der
  romantisk bryder Udsigterne i Pynter, hvor Guldregnen hænger ud, saa at
  dens Blomsterklaser kysser Vandet, Klippevildnis med Kaskader mellem
  Bregner og Efeu og blaarankede Clematis, fantastiske Broer og blomstrende
  Bosketter og bløde, grønne Engskrænter, hvor de hvide Sommerfugle leger
  Tagfat. Og saa rundt omkring de brede, fornemme Alléer og de sarte
  Akacielunde og de lange Plæner, der ligger saa rolig, som om de var
  vuggede i Drøm af Duften fra de store, gulblomstrede Buske, der hegner
  dem ind. Ovenover det Hele Solen, som ingen Skovtykning tager Varmen og
  Glansen fra, men som lister sig legende ind mellem det unge Løv og tegner
  det igjen i Skyggerids paa Græsset nedenunder. Friskhed bestandig fra
  Vandbrusens vaskende Regn, ikke et Støvgran paa noget Blad, men smaa
  Draabeperler allevegne, der blinker i Solen som evig Foraarsdug over det
  fortryllede Land. Man kan saa tusinde Gange sige, at det er Kunst og ikke
  Natur, vidunderlig dejligt er det, hvad man end vil kalde det. Det er
  Foraaret, der holder kongeligt Indtog med kongelig Pomp. Hele dets Hof er
  der paa Parade i Galapuds for at hylde dets Komme.
  
  Saaledes ser Pariser-Foraaret ud ved Boulogneskovens Sø. Men det ser ud
  omtrent ligesaadan paa alle Kanter af den store Luxusby. Allevegne er der
  fine Lystslotte og pudsede Parker, Skrænter med Villahaver og ranke
  Alléer til at pynte paa det, allevegne rammer Seinens bløde Bugtninger
  det ind med Romantik, allevegne ligger Kæmpestaden i Baggrunden med
  Solglans paa de forgyldte Taarnspir. Foraaret er dejligt, hvor det saa
  slaar sine Øjne op i den hele Verden. Men det har et Særpræg her, som det
  intet andet Sted har. Det er badet i Pragt, gjennemsyret med Fest, hyllet
  i Elegancens skinnende Klæder. Det er parisisk fra Top til Taa.
  
  [Illustration: Kaskaderne i Boulogneskoven.]
  
  [Illustration: I Kammeret: En Tilhørerloge. Tegning af Mars.]
  
  [Illustration: Kammerets Talerstol.]
  
  
  
  
  I KAMMERET.
  
  
  Hvis Parlamentarismen ikke allerede havde været opfundet andetsteds,
  vilde Franskmændene have opfundet den. Den er netop Noget, som passer for
  deres Behov. De trænger til at høre og høres. Først i det talte Ord er
  Personligheden helt med, og det er i at give Personligheden som Indsats,
  at de har deres Styrke; først det talte Ord virker paa Sandserne, og de
  staar under Sandsernes Herredømme i al deres Færd.
  
  Men havde Franskmændene gjort Opfindelsen, vilde der være kommen en hel
  anden Parlamentarisme for Dagens Lys end den, til hvilken Gjenboerne
  hinsides Kanalen har givet Tonen an. Ogsaa nu har de, for at
  akklimatisere den, maattet læmpe den adskilligt. De har, om man saa vil,
  oversat den fra een Races Liv i en andens. Den er i England en rolig,
  jævn, daglig Bestyrelse af Landets Forretninger. Men for en saadan
  Bestyrelse og for disse Forretninger har Franskmændene kun ringe Sans. De
  er ikke Politikere, som man er det i England. Der er Politiken bleven
  Kjød og Blod af Folket, det interesserer sig for dens smaa og store Sider
  uden Forskjel, den gjennemtrænger hele Nationens Liv. Anderledes derimod
  med Franskmændene. De kan i et givet Øjeblik passionere sig for en
  Regeringsform, men ogsaa kun et Øjeblik. Saasnart de har den, ønsker de,
  at den faderligt skal vaage over dem i Et og Alt, uden at de behøver at
  tage Haand i Hanke med selv. De vil leve i Ro, de vil, at Regeringen skal
  sørge for Landets Sager, og at de selv maa have Lov til at passe deres
  egne. Mens i England hele Pressen er politisk og netop derigjennem har
  sin uhyre Udbredelse, klemmer, højst karakteristisk, de mest læste
  Pariserblade Politiken ind til et Minimum og stryger den undertiden rent
  for udelukkende at blive litterære. Politiken spiller kun en Rolle i
  Franskmændenes Liv, naar den gjør Spektakel, naar den byder
  Tilfredsstillelse for deres stadige Tørst efter Sensation. Det forklarer,
  hvorfor den engelske Parlamentarisme har maattet oversættes til fransk
  Behov. Den hedder i denne Oversættelse Tribunen, og den har i den
  undergaaet en fuldstændig Forvandling. Parlamentarismen i England er en
  Administration, Tribunen i Frankrig er et Skuespil.
  
  Den theatralske Iscenesættelse er det Første, der springer i Øjnene, naar
  man kommer ind i det franske Deputeretkammer. Selve Salen ligner et
  Theater. Den har sin Scene og sin Tilskuerplads. I en stor Halvkreds
  hæver de Deputeredes røde, magelige, højryggede Klædesbænke sig over
  hinanden, med saa stærk amphitheatralsk Stigning, at den bageste er naaet
  op til Rummets halve Højde. Omkring dem en Kreds af tyve joniske
  Marmorsøjler med Broncekapitæler, der bærer Loftsplatfonden, hvor
  Fragonnards Arabesker krandser den matte Glaskuppel, ned fra hvilken
  Lyset falder. I to Etagers Loger, anbragte mellem disse Søjler og byggede
  fuldstændig efter Mønster fra et hvilketsomhelst Parisertheater, har det
  profane Publikum Plads. Allevegne fra kan man, idetmindste ved Hjælp af
  Theaterkikkerter--og dem er der bestandig nok af baade i Loger og paa
  Amphitheater--tydeligt følge Alt, hvad der foregaar paa Scenen, det vil
  sige paa den mægtige Tribune, der indtager hele Rummet en face for
  Halvkredsen. Den er ikke nogen simpelt, enkelt, almindelig Talerstol, den
  er en formelig Bygning med Etager, Trapper, tæppebelagte Afsatser,
  Ornamentsdekorationer og en hel lille Verden af permanente Beboere.
  Øverst throner i sin gyldne Lænestol Kammerets Præsident, omgivet af
  Staben af Sekretærer og øvrige Embedsmænd. Paa Trapperne farter
  Medlemmerne frem og tilbage; Huissierer holder Vagt der i deres elegante
  Kjoledragt med Sølvhalskjeden og den fine Kaarde. Nederst er
  Stenografbordet, flankeret stadig af lyttende Grupper, som Ivrigheden og
  Uroen ikke har tilladt at blive paa deres Bænke, og midt imellem, bag
  Talerstolens flatterende Brystværn, paa en Plads, der er saa stor som et
  almindeligt Stuegulv, samler da Tribunens egentlige Helt, Taleren, hele
  Salens Opmærksomhed paa sig.
  
  [Illustration: Kammerets Præsidentstol.]
  
  Ingen, som kan finde mindste Anledning dertil, undlader at vise sig paa
  denne Scene. I det engelske Parlament rejser den Deputerede sig ligesom
  hos os simpelthen op paa sin Plads og holder sit Foredrag der.
  Franskmanden derimod maa ved enhver Lejlighed paa Talerstolen, selv om
  det kun er for at meddele, at han frafalder Ordet. I det samme Øjeblik,
  han begynder at beskjæftige sig med Politik, bliver Tribunen hans Afgud.
  Selve Politiseringen er som en hemmelighedsfuld Elskovsdrik, der drager
  ham til den med uophørlig, magisk Magt. Tribunen er Gjenstanden for alle
  hans Længsler, Maalet for al hans Ærgjerrighed. Thi Tribunen fører i
  Frankrig til Alt. Man vinder der ikke Position i det offentlige Liv
  Skridt for Skridt, ved i een betroet Post at lægge Evner for Dagen, der
  anbefaler til en højere, man tager sin Stilling med Storm i et langt
  Spring. Den ene Dag er man en ukjendt Deputeret, saa holder man en Tale,
  og den næste er man Minister. Er det sandt, at enhver fransk Soldat bærer
  Marchalstaven i sit Tornister, saa er det endnu hundrede Gange sandere,
  at enhver fransk Politiker allerede er godt paa Veje til
  Ministertabouretten, idet han sætter Foden paa Tribunens første
  Trappetrin. Hvorfor skulde ikke det Samme hænde ham, der er hændet
  Hundreder af hans Forgjængere? Han har altid Exempler fra de seneste
  Dage. Waldeck-Rousseau var en ung Mand paa nogle og tredive Aar, om hvis
  Kapaciteter Ingen havde Anelse. Saa fik han en Dag Ordet i Debatten om
  den juridiske Reform, og nogle Uger efter sad han som Medlem i det store
  Ministerium. Det er ikke en Undtagelse, det er kun et Paradigma paa
  Regelen. Gambettas Exempel staar som det mest lysende af alle. Han gik
  som en anden lille, brødløs Advokat omkring og holdt Taler ved Ølglasset
  og tog paa Borg paa Kaféerne, da han tilfældigvis kommer til at føre
  Forsvaret i Baudins Proces. Det var ikke engang i Kammeret, men kun for
  Retsskranken, at hans Veltalenhed lagde sig for Dagen. Og dog var denne
  ene Tale nok til at skabe hans Karriere. Han blev Deputeret, han blev
  Partifører, han blev Landets Diktator, saa at sige inden der var gaaet
  Aar og Dag, I det moderne Frankrig er Tribunen Valpladsen, hvor alle de
  store Sejre vindes.
  
  [Illustration: Gambetta.]
  
  Men man maa forstaa at vinde dem. Det er en Kunst, der er en hel Del i
  Slægt med Skuespillerens. Kommer man løbende fra Gaden op paa Scenen uden
  at kunne hverken gaa eller staa paa den, uden at kunne beherske hverken
  sin Stemme eller sine Gestus, og vil tage Publikum med Storm udelukkende
  i Kraft af den indvendige Genialitet, saa gjør man ynkeligt Fiasco. Det
  er paa Tribunen ligesaadan. Der spørges der meget mindre om, hvad man har
  at sige, end om hvorledes man siger det. De nye Ideer passer ikke der;
  den Virkning, de frembringer, er en hel anden end den, i Kraft af hvilken
  der sejres. De forbauser, men i enhver Forbauselse er der et Element af
  Modstand, før Forstaaelsen kommer. De griber ikke øjeblikkeligt og river
  med, og det er just deri, den sejergivende Hemmelighed ligger ved Ordet,
  der flyver ud fra Tribunen. Det skal simpelthen reproducere de Ideer, der
  allerede er modne, det skal fange Tankerne, der ligger og slumrer i hver
  enkelt af Tilhørerne og præsentere dem saa pænt paaklædte som muligt,
  helst i en eller anden lille skarp Formel, der springer i Øret og kan
  blive Feltraab. Kan man finde den, er Slaget halvvejs vundet, og kan man
  saa med oratorisk Kunst ciselere Rammen udenom, der stiller den i
  tilbørlig Relief, saa er det vundet totalt. Gambettas umaadelige Succès
  ligger heri. Med de fem smaa Ord _"se soumettre ou se démettre"_ har han
  styrtet Majregjeringen, skabt en hel ny Periode i den tredie Republiks
  Udvikling og stillet sig selv paa Pjedestal som Landets Afgud. I de
  afgjørende Øjeblikke har han bestandig det lykkelige Klarsyn, der finder
  Formlen, som slaar ned: det er hans Genialitet. Og ved Siden deraf er han
  Herre og Mester i Tribunens tekniske Kunst. Naar man læser hans Taler,
  forstaar man ikke deres Virkning. Men naar man hører dem, forstaar man
  dem tilfulde, Stemmens uendeligt varierede Overgange, Ansigtets stadig
  skiftende Udtryk, Øjnenes Flammen, Kast med Hovedet, Gestus og Slag i
  Bordet, den Maade, hvorpaa han personligt stiller sig i Forhold til
  Auditoriet, fæstner dets Opmærksomhed ved direkte Spørgsmaal, lurer paa
  hver af dets Bevægelser og øjeblikkelig fanger selv den mindste af dem,
  for at støtte sig paa den, hvis den gaar ham med, og strax slaa den til
  Jorden, hvis den gaar ham imod,--Alt det er det Halve og mere end det
  Halve af hans Tale. Det er det, der har gjort ham til den, han er. Thi i
  den engelske Parlamentarisme er det Indholdet, paa den franske Tribune er
  det Formen, det gjælder.
  
  [Illustration: I Kammeret: Deputerede paa deres Pladser. Tegning af
  _Mars_.]
  
  Den er et Skuespil, og i den almindelige Bevidsthed bliver den ogsaa kun
  betragtet som et saadant. Kunde Pariserne faa Billetter at kjøbe til
  Deputeretkammeret, vilde der være Dage, da de gjerne betalte Hundreder af
  Francs for en Plads, men der vilde ogsaa være andre, da man ikke fik dem
  til at gaa i Palais Bourbon, om man gav dem Guld derfor. Er det kun en
  almindelig Forretningssag, der staar paa Dagsordenen, et
  Budgetspørgsmaal, selv om det drejer sig om nok saa mange Millioner, saa
  er der altid grumme trist i Salen. Logerne er tomme. Kun hist og her
  sidder en ensom Tourist og falder i Søvn efter forgjæves Forsøg paa at
  gjenkjende de berømte Hoveder, han har set i Fotografier, eller en
  Landvælger, der er kommen til Hovedstaden, har faaet Kort af sin Kandidat
  og nu bilder sig ind, den stakkels Mand, at han skal være med til en
  rigtig Fest. En tung Atmosfære, mættet med Kjedsomhed, fylder Rummet.
  Ogsaa Amphitheatrets Bænke er yderst sparsomt besatte. De Deputerede, som
  sidder der, gjør Orden i deres Skuffer, læser deres Post, besørger deres
  Korrespondence eller anstiller Tegneøvelser i Lovforslagenes Margina. Men
  Pluraliteten er ude i Koulisserne, faar en Passiar i _Salle des pas
  perdus_, drikker en Mazagran ved Buffeten, lader sig interview af
  Nyhedsreferenter, gjør Citationsnotitser i Bibliotheket til den Tale, de
  selv gaar svanger med. Af og til kigger de ind for at se, om Taleren ikke
  endelig er bleven færdig. Men han staar der endnu, bladende i sine
  Papirer, tumlende med Tal, som Ingen bryder sig om. Højst den Sagen
  vedkommende Minister gjør Forsøg paa at høre efter. Man har flokket sig i
  Grupper og snakker højt, hele Kammeret i Munden paa hinanden. Som
  Minutskud gjentager Huissieren ad hoc, den statelige Figur med de graa
  Bakkenbarter og de altid korsede Arme sit _"Faites silence, Messieurs--Un
  peu de silence, s'il vous plait,"_ Præsidenten dundrer i Kathedret med
  sin store, gule Opskjærerkniv, et Par Sætninger af den ulykkelige Talers
  Foredrag bliver hørlige, men strax efter drukner igjen hans Stemmes Klang
  i den almindelige Summen og Mumlen. Varer det altfor længe, taber man til
  Slutning Taalmodigheden. _"Au vote, au vote!"_ lyder det i Kor fra alle
  Ender og Kanter af Salen. Præsidenten farer op; han slaar et, to Slag paa
  Klokken, men Utaalmodighedskorets Bølger voxer kun højere derved. Han
  bliver heftigere, han kimer; den store, skingrende Allarmklokke gjør et
  Spektakel, saa almindelige Ører er lige ved at blive døve. Men de
  Deputerede er vant til den og har kun grumme lidt Respekt for dens Støj.
  Præsidenten maa rette en Appel til Taleren. Han kan ikke fratage ham
  Ordet, men han henstiller til ham, hvad han selv finder passende at
  gjøre. _"Au vote! au vote!"_ brøler det opmuntrende Kor endnu mange Gange
  højere end før. Den stakkels Tribunehelt maa vige Pladsen; Stemmeurnerne
  gaar rundt. I Gruppemøderne har de Deputerede faaet Parolen; efter den
  afleverer de deres hvide eller blaa Stemmesedler. Mødet er tilende.
  Argumenterne fra Tribunen er der ikke ti Medlemmer af Kammeret der
  kjender, før de den næste Dag læser dem i Bladene. Den hele Forhandling
  har kun fremkaldt et Overmaal af Indifferentisme.
  
  [Illustration: Kammerpræsidentens Klokke.]
  
  [Illustration: En Stemmeurne.]
  
  Helt anderledes derimod, naar der er "grande séance". Det er ikke
  fuldkomment definerligt, hvad der falder ind under dette Begreb. Først og
  fremmest gjør naturligvis alle de Møder det, i hvilke man forsøger at
  vælte Regjeringen. Det er, som bekjendt, en ganske yndet Sport i det
  franske Deputeretkammer, om den end stundom tager sig adskilligt mere
  bister ud, end den i Virkeligheden er paa Bunden. Saa stor en Anledning
  behøves nu dog ingenlunde altid for at faa en "grande séance" stillet paa
  Benene. Der udkræves dertil kun Sikkerhed for, at en af de yndede
  Tribuneaktører vil optræde. En meget almindelig Interpellation om et rent
  ubetydeligt Æmne kan være nok, saafremt den blot giver Lejlighed til
  oratorisk Duel mellem Kamphaner, som forstaar deres Kunst. Naar
  Clémenceau udbeder sig Oplysninger af Regeringen om, hvorfor en
  Politibetjent har pryglet en Kommunist ved en Gadetumult, eller naar
  Baudry d'Asson, Kammerets vilde Slagsbroder paa Højrebænkene, den unge
  Deputerede med det ligblege Ansigt, det store, sorte Rundskjæg og de
  altid ulmende Tendenser til Vesuveruption ønsker at vide, hvorfor der er
  bleven flyttet et Helgenbillede bort fra en Almueskole, saa er det strax
  en "grande séance" af allerførste Rang. Diskussionsthemaet har Ingenting
  at sige; det, det kommer an paa, er om Forhandlingen sætter Lidenskaberne
  i Bevægelse, saa der bliver Udsigt til Sensation, til et rhetorisk
  Skuespil _a grand spectacle_.
  
  Gjør den det, saa bliver Kammermødet en stor Pariserbegivenhed. Alverden
  faaer travlt for at erobre Billetter ligefra Frisørsvenden, der plager
  sin Kundekreds mellem de Deputerede for denne nye Art Drikkepenge, som
  meget let lader sig realisere i klingende Mønt, helt op til de fornemste
  Damer, der vel endogsaa kan drive det til at stille en Præfektpost i
  Udsigt som Doucør for et passende Antal gode Logepladser. Damerne er det
  først og fremmest, der maa med. Lejlighederne til at udfolde
  Toiletteluxus bliver for den rigtig fine Portion af dem sjeldnere og
  sjeldnere, efterhaanden som Gjennemdemokratiseringen af Samfundet antager
  større og større Dimensioner. Under Marschallen var der endnu et Slags
  Hof i Palais de l'Elysée og ved de store offentlige Festiviteter. Men med
  Hr. Grévys Regeringstiltrædelse er det komplet forsvundet. Selv paa en
  Pariserdag som _Grand prix de Paris_ er Publikummet paa Præsidenttribunen
  saa blandet med smaa Bourgeoiselementer, at den fornemme Dameverden
  finder det under sin Værdighed at vise sig der. _"Ça devient horriblement
  canaille"_ skriver de royalistiske Blade, Den kvindelige Faubourgadel har
  foruden sine Tirsdage i Théatre français og sine Fredage i Operaen
  egentlig kun Receptionerne i Akademiet og de store Kammermøder tilbage,
  hvor der er rigtig Fashion at vise sig. Og da det er Fashion ogsaa for
  det altformaaende Bourgeoisie, bliver Konkurrencen følgelig enorm. Det er
  aldeles utroligt, hvilke Intriger der undertiden kan sættes i Gang for at
  opnaa en Plads. Den stakkels Hr. Becherelle, Kammerets lille, vimse _chef
  de service_, er overmaade fortvivlet. Han vil saa gjerne være alle mulige
  Mennesker til Tjeneste, men end ikke de mest formaaende Medlemmer af
  Forsamlingen kan han skaffe en Krog, hvor de kan anbringe deres Venner.
  "Hans Sal" har været overfyldt allerede for flere Dage siden.
  
  [Illustration: Hr. Becherelle.]
  
  Saa maa da Størsteparten af de Nysgjerrige tage til Takke med at stille
  sig op paa Quaien udenfor Palais Bourbon. De staar der fra Klokken Tolv,
  skjøndt Mødet først skal begynde Klokken To. Stærke Delinger Politi
  trækker Kordon paa begge Sider og danner en Allée, gjennem hvilke Vognene
  kan kjøre ind. Bagved denne Kordon er der sort af Tusinder af Hoveder.
  Pluraliteten kan Ingenting se, men de bliver troligt staaende i
  Trængselen alligevel. Skulde der virkelig passere Noget, kan de jo dog
  saa sige at de har været med, og det er til Syvende og sidst Alt, hvad de
  forlanger.
  
  Ogsaa de Begunstigede, der har faaet Kort, kommer tidligt. Pladserne er
  desværre ikke numererede. Man har maattet sluge Frokosten; hvis det
  Forfærdelige indtraf, at man kom til at sidde paa anden Række, vilde det
  nye Toilettes Virkning være ødelagt. Man vilde maaske ikke engang blive
  opdaget fra Journalistlogen og følgelig heller ikke blive nævnet i
  Aviserne den næste Dag. Allerede Klokken henad Et begynder da Vognene at
  rulle ind i Gaarden. Det er, som der var stor Gallafest. Selv
  Pluraliteten af Deputerede lader sig det være magtpaaliggende at optræde
  standsmæssigt. Til daglig Brug kan det gaa an at komme tilfods, men naar
  der er _grande séance_, maa der Vogne til, og det tilmed helst en ikke
  numereret. Kun de allerrødeste Medlemmer bruger Fiakrer. De gjør det
  grumme nødigt, men de tør ikke risikere deres Popularitet hos
  Tilskuerhoben paa Quaien.
  
  Defiléen varer en Timestid. Klokken To er Salen fyldt, baade Amphitheater
  og Loger. Soldaterne i _Salle de la Paix_ præsenterer Gevær, Fanfaren
  lyder, Kammerets Præsident begiver sig, eskorteret af Huissierer og
  Sekretærer, fra sin private Bolig til Forsamlingssalen. Han bestiger
  Tribunen, stiller sig foran den gyldne Stol og slaar et Slag paa Klokken.
  Mødet er aabnet.
  
  Selve den store Forestilling begynder dog i Regelen aldrig strax. Ligesom
  i Theatrene har man som oftest en lille _Pièce de rideau_ til at aabne
  med, et Par smaa Lovforslag, som Ingen bryder sig om, og som kun er der,
  for at de Deputerede kan faa snakket af og blive enige om, hvilken
  Holdning de vil indtage til Dagens store Begivenhed, samt for at Damerne
  i Logerne kan faa Lejlighed til at studere Kammerets Fysiognomi gjennem
  deres Kikkerter, maaske ogsaa til at blive studeret selv en Smule.
  Endelig, lidt efter lidt, dæmper den bølgende Uro imidlertid af. De
  Deputerede har indtaget deres Pladser, de smaa Lovforslag er vedtagne
  uden Opposition, Formanden slaar atter paa Klokken, denne Gang fastere og
  som med Tilkjendegivelse af, at det nu er Alvor, Betjentene besætter
  Opgangen til Tribunen, for at intet iltert Medlem i Stridens Hede skal
  forcere Adgangen til Talerstolen, Huissieren med de graa Bakkenbarter
  raaber sit _"Faites silence!"_ --Turneringen begynder.
  
  Undertiden kan det hænde, at den fuldstændig skuffer Forventningerne, at
  den bliver en lang, alvorlig Styrkeprøve med Tale efter Tale, hvori der
  er mange Argumenter og kun faa Personligheder, en ordnet Diskussion uden
  Storm og Torden, uden væsentlige Afbrydelser engang. Saa er man meget
  lidt tilfreds oppe i Logerne. Varmen bliver efterhaanden intensivere,
  Luften i det overfyldte Rum utaaleligt trykkende. Time slæber sig hen
  efter Time, og man tør dog ikke gaa, thi det vilde jo være altfor
  harmeligt, om det store Sammenstød indtraf netop som man var forsvunden.
  I Journalistlogerne erklæres Mødet for det mest kjedsommelige, der
  nogensinde er blevet afholdt, og Boulevardbladene gjentager næste Morgen
  den samme Dom. Man er slet ikke kommen for at overvære noget Saadant; man
  vil have Spektakel. Og det maa da ogsaa siges, at man faar sine
  Forventninger opfyldte tiere, end man bliver skuffet. Det er forholdsvis
  sjeldent, at Partilidenskaben ved en _grande séance_ ret længe kan holde
  sig i Tømme. Der dumper en lille, bidende Bemærkning ind, som bliver
  fanget op med Protester, Taleren hidses, han streger sine Angreb under,
  Pareringen bliver voldsommere, og i et Nu voxer Stormen til Orkan. Fra
  alle Kanter af Salen raabes og skriges, applauderes og interpelleres der.
  _"Silence au Mexique"_ brøler et regeringsvenligt Medlem under vilde
  Bifaldshyl af Majoriteten over til Højre. _"Silence à la commune"_ svarer
  Baudry d'Asson eller Paul de Cassagnac tilbage i den voldsomste Extase.
  Præsidenten kimer, Larmen er saa altopslugende, at Huissieren ved
  Tribunens Fod ikke engang finder det Umagen værd at anbringe sit _"Faites
  silence."_ Man rejser sig fra sine Bænke, man flokker sig sammen i
  Grupper, Taleren forlader fortvivlet Tribunen og en ny sætter derop med
  Leopardspring uden at have Ordet og uden at blive hørt. Tumulten kan vare
  hele Kvarter ad Gangen, føre til personlige Sammenstød og Udfordringer,
  føre til, at Mødet foreløbig maa suspenderes. Man har dog saa faaet lidt
  mere af sin grande séance, end man egentlig ønsker. Idealet er, at
  Stormen kommer, men at den dæmpes igjen af en oratorisk Koryphæ, der
  behersker Forsamlingen med sin Autoritet, og at han saa, med de ophidsede
  Lidenskaber som Baggrund og med den Spænding, som de sætter paa det Hele,
  bringer Forsamlingen under Fortryllelse ved sin Veltalenhed og med et
  stort Bravourslag afgjør Dagens Kampagne til Fordel for sig og sit Parti.
  Parallelen med Theatret ligger atter lige for. Det er et formeligt Drama,
  man vil have. Udviklingen kan gjerne trækkes lidt i det Lange, om det
  skal være, med smaa skjæmtende Skjærmydsler, men Knuden maa strammes,
  Katastrophen maa komme, og efter den maa ogsaa komme den klare,
  forsonende, ophøjede Løsning paa det Hele, den, efter hvilken man gaar
  hjem med Ro i Sindet, men bevæget, løftet ud over det Dagligdags. Først
  naar man har dette Indtryk, er Alverden rigtig tilfreds med sin grande
  séance. Aviserne kan saa den næste Dag med rolig Samvittighed skrive
  Spalte op og Spalte ned om Mødet, naturligvis først og fremmest om dets
  smaa accessionelle Sider. De kan være sikkre paa, at hele Paris vil sluge
  dem med Opmærksomhed. For den Slags Politik har Pariserne altid stor
  Passion; en, der er mindre nervepirrende, bekymrer de sig derimod under
  almindelige Forhold ikke synderligt om.
  
  [Illustration: "Faites silence, Messieurs!"]
  
  De er ikke Politikere i Hjertet. De er det kun, naar Politiker og Patriot
  bliver Et og det Samme. Men saa kommer ogsaa det Øjeblik, da den franske
  Tribune bliver mere end et sensationsvækkende Skuespil. Saadanne
  Øjeblikke har Verden set. Hvilke Scener end Forsamlingen i Palais Bourbon
  tidt kan frembyde, saa tør det dog aldrig glemmes, at den i lige Linie
  stammer ned fra den, som med Menneskerettighedernes Forkyndelse skabte
  vor moderne Tid, og at den aldrig endnu, naar det virkelig gjaldt, har
  vanslægtet fra sit store Ophav.
  
  
  
  
  DET RØDE PARIS.
  
  
  Paa den venstre Seinebred, i en af de længst bortfjernede Udkanter af
  Paris, ligger der mellem faldefærdige Rønner, i en mørk, ubrolagt Gade en
  lille, smudsig Knejpe, som man fra Centrum af Byen er over tre Kvarter om
  at naa i Droske. Bagved Skjænkestuen med dens grøntmalede Træborde og
  tilrøgede Vægge er der et større Lokale, som af og til plejer at blive
  brugt til Fêter af Quartier latin's Gymnastik- og Sangforeninger. Ogsaa
  Kvarterets "Silkekaskjetter" producerer sig der jævnligt i koreografiske
  Evolutioner. Salen er rummelig, ganske godt oplyst og har Plads til
  tusind Personer. Naar man klemmer sig sammen som Sild i en Tønde, kan der
  ogsaa til Nød stuves halvandet derind.
  
  En af de sidste Dage i Juli 1880 var der her stort Halloh. Salen var
  bleven festlig smykket, det vil sige man havde under Loftet ophængt en
  vældig, med rødt Flagdug omviklet Krands af den Slags, som anbringes
  udenpaa Skibe for at afparere Stød, og man havde dekoreret Væggene med
  tre, fire visne Granguirlander samt nogle Stumper rødt Shirting, mellem
  hvilke der hist og her var placeret Skillingsbilleder af "Martyrer", og
  af Kommunarder, der var blevne skudte paa Sartorysletten. Endvidere var
  Klaveret paa Musiktribunen blevet trukket frem, behængt med rødt Tøj og
  ved Hjælp af en foran det anbragt Skammel indrettet til Talerstol. Langs
  Væggene stod der lange Borde af uhøvlede Brædder, bedækkede med grove
  Duge og store Ølglas.
  
  Anledningen til alt dette var saare højtidelig. Tro mod Traditionerne fra
  den store Revolutions Dage indviede den franske Ungdom den nye Frihedens,
  Broderskabets og Humanitetens Æra, som skulde brede sit Lys ud over hele
  Europa. Saaledes hed det idetmindste paa Indbydelsen. Oversat i et mindre
  festligt Sprog betød det, at en Borger Lagarde og en halv Snes andre
  akademiske Ynglinge i den franske Ungdoms Navn, men dog naturligvis uden
  nogensomhelst Bemyndigelse, havde indbudt de mest notable af de nylig
  hjemvendte, amnesterede Kommunarder til en "Punch d'honneur".
  
  Festen skulde tage sin Begyndelse Klokken ni, men allerede en god Stund
  forinden var alle Pladser omkring Bordene fuldt besatte af Ungersvende
  med deres Piger, der stampende og syngende forlangte Punch og Smørrebrød
  paa Melodien "Les lampions, les lampions". Paa Slaget Ni viste Blanqui
  sig, eskorteret af et halvt Hundrede amnesterede Kommunarder i hvide
  Blouser og sorte Silkekaskjetter. De var næppe komne til Syne, før hele
  Selskabet hylede: "Leve Blanqui! Leve den sociale Revolution! Leve
  Kommunen!" Men Ingen tænkte paa at gjøre Plads for de ankomne Gjæster;
  sit Glas ved Bordet havde man faaet, og det vilde man ikke forlade, før
  man havde erholdt den lovede Punch i det. Da nu ogsaa Blusemændene fra
  Ny-Kaledonien var tørstige, og da de pressede paa for at faa Plads, var
  der en Stund al mulig Udsigt til, at Festen kunde komme til at tage sin
  Begyndelse med en lille Bataille. Men Borger Lagarde fik et praktisk
  Indfald. Han ringede med Formandsklokken og meddelte, at Blusemændene var
  Æresgjæster og kunde tage Plads paa selve Tribunen, hvor man ad en
  reserveret Dør vilde bringe dem de dem tilkommende fyldte Glas. Da der
  ikke længer var nogen Fare for, at man selv skulde gaa glip af
  Beværtningen ved at være imødekommende, aabnede Rækkerne sig, og
  Festforspillet endte. Der blev en Stund forholdsvis Ro, indtil endelig
  høje Raab nede fra Skjænkestuen meldte Rocheforts Ankomst. Han var
  arriveret tilvogns, ledsaget af sin dengang stadige Adjutant, Olivier
  Pain, og traadte nu ind i Salen, hilst af den vildeste Akklamation og af
  aldrig endende Brøl: "Leve Rochefort! Leve Kommunen!" I hans Følge saaes
  Staben af "Martyrer": Jules Allix, Amouroux, Eudes, Johannard, Benoît
  Malon, Guésde og andre forhenværende Kommunechefer. De tog Plads ved et
  for Festens Notabileteter forbeholdt Bord umiddelbart nedenfor Tribunen.
  Mødet var fuldtalligt. Opvarterne præsenterede sig i Salen med
  langskaftede Kaffekander, hvoraf Punchen udskjænkedes samt med store
  Brødbakker fulde af "Sandwichs". De hilstes med endnu højere Hyldestraab
  end Martyrerne, sprang op paa Bordene for at kunne tilfredsstille Alle og
  stoppede endelig med deres Smørrebrød Munden paa Skraalhalsene.
  Formandsklokken ringede; den højtidelige Del af Festen tog sin
  Begyndelse. Det var en uendelig Række af Taler, i hvilke Essensen dog
  omtrent vedblev at være den samme. Ved det souveræne Folks Villie var de
  overvundne Helte fra 1871 vendte tilbage til Fædrelandet, fordi det
  republikansk-kommunistiske Frankrig satte sit sidste Haab til dem i den
  forestaaende Kamp, som Revolutionens Tilhængere vilde levere det
  kapitalistiske og opportunistiske Samfund. Fra denne Dag begyndte
  Kommunen igjen; næste fjortende Juli vilde hele Frankrig kun være smykket
  med røde Flag, og inden Aartiet var tilende, vilde hele Europa, hele
  Verden have fulgt Frankrigs Exempel.
  
  Man lo i Paris meget af denne Fest og af alle dens smaa Intermezzoer. Den
  havde i Virkeligheden ogsaa nærmest gjort Indtryk af en
  Fastelavnsforestilling med dens skrigende Studenter og overgivne,
  halvfulde "Studentinder", med dens gamle, rødskjærfede Borgerinder, der
  fik Rundstykker i Hovedet, naar de blev altfor ivrige i at afbryde
  Talerne, med de hvert andet Øjeblik væltende Borde, med dens opstyltede
  Mord- og Brandfloskler, dens Pereater for Bourgeois'erne, Kongerne og "le
  bon Dieu", dens hele øredøvende, barokke, bindegale Virvar og Spektakel.
  Men ikke destomindre var Dagen en Mærkedag i det røde Paris' Historie.
  Det traadte paa den ind i en ny Fase af sit Liv, det holdt Rejsegilde paa
  den nye Bygning, som det endelig lykkelig og vel havde faaet under Tag,
  til Erstatning for det Kommunepalais, der var blevet skudt ned af
  Versaillestroppernes Kanoner.
  
  I hele Tiaaret efter Kejserdømmets Fald havde man kun kunnet arbejde saa
  smaat paa denne Bygning. De kraftigste Arbejdere var blevne skudte paa
  Sartorysletten eller vegeterede i Ny-Caledonien, og Belejringstilstanden
  holdt et saa uhyggelig skarpt Tilsyn. Saa at sige hver eneste Sten, man
  lagde til Bygningen, maatte lægges i Smug. Men saa blev Marschallen
  styrtet, der kom ubegrændset Tale- og Skrivefrihed, der kom først og
  fremmest den almindelige Amnesti. De gamle, prøvede Arme vendte tilbage
  fra Landflygtigheden og fra Bagnoerne, Arbejdet kunde atter gaa for sig
  ved højlys Dag og med det Tryk paa sig, som var fornødent, for at det
  kunde blive til Noget. Efter den første "Ærespunch" for de hjemvendte
  Martyrer, fulgte en lang Række Banketter og lignende Festligheder, ved
  hvilke man søgte at gyde ny Olie i den kommunistiske Ild. Pariserne blev
  ved at le. De seer kun sjelden ud over den Dag, hvori de lever, og i
  Øjeblikket var det ganske vist mere Løjer end nogen alvorlig
  Samfundsfare, der var paafærde. Friheden selv, sagde man, vilde være den
  bedste Skranke for Udskejelserne, og dermed slog man sig til Ro. Man
  glemte, at der paa Bunden af al denne tragi-komiske røde Agitation laa et
  stort, alvorligt Samfundsspørgsmaal og ventede paa sin Løsning.
  
  Det stod i Begyndelsen kun i Baggrunden med tætte Taager om sig.
  Lykkelige over igjen at kunne gjøre Spektakler, saa galt de lystede,
  flokkede alle Revolutionsmagerne sig sammen hulter til bulter uden andet
  fælles Maal end netop at gjøre Spektakler. Der kom da den første Periode
  i det røde Paris' nye Æra, den store Enighedstid under Banneret, som
  Kommunens Jeanne d'Arc rejste. Hele den sidste Halvpart af 1880, lige til
  hen paa Foraaret 1881, koncentrerer sig om den ligesaa pludseligt
  opdukkende, som pludseligt igjen forsvindende røde Helgeninde
  Louise Michel.
  
  Hun er oprindelig Lærerinde og har, skjøndt hendes Forældre var Bønder,
  faaet en ganske god Opdragelse. Fra ganske ung paastod hun at have havt
  særlig Interesse for Historie. Da hun var bleven saa gammel, at hun kunde
  reflektere over, hvad hun havde læst, gik det op for hende, at hver Gang
  Frankrig havde befundet sig i en ulykkelig Periode, havde det været
  tilstrækkeligt _"de supprimer un homme pour sauver le pays"_. Siden det
  Øjeblik har hun selv kun levet for at udføre et saadant
  Supprimeringsværk; hun følte det som en hellig Mission, der var betroet
  hende fra oven. At hun hidtil endnu ikke er kommen til at fuldføre den,
  er hendes tragiske Skæbnes, ikke hendes egen Skyld; hun har gjort sig
  Umage nok. Først var det Kejseren, der skulde være hendes Offer. Hun lod
  sig endogsaa, for at hendes Moder kunde have et Billede af hende, hvis
  hun blev henrettet, fotografere staaende ved et Bord med den ene Haand
  støttet paa et Dødningehoved og den anden løftet theatralsk hævnende i
  Vejret. Men den snu Napoleon vilde aldrig give hende den Lejlighed, som
  hun stadig lurede paa. Hele de ti Aar af hendes Liv, mellem Tyve og
  Tredive, var det hende ikke en eneste Gang muligt at trænge frem til
  Kejserens umiddelbare Nærhed, og følgelig kunde hun heller ikke komme til
  at støde Dolken i hans troløse Bryst. Da han var styrtet, kastede hun
  sine Øjne paa den nye "Undertrykker" Thiers. Hun tilbød Kommuneregeringen
  at gaa til Versailles og gjøre Brug af sit saa længe slebne Vaaben, og
  for at bevise, at hun var istand dertil, gjorde hun virkelig en Tour til
  Versailles og kom uskadt tilbage. Hun forlangte derpaa et officielt
  Mandat til at iværksætte sin Plan, men Ferré, den Samme, der lod
  Gidslerne skyde, mente overfor hende, at Revolutionen ikke burde bygges
  paa en Forbrydelse og forbød hende at fuldføre sit Forsæt. Stakkels
  Louise Michel! Hun lod sig da nøje med at iføre sig en Uniform som
  Nationalgardist og kæmpe ved Forposterne. Under Forsvaret af Fort Issy
  blev hun saaret, og da Versaillestropperne rykkede ind i Paris, meldte
  hun sig selv og erklærede, at hun vilde have rejst en Barriere af Flammer
  mod Undertrykkerne, hvis hun blot havde kunnet komme til. "Skyd mig,"
  sagde hun til Krigsretten, "eller I er nogle Kujoner tilhobe." Men hun
  blev ikke skudt, hun blev sendt til Nouméa, hvor hun senere kom til at bo
  Dør om Dør med Rochefort, hvad der utvivlsomt ikke har bidraget saa lidt
  til hendes Popularitet, idet Lanterneskriveren efter sin Hjemkomst ved
  alle Lejligheder førte hendes Ros i Munden. Derovre skal hendes Mordlyst
  have valgt sig Kejserprinsen til Gjenstand. For at umuliggjøre en
  fremtidig napoleonistisk Restauration omgikkes hun med Planer til at
  myrde ham. Men for tredie Gang mislykkedes hendes Forsæt, Zuluerne gik
  hende i Næringen.
  
  [Illustration: Louise Michel.]
  
  Ved sin Hjemkomst fra Nouméa fandt hun imidlertid Gambetta i hele hans
  Glorie. Han var bleven den første Mand i Republiken, han stod omgivet af
  en Popularitet, som selv Thiers i sine mest populære Dage aldrig havde
  naaet, Louise Michels Supprimeringsmission havde et nyt Maal. Hun kastede
  sig over det med Lidenskab. Maaneder igjennem afholdt hun den ene
  Folkeforsamling efter den anden, snart i Batignolles, snart i Belleville
  eller La Villette, og overalt strømmede den røde parisiske
  Arbejderbefolkning til for at høre "den store Borgerinde". Rochefort
  havde arrangeret en højtidelig Modtagelsesscene paa
  Saint-Lazarebanegaarden for hende, da hun kom tilbage efter Amnestien, og
  i sit nystiftede Blad "L'Intransigeant" leverede han Legende paa Legende
  om hendes ny-caledoniske Nonnegjerning. Hun havde under Landflygtigheden
  vist sig som en sand kommunistisk Helgeninde. Den Bolig, man havde givet
  hende, indrettede hun til Hospital for alle de syge Kommunarder, som hun
  kunde overkomme at pleje, hun underviste gratis Børnene i Omegnen og
  skjænkede stadig de Honorarer, hun modtog hjemmefra, for Smaaskrifter og
  Bladartikler, til ulykkelige Lidelsesfæller i Exilet. Da man i
  Betragtning af denne Adfærd tilbød hende Benaadning, afslog hun den og
  erklærede, at hun vilde blive paa Nouméa, saalænge der var en eneste
  Landsmand derude, der trængte til hendes Hjælp. Og ogsaa efter sin
  Hjemkomst søgte hun at give dette Helgenindery ny Næring. Hun afviste
  Udbyttet af en Indsamling, Rochefort foranstaltede til Fordel for hende.
  Folk, der besøgte hende i den lille Landsby ved Paris, hvor hun tog
  Ophold for at pleje sin syge Moder, fortalte, at hun levede i den yderste
  Armod, og hver Gang hun gav Møde i en Forsamling, undlod hun ikke, efter
  at have holdt sit Foredrag, at oplyse Tilhørerne om, at hun desværre
  maatte forlade dem igjen, da hun paa det eller det Hospital havde en syg
  Veninde, som utaalmodig ventede hende. Hvor gjennemsigtig denne hendes
  ostentative Præsentation af sig selv som barmhjertig Søster end var,
  undlod den ikke at gjøre et umaadeligt Indtryk paa de parisiske
  Arbejdere, der ikke var vante til at se deres Førere i den Grad
  opoffrende og uegennyttige. Naar man talte med dem, hørte man dem idelig
  sige: "De seer jo, hun gjør Alt for os, Intet for sig selv." Det var det
  væsentlig, der gav hendes Agitation en saa overordentlig Tilslutning. Thi
  personlig bestikkende Egenskaber har hun ikke. Havde hun været smuk,
  vilde hun deri have havt en Betingelse for Herredømmet over Masserne. Men
  hun er tvertimod grim som de Færreste. Paa en lang, mager Hals sidder der
  et spidst, rottelignende Hoved med en stor, styg Næse, smaa sorte,
  stikkende Øjne og grove, mandlige Træk. Hendes Organ er tørt, rustent,
  hun taler uden Nuancer og uden Foredrag. Man faaer Indtrykket af, at hvad
  hun siger, er en Lektie, hun har lært udenad. Men hvert Ord siges
  distinkt, saa at Ingen i Salen gaar tabt af det, og hun fremsætter sine
  Meninger kort og fyndigt, som man ikke er vant til at høre i disse
  Forsamlinger. Efter hver Sætning gjør hun en lang Pause, under hvilken
  man i hvert Fald i hendes rigtige Popularitetsperiode var nærved at vælte
  Huset i endeløs Begejstring. Og naar Talen saa var færdig, var der i
  Regelen en lille rødklædt Pige ved Haanden, som overrakte hende en
  vældig, højrød Rosenbouket, Louise Michel blev rørt til Taarer, takkede i
  bevægede Ord og erklærede, at hun modtog disse Blomster for at lægge dem
  paa den store Martyr Flourens Grav. Havde Jubelen ikke været vild før,
  blev den det nu. Flere Gange var man lige ved at hale hende ned fra
  Tribunen og bære hende i Triumf gjennem Salen. Alt Sligt giver
  naturligvis Selvbevidsthed, og den har Louise Michel i allerhøjeste Grad,
  Hun staar paa Talerstolen i Stillingen fra Tyveaarsfotografiet, med
  fremstrakt Pegefinger og tager sig ud, saa hun virkelig uvilkaarlig
  vækker Tanken om en Slags Jeanne d'Arc eller saadant Noget. Hvad hun
  siger, er Fraser, men Fraser, der klinge, højtravende Ord om Folkefrihed
  fra Verdens ene Ende til den anden, om Revolutionens hellige Sag og om
  Pligterne mod Martyrerne, der have givet deres Blod for den, blandet med
  smaa, historiske Fortællinger om disse Martyrer fra Sartorys Slette,
  Versailles' Fængsler og Auberive. Selvfølgelig har hendes Foredrag et
  staaende Omkvæd, der gjælder hendes og hendes Medborgerinders Mission.
  Hun har mellem dem formelig skabt Skole, og hun møder stadig med en
  kvindelig Adjutantstab, af hvilke nogle, Paule Minck, Leonie Rouzade og
  Marie Cadolle jævnlig tage Ordet. "Vi Kvinder har været underkuede,"
  siger hun, "men ogsaa vore Baand skal sprænges. Alle skal være
  ligeberettigede, og ogsaa vi vil være det. For at bevise vor Ret dertil,
  forlanger vi i den Kamp, der forestaar, at maatte føre det første Stød.
  Vi Kvinder vil præsentere vort Bryst. Der er flydt Blod nok, og man har
  nu kun Brug for nogle Faa, der kan tage Hævnens Vaaben i Haanden og offre
  sig selv for de Mange."
  
  Mens hun stadig forgjæves venter paa Lejligheden til at gjøre dette, er
  imidlertid Popularitetens Forgyldning saa smaat begyndt at gaa af hende.
  Hun viser sig endnu af og til ved større, højtidelige Anledninger, men
  Begejstringen for hende er blegnet, ti tusind Mennesker staar ikke længer
  som før i Queue i og udenfor Salle Levis for at opfange et Ord af den
  røde Manna, der flyder fra hendes Mund, hun er bleven "usée", som det,
  særlig i Paris, er de fleste populære Afguders Skæbne at blive det. Hun
  har slaaet sig paa Romanskrivningen og udsender regelmæssig et nyt Bind
  hver anden Maaned. Den røde Bevægelse, som hun en Stund bidrog til at
  give Vind i Sejlene, har ikke længer Brug for hende; den er kommen ind i
  nye Faser.
  
  [Illustration: Paule Minck.]
  
  [Illustration: Leonie Rouzade.]
  
  Man havde en Stund levet paa Gjensynsglæden efter Nouméaaarene og paa
  rene abstrakte Deklamationsnumere. Der kom en Slaphedstid efter, og den
  kunde rimeligvis have varet adskilligt længere, end den varede, hvis ikke
  den Allarmanledning, som man gik omkring og søgte uden at kunne finde
  den, pludselig var dukket op under Skikkelse af Tuniskrigen. Hvem end de
  uheldige Resultater i Afrika skyldtes, saa var Alle enige om, at Kampen
  derovre hverken var forberedt med den nødvendige Indsigt eller førtes med
  den tilbørlige Energi. Stadig vedblev der fra den anden Side Middelhavet
  at komme Efterretninger, som foruroligede Paris paa den sørgeligste
  Maade. Regeringen manglede Fasthed, en ganske naturlig Følge af, at
  Frankrig styredes af et Ministerium, hvis væsentligste Beskjæftigelse i
  længere Tid var Forhandlinger om, naar det skulde indgive sin Demission,
  i hele to Maaneder var Landets Repræsentation under disse alvorlige
  Forhold ikke samlet, den røde Agitation kunde aldrig ønske sig heldigere
  Betingelser for sin Virksomhed. Man var paa sin Post; de store
  Anklagemeetings' Periode kom. Ideen om Folkets souveræne Ret til selv at
  konstituere sig som uappellabelt Tribunal var netop kort forinden dukket
  op med den forhenværende kommunistiske Overgeneral Luiliers Proces for og
  Domfældelse af Folkeforsamlingen i Ballokalet Elysée Montmartre.
  Opflammet af det Held, de der havde havt, betoges de Røde nu af en
  formelig Mani for at ville sætte under Anklage. Der blev Uge efter Uge i
  Anledning af "de skandaløse Myrderier paa den afrikanske Befolkning" og
  ikke mindst i Anledning af denne "Finanskrig, der kun var en skjændig
  Spekulation af rovbegjærlige Bourgeois'er, som vilde plyndre Staten",
  holdt Ret i store, myldrende, tumultuariske Folkeforsamlinger og fældet
  Dom under Skikkelse af Dagsordener, der satte Alverden ligefra Gambetta
  til hele Samfundet under Tiltale. De Røde svælgede i Spektakelnydelser.
  Deres populære Dandsesale præsenterede sig i straalende Dragt. Fra
  Balkonen vajede der røde Flag i Mængde; foran Musiktribunen i Salens ene
  Ende var der rejst en stor Talerstol, betrukken med Rødt og flankeret af
  sorte Bannere, hvorpaa der med luerøde Tal stod "1871". Vaabenskjolde med
  Stokkebundter og Liktorøxer, Statuer af Republiken med den røde frygiske
  Hue paa Hovedet, lange, røde Silkefaner med gyldne kommunistiske
  Inskriptioner overalt. Ganske vist mindedes man i Regelen uhyggelig meget
  om Lokalets sædvanlige Anvendelse ved Skilte med Priser paa Øl og
  Brændevin, og ved den Lugt, der herskede derinde af disse Drikkevarer og
  af Hvidløg, og som ikke forbedredes ved Tobaksrøgen fra Hundreder af
  Kridtpiber. Men det generede ikke de selvbestaltede Dommere i Udførelsen
  af deres Funktioner. De talte og hvinte, brændemærkede Regeringen med
  samt de andre "Forrædere", som var i Pagt med den, væltede det gamle
  Samfund og lod Kommunen leve ret af Hjertens Lyst.
  
  Til at ville sætte under Anklage var de Allesammen med, men saasnart der
  blev Tale om, hvem det i Grunden var, Anklagen skulde gjælde, hørte
  Enigheden mellem dem op. Rødt er ganske vist altid rødt, men den røde
  Farve har jo utallige Nuancer. Karmoisin og Magenta, Koquelicot og Cerise
  skriger paa det Gyseligste, hvis man vilde falde paa at stille dem ved
  Siden af hinanden. Saalænge det i Samlingsperioden under Jeanne
  d'Arc-fanen kun havde drejet sig om Floskler ins Blaue hinein, havde
  Anarkister, Kollektivister og Intransigente broderligt kunnet gaa Haand i
  Haand; saa saare derimod et konkret Spørgsmaal tvang dem ind paa
  Undersøgelse af, hvad der skulde være Maalet for deres Spektakler, kunde
  der ikke undgaas en Spaltning. Rocheforts "L'Intransigeant" gjorde ganske
  vist Kæmpeanstrengelser for at holde Enigheden vedlige, men det nyttede
  ikke. Der kom Meeting ved Siden af Meeting, Høg over Høg.
  Kollektivisterne forkjættrede de Intransigente, de rene Anarkister
  forkjættrede igjen baade Kollektivister og Intransigente. Disse Sidste
  var kun Opportunisternes Arvetagere til Magten. Selv Louis Blanc blev
  stemplet som en Reaktionær. Han havde jo "slikket de kejserlige
  Generalers skimlede Støvler", blev der sagt i en Anarkistforsamling, en
  Hentydning til, at han stemte for Nationalforsamlingens Takkevotum til
  Hæren, efter Pariserkommunens Undertrykkelse. Mens de Intransigente
  simpelthen vilde have Ministeriet sat under Tiltale for Domstolene,
  erklærede Gauthier, en af de Højrødestes Talsmænd, Sligt for ligefrem
  Idiotisme, Kun Forbrydere eller Stærblinde kunde fremkomme med et saadant
  Forslag. Nej, for Folkets Dom skulde de indstævnes, for de Mødres Dom,
  hvis Sønner førtes til Slagterbænken i Afrika, for de Fædres, de Brødres,
  hvis Støtter og kjæreste Slægtninge myrdedes uhævnede paa en fremmed
  Jord, Da der imidlertid var overvejende Sandsynlighed for, at Ministeriet
  ikke vilde vise sig saare villigt til at give Møde for en saadan
  folkelig, hellig og suveræn Domstol, foreslog Gauthier, at Folket efterat
  have drøftet Sagen og afsagt sin Dom over Ministeriet, skulde begive sig
  til Deputeretkammeret og forlange Forbryderne udleverede. Vilde yderste
  Venstres Deputerede forsøge paa at spærre Folket Vejen, skulde man gaa
  over deres Lig. Dommen vilde da blive exekveret og Forbryderne lide deres
  Straf. Af hvilken Beskaffenhed denne Straf skulde være, fik man ogsaa at
  vide, I Frankrig var det en gammel Skik, at Alt endte med en Sang. "Saa
  lad da," saaledes sluttede den unge Revolutionshelt sit Foredrag, "ogsaa
  de nuværende Institutioner i Frankrig, hele det nuværende Samfund ende
  med en Sang. Men denne Sang skal være sidste Vers af Carmagnolen: "à la
  lanterne! à la lanterne! à la lanterne!" Paa et af de sidste Meetings i
  Salle Levis gik man endogsaa endnu videre. De nys sammentraadte
  Deputerede, blev man enig om, havde ikke opfyldt deres Pligt og
  øjeblikkelig realiseret Folkets Trudsler. De var følgelig ikke Andet end
  en Hoben Forrædere, Menedere og Bedragere. Clémenceau havde aldrig været
  Andet end en forklædt Royalist af værste Sort, selv Tony Révillon, deres
  egen Repræsentant og Gambettas Besejrer, havde kun behøvet at sidde i
  Kammeret tre Dage for at blive gjennemtrængt af dets Raaddenskab. Man
  havde følgelig kun Et at gjøre: lade hele denne Yngleæts Hoveder falde
  under Guillotinen. "Folkets Justitsredskab" blev i dette Møde med rene
  Ord anbefalet som en Nødvendighed, og man skiltes med Løftet om snart
  atter at overgive Paris til Luerne og saa ikke spare, hvad man sidste
  Gang havde været saa ufornuftig ikke at brænde.
  
  Man kom dog ikke til at opfylde dette Løfte. Regeringen lagde Proces an
  mod Hovedtalerne paa Mødet for Ophidselse til Oprør, under et tidligere
  Meeting havde den samlet Kavalleri og Kanoner i en umiddelbart til
  Forsamlingssalen stødende Kaserne for at skride ind, hvis
  Spektakelmagerne gik fra Ord over til Gadedemonstrationer, og da endelig
  Gambetta kom til Roret, fandt de Røde det endnu hensigtsmæssigere at
  stikke Piben ind. De vidste ganske vel, at han i fornødent Fald ikke
  vilde være bange for at lade dem lugte Krudtet. Men Agitationen under
  denne Meetingsperiode havde alligevel i en vis Henseende styrket det røde
  Paris meget betydeligt. Den havde løsnet Taagerne omkring det; den havde
  tilvenstre udskilt de vildeste Anarkister, tilhøjre de blakkede, famlende
  Intransigente, men den havde samtidig i Midten formet et Parti med en
  Fane og et Program. Dette, de rene kollektivistiske Socialister, er det,
  der i Fremtiden vil tage Ledelsen af den røde Bevægelse i sin Haand. Det
  kan under givne Forhold faa Assistance fra beslægtede Revolutionære paa
  begge Sider af det, men kun det har Betingelserne for nogensinde at kunne
  komme til at spille en virkelig Rolle.
  
  Anarkisterne tilvenstre for det er ikke noget Parti. Kun en lille Gruppe
  af dem, Blanquisterne, har Noget, der ligner en Organisation. Man har
  under de forhenværende Kommunardchefer Eudes, Grangé, Vinant og Cournet
  delt hvert af Paris tyve Arrondissementer i Legioner og Batailloner med
  Formænd og Underformænd, der skal sørge for Udførelsen af det øverste
  Raads Beslutninger. Men den parisiske Arbejderbefolkning føler ingen Lyst
  til at indrangere sig i disse Legioner og Batailloner, thi der er Ingen
  af Cheferne, der kan fortælle dem, hvad man egentlig vil. Blanqui var
  født Konspirator. Der er Folk, der fødes til det, som der er Folk, der
  fødes Poeter, og Andre, der fødes Kokke. Hans Arvetagere har som han kun
  det ene Maal: at konspirere. Om det Program vil de aldrig kunne samle
  mere end nogle faa hundrede ligestemte Sjæle. Selv Hovedmassen af dem,
  der er tilsinds at vælte det hele Samfund omkuld ene og alene for at faa
  Lov til at vælte, selv de vil ikke indordne sig under det blanquistiske
  Frimurerselskabs strenge Disciplin. Gauthier angav under et af Meetingene
  deres Standpunkt. Ethvert Forsøg paa Organisation var efter hans Mening
  overflødigt og reaktionært, og følgelig ogsaa Dannelsen af en
  hvilkensomhelst Centralkomitee. En saadan kunde jo i et givet Øjeblik
  konstituere sig som en Slags Regering til Folkets Undertrykkelse. Al den
  Organisation, som behøvedes, var Arrondissementskomiteer, der kunde
  skaffe Lokaler tilveje, i hvilke det frie Folk selv voterede sine Love,
  fældede sine Domme og sørgede for deres Udførelse. Med en saaledes
  beskaffen Samling af Revolutionære er der under normale Forhold ingen
  Anledning til at regne. De kan i tumultuariske Tider forstærke Grosset af
  en eventuel Omvæltningshær, men de kan ikke selv hverken forberede eller
  fremkalde nogen Omvæltning.
  
  Heller ikke de Intransigente er noget fast formet Parti med et Program.
  De existerer kun i Kraft af Alliancer, det er dem, der giver dem deres
  Farve. Rochefort vil paa sin Viis akkurat det Samme som Anarkisterne:
  gjøre Spektakel for at gjøre Spektakel. Men under Kampen mod Gambettas
  Opportunisme kunde hans Blad vinde en forholdsvis meget betydelig
  Udbredelse og hans Tilhængere synes talrige, fordi det republikanske
  Partis yderste venstre Fløj med Clémenceau i Spidsen gik sammen med dem.
  Clémenceau aspirerede oprindelig til en Ministerportefeuiile under
  Gambetta, og det var først, da dennes autoritære Tilbøjeligheder begyndte
  at stikke Bukkefoden frem, at han i de Intransigentes Lejr søgte Kadrer
  for den Oppositionshær, hvis Chef han haabede at blive. Han har et
  Program, men det bunder til syvende og sidst simpelthen i den frie,
  demokratiske Republik, gjennemført ud i alle dens Konsekvenser. Han vil
  fare med Damp, hvor de andre Republikanere ønsker en langsommere,
  gradevis Udvikling, men deres Endemaal er ikke forskjelligt. Der
  existerer i Frankrig foruden det store republikanske Parti med dets
  forskjellige Afskygninger og de gamle, Dag for Dag mere og mere
  forsvindende Konservative, i Virkeligheden kun endnu een Lejr, der har et
  Program. Det er Socialisterne. Vil de Intransigente fremtidig spille
  nogen Rolle, maa de støtte sig til dem. De indseer det ganske vel selv,
  og alle deres Bestræbelser gaar mere og mere ud paa at skaffe sig Farve
  ved at skrive det sociale Spørgsmaals Løsning paa den Fane, paa hvilken
  de ellers vilde have saare vanskeligt ved at indskrive Nogetsomhelst.
  
  Gambetta har i en af sine Taler sagt, at der i Frankrig ikke existerer
  noget socialt Spørgsmaal. Hans Udsagn ligger et Par Aar tilbage, og han
  kunde muligvis dengang delvis have Ret. Lige til den seneste Tid har det
  i Frankrig i alt Fald langtfra existeret med samme akute Karakteer som i
  det Øvrige gamle Europa. For det Første er det allerede ved Revolutionen
  af 89 skaaret over paa Midten og den ene Part af det absolut fjernet lige
  siden da. Den agrariske Socialisme, saaledes som den efterhaanden med
  Naturnødvendighed maa udvikle sig i England, hvor Grundbesiddelsen er
  samlet paa nogle ganske faa Hænder, er i Frankrig en absolut Umulighed,
  simpelthen fordi dens Maal er naaet. I Frankrig er Jorden udstykket saa
  stærkt, som det overhovedet kan lade sig gjøre. Den langt overvejende
  Masse af Folket er i England ejendomsløse Nomader, i Frankrig er det en
  Nation af smaa Grundbesiddere, der sidder fast ved deres egen Jord og paa
  den lever, om ikke i absolut Velstand, saa dog under forholdsvis
  antagelige Kaar. Bag Socialismen i Englands og Tysklands store
  Industricentrer staar som et endnu mere truende Spøgelse det Tidspunkt,
  da Landbefolkningen drages med ind i Bevægelsen; den er den umaadelige
  Reservehær, som til Syvende og sidst giver Kampen dens solideste Støtte.
  I Frankrig derimod mangler denne Reserve fuldstændig; der kan der aldrig
  blive Tale om nogen agrarisk, men kun om den rent industrielle
  Socialisme. Og selv denne har ialfald lige til den seneste Tid savnet
  naturlige Betingelser for at kunne trives. Klimaet i Frankrig er mildt,
  Jorden rig, Lønnen ingenlunde knap i Forhold til Livsfornødenhedernes
  Pris. Den naaer aldrig ned under et Gjennemsnit af fem Francs daglig. Det
  er ikke blot nok til at skaffe den flittige og paapasselige Arbejder et
  anstændigt Udkomme, men gjør ham det ogsaa muligt, naar han er
  sparsommelig--og det er jo netop en af de mest fremtrædende Dyder i den
  franske Nationalkarakteer--at lægge til Side, saa han kan sikre
  sin Alderdom.
  
  Det er da ogsaa først netop under de sidste Aars røde Agitation, at den
  socialistiske Bevægelse kan siges at have faaet nogen Vind i Sejlene. Der
  er naturligvis her kun Tale om den Socialisme, der hviler paa en
  økonomisk Basis og har økonomiske Maal for Øje. Lige siden Saint-Simons
  og Proudhons Tider har Samfundets herskende Klasser stadig frembragt dels
  enkeltstaaende Fantaster, hvis Doktriner ikke fandt nogen Tilslutning hos
  Folket, dels politiske Agitatorer, som søgte at blande socialistiske
  Fraser med ind i de Lokkemidler, de satte ud for Hoben, som de vilde
  lede. Men den egentlige, økonomiske Socialisme er hidtil ikke naaet ned
  til Folkets inderste Grund, den har lige til den allerseneste Tid ikke
  været nogen Kræftskade paa det franske Samfund. Selv Kommuneopstanden i
  1871 var i Virkeligheden et politisk Fænomen, fremkaldt ved rent
  exceptionelle Forhold og uden Forbindelse med en Udvikling før eller
  senere. Først efter den almindelige Amnesti begynder de socialistiske
  Tendenser at stikke Hovedet frem. De Rødes Ledere søger en Formel for
  deres Agitation, og de finder i det sociale Spørgsmaal den eneste, paa
  Basis af hvilken de har Mulighed for at faa Arbejderne med til en
  revolutionær Bevægelse. Under Meetingsperioden fremtræder den
  socialistiske Centralkomitee i Paris med Benoît Malon og Jules Guesde i
  Spidsen og udfolder, beskyttet af den ubegrændsede Tale- og Skrivefrihed,
  en overordentlig energisk Virksomhed. Den faaer i Bladet "Le Citoyen" sit
  eget Organ, samtidig med at ogsaa Malon gjennem Artikler i Rocheforts
  "L'Intransigeant" søger at bearbejde de Samfundslag, hvorfra Proselyter
  nærmest kunde ventes. Disse Artikler, der oprindelig kun var fremkomne
  rent sporadisk, bliver til Slutning, da de Intransigente indser
  Nødvendigheden af at slutte sig tæt til det nyopdukkende Parti, daglige,
  og samtidig bearbejdes Arbejderbefolkningen ved et Utal af smaa billige,
  populære Piècer og ved Foredrag i det Uendelige. Theorierne, der
  prædikes, er simpelthen Carl Marx' Kollektivisme, men de fremstilles med
  fransk Talent til Popularisering, og den franske Arbejder, der har et
  naturligt Hang til kun at passionere sig for, hvad han virkelig veed,
  hvad er, opdager hurtigt, at Kollektivismen netop er det, der giver hans
  vage revolutionære Trang et fast Program. Allerede paa den socialistiske
  Verdenskongres i Chur i Slutningen af 81 kunde den franske Delegerede
  Joffrin henvise til, at hans Parti, der ved Kommunalvalgene i Begyndelsen
  af Aaret kun havde talt 65,000 Tilhængere, ved Valgene til
  Deputeretkammeret i September var mødte med en Styrke af 106,000. Om
  nogle Aar vilde de, tilføjede han, efter hans Overbevisning være en
  Million og udgjøre "et Parti, mod hvilket Bourgeoisiet og Anarkisterne
  vilde kæmpe lige forgjæves". Om han end har taget Munden lovlig fuld, saa
  vil hans Profetier dog næppe blive gjort rent til Skamme. Socialismen er
  i Opkomst i Frankrig; den er ikke blot den eneste røde Bevægelse, der
  virkelig er at frygte fremtidig, men den er tillige den, der efterhaanden
  vil samle alle revolutionære Tendenser om sin Fane. Det er ikke alene,
  fordi dens Ledelse med Centralkomiteen i Spidsen er omhyggelig
  organiseret, og fordi den i Modsætning til de andre røde Partier
  fremtræder med et bestemt Program. Man faaer ingen Sæd til at voxe og
  trives i en Jordbund, som nu engang ikke egner sig for den. Men Ulykken
  er, at de oprindelig i Frankrig ugunstige Betingelser for en socialistisk
  Bevægelses Udbredelse i de sidste Aar har undergaaet saa væsentlige
  Modifikationer, at et socialt Spørgsmaal virkelig er opstaaet, paa Basis
  af hvilket der kan rejses en Agitation. Kornhøsten er i flere Aar slaaet
  fejl, Phyloxeraen har ødelagt Vinmarkerne, og forskjellige andre
  Omstændigheder har yderligere bidraget til at fremkalde en gjennemgaaende
  Stigning paa alle Livsfornødenheder. Selv om den franske Vindyrkning ikke
  har faaet sit Banesaar ved den ulykkelige Epidemi, som har hjemsøgt
  Vinhaverne, vil der dog altid gaa Aartier, før Skaden kan være udbedret.
  Desuden maa der tages med i Betragtning det mærkelige økonomiske Fænomen,
  der endnu aldrig har slaaet fejl: at de ved forbigaaende uheldige Forhold
  i Vejret drevne Priser ikke synker, selv efterat Aarsagen, som fremkaldte
  Stigningen, er fjernet. Men samtidig med, at saaledes Dyrheden paa Alt er
  tiltagen og ikke kan ventes at ville forsvinde igjen, stiger ligeledes
  mere og mere den franske Arbejders Behov. Han er endnu betydelig
  heldigere stillet end sine Kaldsfæller i England og Tyskland; det rent
  materielle Udkomme kan han stadig faa uden Besvær. Det bliver ham
  imidlertid, efterhaanden som hans Intelligens udvikles, mindre og mindre
  tilstrækkeligt. Med den stadig voxende Følelse af Menneskeværdighed, med
  Nedrivningen af de selskabelige Skranker, med de tiltagende Bestræbelser
  for at gjøre selv den mest Ubemidlede delagtig i Videnskabens Resultater
  og aabne ham vid Adgang til de Kunstskatte, Civilisationen har
  sammenhobet, med alt det voxer ogsaa Arbejderens Trang til Noget ud over
  det for Livets Ophold absolut Nødvendige, han faar en Sans for Nydelse,
  et Behov for Komfort og Luxus, som han hidtil har manglet, men som mere
  og mere energisk kræver Tilfredsstillelse.
  
  Den stadige Stigen af Arbejdslønnen, hvori et saadant Krav havner, har
  hidtil været mulig i Frankrig. Siden Begyndelsen af Treserne har den
  franske Industri taget et umaadeligt Opsving. De da afsluttede
  Handelstraktater, som slog Frihandelssystemet fast, gav den et mægtigt
  Stød fremad; Dampens Udvikling af Kommunikationsmidlerne og af
  Produktionsmethoderne, Nødvendigheden af at gjøre den engelske Industri
  Konkurrence paa selve fransk Grund i Forbindelse med forskjellige
  tilstødende gunstige Omstændigheder bidrog til at gjøre dette Opsving
  endnu stærkere; hele det sidste Tiaar af Kejserdømmet var en industriel
  Guldalder for Frankrig. Krigen medførte vel en uundgaaelig
  Stilstandsperiode paa et Par Aar, men den gav saa langtfra noget
  dødbringende Stød, at Fremgangen endogsaa fortsattes under Republiken,
  indtil den endelig henimod Slutningen af Halvfjerdserne naaede sit
  Kulminationspunkt. Denne Industriens Floreren frembød Betingelserne for,
  at ogsaa Arbejdernes stigende Fordringer kunde tilfredsstilles. Men
  Fremtiden vil i saa Henseende rumme Vanskeligheder, som Fortiden ikke har
  kjendt. Samtidig med, at Livsfornødenhederne bestandig bliver dyrere og
  dyrere, og at Livsbehovet hos den arbejdende Klasse bliver større og
  større, vil der rejse sig en saa godt som uovervindelig Hindring for, at
  Arbejdslønnen yderligere kan forøges. Denne Hindring er den Konkurrence,
  som de Forenede Stater i Amerika efterhaanden byder Europa paa alle
  Handelsomraader. Paa Kornmarkedet er den allerede stærkt fremtraadt. De
  uhyre Landstrækninger derovre af jomfruelig Jord, hvis Frodighed gjør det
  muligt for en Kolonist med sine egne Hænder at kultivere et ti Gange saa
  stort Areal som en fransk Agerdyrker, har bragt Korn i Handelen, der i
  Hâvres Havn kan sælges billigere end det, som kommer fra Normandiet. For
  mangfoldige Industriers Vedkommende har den nye Verden en ligesaa
  uendelig Rigdom af Materiale og en ligesaa billig Arbejdskraft. Den har
  end yderligere enorme Driftskapitaler og et Virksomhedsinitiativ, der
  lader de europæiske Industridrivende langt tilbage. Kampen, som den har
  aabnet paa Kornmarkedet, er den i Færd med at gjennemføre paa saa godt
  som alle Industriens Omraader; denne Kamp vil udvilde sig videre og
  videre, og det gamle Europa vil her faa en ganske overordentlig farlig
  Konkurrent. Priserne vil trykkes, Arbejdslønnen vil trykkes med dem.
  
  Forholdt det sig nu som i gamle Dage, at de store industrielle
  Foretagender var i Hænderne paa Enkeltmand, vilde Sagen maaske endda ikke
  være saa betænkelig. Disse private Industridrivende vilde indse Faren for
  dem selv ved ikke at imødekomme deres Arbejdere saa meget, som det paa
  nogen Maade lod sig gjøre, de vilde finde sig i at lide nogle hundrede
  Francs Tab om Dagen for dog at kunne stikke et ganske smukt aarligt
  Udbytte i deres egen Lomme, de vilde sige sig selv, at om man end giver
  Afkald paa at tjene Millioner, for at Ens Medmennesker ogsaa kan leve som
  Mennesker, saa er Hundredetusinder heller ikke at foragte. Men en saadan,
  af Humanitets- eller Klogskabshensyn dikteret Imødekommen mod den
  arbejdende Klasse er ikke længere mulig. Thi de Tider er forbi, da den
  store Industri var i Hænderne paa Privatpersoner; det er nu saa godt som
  overalt i Frankrig Aktieselskaber, der har overtaget Driften, det vil
  sige et uforsonligt Administrationsraad, der ikke giver sig af med
  Humanitetshensyn, og hvis Klogskabshensyn udelukkende munder ud i, at
  Udbyttet kan blive saa stort som muligt, for at Aktierne kan stige og
  Aktionærernes stadig videre og videre gaaende Fordringer om Renter af
  deres Penge kan tilfredsstilles. Med andre Ord: man befinder sig overfor
  den skarpt tilspidsede, rent abstrakte og uforsonlige Kamp mellem Kapital
  og Arbejde.
  
  Delvis er de her antydede Forhold endnu kun i Færd med at forme sig i
  Frankrig, men Udviklingen af dem kommer med Nødvendighed og synes i
  ethvert Tilfælde saare vanskelig at standse. Det er i Sammenstødet af
  dem, at den socalistiske Centralkomite i Paris vil finde den Jordbund for
  sin Udsæd, som hidtil har manglet, men som Omstændighederne synes hurtig
  at skulle opdyrke for den. Og jo flere Proselyter den hverver mellem
  selve Arbejderbefolkningen, desto ivrigere vil ogsaa de revolutionære
  Politikere blive for at gaa dens Ærinde og derved om muligt fremkalde de
  rørte Vande, hvori de kan komme til at fiske. Med deres Hjælp gaar Alting
  grumme hurtig i Frankrig. I Tydskland er man og vil sandsynligvis endnu i
  et uoverskueligt Tidsrum være i Stand til at holde den socialistiske
  Bevægelse nede ved administrative Forholdsregler. Man udsteder Love mod
  Socialisterne, man erklærer Belejringstilstand, man undertrykker Blade,
  arresterer og dømmer Partiførerne. I England har Demokratiet gjennem
  Aarhundreder bøjet sig saa dybt under Autoriteten, at der uden Stød
  udefra sikkert vilde gaa nye Aarhundreder, før det atter kunde løsgjøre
  sig saaledes fra den, at en Eruption blev mulig. Begge Steder mangler
  Befolkningen desuden det Initiativ, som Tilspidsningen af en Katastrofe
  fordrer. Det franske Folk derimod er iltert og hurtigt til Alt. Det vilde
  aldrig have kunnet finde sig i at lade et Spørgsmaal som for Exempel det
  irske trække ud i over firsindstyve Aar. Saa saare Spørgsmaalet har rejst
  sig tilstrækkelig pointeret til, at det fordrer en Afgjørelse, taaler man
  ikke, at denne skydes ud. Dertil kommer yderligere det, at man har Lov
  til fuldstændig frit at diskutere ikke blot Regeringsformens, men hele
  Samfundets Omvæltning og Sprængning saa bindegalt og i saa ophidsende
  Udtryk, som man lyster. Under saadanne Forhold kan et stort
  Samfundsspørgsmaal, naar det en Gang er stillet, ikke længe blive holdt
  in suspenso. Og der er da, tiltrods for Frankrigs oprindelig ringe
  Modtagelighed for den socialistiske Smitte, en overvejende Rimelighed
  for, at det alligevel vil blive den første Skueplads for dens
  Hovedengagement med det bestaaende Samfund. Det røde Paris har opdaget
  dette Hovedengagements Mulighed; det koncentrerer allerede og vil
  fremtidig yderligere koncentrere alle sine Kræfter paa Forberedelserne
  til det, for endelig, naar Kampens Tid er moden, at fremkalde
  Explosionen, saaledes som Paris under alle Revolutioner har gjort det.
  Det er en økonomisk, ingen politisk Omvæltning, der gaas imøde. Det
  sociale Spørgsmaal vil fremtidig være Indskriften paa de Rødes Banner.
  Det er deres Styrke. Kollektivismen er en vild, umulig Løsning paa
  Samtidens store Hovedspørgsmaal, men saalænge ingen anden er funden, er
  dens Doktriner de farligste, det røde Paris kunde bruge som Løftestang
  for sin Agitation.
  
  
  
  
  PAA BØRSEN.
  
  
  Lige ved Boulevarderne og heller ikke langt fra Paris's anden, store
  Hovedaare: Louvre- og Palais-Royalkvarteret, ligger Børspladsen. Den er
  Centrum for Byens Labyrinth af Gader, og den er Brændpunkt tillige for
  disse Gaders tumlende, mangfoldige Liv. Mudderen og Mylderet er der under
  bestandig Højtryk. Minut efter Minut ruller de fyldte Omnibusser ind paa
  Asfaltfliserne og sætter deres Menneskeladninger af. Men andre staar i
  tætte Klynger og venter paa at indtage de ledigblevne Pladser. Numrene
  raabes op. De, hvis Tour det er, trykker og skubber og slider sig frem
  gjennem Trængselen. Vognene proppes paany Med en Behændighed som
  Akrobaten, der dandser mellem Æg, vikler Kudsken sin kluntede Karosse ud
  af det sammenfiltrede Virvar, og det gaar saa atter i Galop til alle
  Kanter af Kæmpebyen. Saaledes bliver det ved hele Dagen igjennem til paa
  den anden Side Midnat endogsaa. En Hærskare af Avissælgere vandrer
  omkring og rækker paa lange Stænger deres Blade og Flyveskrifter op til
  Passagererne ovenpaa Vognene og raaber og raaber. _Voilà le crime de
  Boulevard Malesherbes! Voilà la France! la 2me edition! Faut voir le
  bombardement d'Alexandrie! Les dernières détailles! Voilà le scandale de
  l'Elysée! Voilà, la mort de Gambetta, dix centimes!_--en ustandselig,
  broget Blanding af Sandhed og Røverhistorier imellem hinanden, men mest
  det Sidste, de vildeste Sensationsfantasier, man kan finde paa for at
  pirre de blaserede Øren og faa Tosousstykkerne til at regne ned fra
  Imperialen. Overalt Travlhed, overalt jagende Mennesker, Stimmel og Larm.
  
  Og dog kommer der en Tid paa Dagen, da hele denne Uro drukner næsten i
  en, som er endnu uendelig mange Gange vildere, og da alle disse
  hundredtungede Raab kun gjør Virkning som enkelte dæmpede Violinstrenge i
  et stort, fuldtbesat Orkester. Denne Tid er de Eftermiddagstimer, i
  hvilke Mammontemplet paa Midten af Pladsen samler sin Menighed, Saalænge
  Guldkalvens Kultus staar paa, er det ikke mere blot Verdensstadssummen,
  man hører, og Verdensstadsmylder, man seer omkring sig; det Hele er
  potenseret op til en Højde, draget ind i en dæmonisk Sfære, hvor
  menneskelige Begreber og menneskelige Betegnelser ikke længer
  strækker til.
  
  Der findes i det moderne Paris ingen anden Kultus, der er saa udbredt som
  den, hvis Helligdom er Templet paa Børspladsen, ingen anden, der har saa
  fanatiske Tilhængere, og fremfor alt ingen, der er saa moderne som den.
  Dens Præster er ikke her en Kaste for sig af stive, tørre,
  forretningskolde Væsener, der Ingenting har med den toneangivende Stab af
  "la vie mondaines"'s Regimenter at bestille. Tvertimod. Man kan holde
  Revue over hele den Verden, der svømmer ovenpaa i Paris, der tumler sig i
  dens Nydelsessol og sætter Præg paa dens offentlige Liv; for hvert
  Hundrede vil man finde Halvfemsindstyve, hvis Valgsprog og
  Trosbekjendelse, hvis hele Tilværelses Indhold rummes i den ene Sætning:
  _je vais à la bourse_. Hvor let end Pengene tjenes i en By som Paris, saa
  gives de dog endnu lettere ud; hvor stor den Løn end er, der betales for
  mangt et Arbejde, saa er Luxus'ens Krav dog endnu større. Med en
  halvhundrede tusind Francs om Aaret kan et enligt Menneske kun akkurat
  lige knibe sig igjennem, naar han vil spille en Rolle i det "Tout Paris",
  der er med til Alt; hvor mange Hundrede-Tusinder en Families Budget skal
  raade over, for at den kan gjøre Figur i samme exklusive Verden, er
  aldeles uberegneligt. Men blot Halvtredsinstyve Tusind er allerede Renten
  af en Million, og Formuer paa en Million, de er sjeldne endogsaa i Paris.
  Paa den anden Side skal man være svært i Skuddet eller have en
  exceptionel Position, naar de Halvtreds skal tages ind som Vederlag for
  det, man udretter med sin Intelligens eller sit Arbejde. Saa er det da,
  at hele dette "Tout Paris" supplerer sin Kasse ved at "gaa paa Børsen".
  Har man en Smule Bekjendtskab, blot paa anden eller tredie Haand, til
  Matadorerne, som regerer der--og et saadant Bekjendtskab har de
  Allerfleste i disse Samfundslag--koster det under almindelige Forhold
  ikke synderligt Besvær at forøge den aarlige Indtægt med baade tyve og
  halvtreds og tidt med endnu mange flere Tusinder. Gaar man det moderne
  Pariserliv efter i Sømmene, vil man finde, at det er forbausende Mange,
  der forstaar denne snilde Kunst.
  
  I hvert Fald er det aldeles utroligt Mange, der giver sig ud for at
  forstaa den. Den er Fashion for Tiden. I gamle Dage hørte man til de
  misundte og beundrede Medskabninger, naar man enten selv var et Stykke af
  en Poet, en Maler og Billedhugger, eller dog paa en eller anden Maade
  kunde regnes med til deres Kreds. Nutildags er det Finantsmændene, der
  staar paa Piedestal som Samfundets Halvguder. Det er dem, der samler
  Mængdens Opmærksomhed, hvor de viser sig, det er dem, man slaas om at
  have i sine Saloner, det er deres Gjøren og Laden, der fylder
  Boulevardbladenes Nyhedsspalter. Paa den moderne Pariser-Himmel er der
  Stjerner ogsaa, og det baade saa klare og skjønne, som der nogensinde har
  været. Men de gjør ikke nær saa meget Spræl som den store, guldrøde
  Børskomet med dens lange, lange Hale af mere eller mindre obskure
  Smaamillioner. For rigtigt at være med i "Tout Paris"'s Liv er det saa
  halvvejs nødvendigt at være med i den Hale. En Kavaller _comme il faut_
  fra Firserne må "gaa paa Børsen". Har han ingen Trang eller Lyst til
  Finantsoperationer, maa han dog i hvert Fald lade, som han beskjæftiger
  sig med dem. Veed han ikke Besked om, hvorledes det er gaaet med Suez og
  Spanierne og Ottomanerne idag, og hvorledes der er Rimelighed for, at det
  vil gaa med dem imorgen, saa er han et Menneske uden Spor af Interesse,
  en Stakkel, der gaar omkring uden at forstaa sin Tid, og som denne Tids
  mere Oplyste selvfølgelig ikke tager med i Betragtning.
  
  I tætte Strømme bevæger da umiddelbart efter Frokosttid de Andægtiges
  Skarer sig til Templet. Rue Montmartre, Rue Vivienne og Rue Richelieu er
  ikke til at passere. Vognfloden fylder dem, glider svagt fremad og gyder
  sig ud i Børspladshavet, men den faar stadig igjen Tilløb fra alle
  Kanter. Paa Pladsen rangerer Ekvipagerne sig op som Kavalleriregimenter
  og danner en uigjennemtrængelig Skjoldborg omkring den hellige Bygning.
  Klokken halv Et kommer Ypperstepræsterne, _le parquet_", de edsvorne, af
  Staten ansatte Vexelmæglere, hvis Antal aldrig maa overstige tyve, og som
  derfor ogsaa er saa lukrative Stillinger, at der tidt betales indtil en
  Million for et Agent-de-change-Patent. De første Kurser slaas op. I
  lange, febrilske Spring styrter de Kommende ud af Vognene, endnu før de
  er standsede, og farter op ad den høje Marmortrappe. Kun den skjønne Part
  af de Andægtige maa blive tilbage, de har ikke Adgang til Templet. Men
  til at sidde roligt hjemme har deres Troesiver, deres Feber, deres
  Lidenskab været altfor stor. De er fulgte med og stikker nu det lille
  Hoved med de spændte Ansigtstræk ud af Koupévihduet og sender
  forventningsfulde, urolige Øjekast op til den store Bygning, hvor deres
  Hjerte er med hvert eneste Slag, som det rummer, op til de smaa Tal, der
  staar paa Tavlen mellem Søjlerne, deres Sorgens og Glædens Evangelium,
  det eneste, de kjender. Larmen deroppe fra naaer fortumlende ned til dem,
  den kribler med hemmelighedsfuld berusende Magt gjennem hver Nerve og
  gjør det lille Hoved ørt, som Kjærligheden gjorde det i de unge Dage, de
  knap mindes længer. Den breder sig ud over dem, denne dæmoniske Larm, ud
  over Vognborgen, over Pladsen, over alle Gaderne rundtomkring. Den naaer
  helt op til Boulevarderne, fyldende Luften med Feber, dragende til sig,
  magnetisk forunderligt, overdøvende, hvor fjernt og dumpt den end
  klinger, selv de skarpeste, mest skrigende Stemmer tætved En. Den har
  over sig det Samme som Støjen af en stor, styrtende Fos inde mellem
  Bjergene. Den er uhyggelig, denne Støj, den klemmer for Brystet, den
  jager Svedperlerne frem paa Panden, men den lokker alligevel, den
  paaskynder Skridtene, den sluger i sin Tummel Alt, hvad man seer og hører
  og tænker.
  
  Mellem Søjlekolonnaden, der løber rundt omkring Bygningen, og inde i
  selve Børshallen er det mere end Støj og Larm. Et Tordenbrag kunde rulle
  umiddelbart over Guldkalvtemplets Tag, det vilde ikke høres. Den
  umaadelige Sal er proppet af en Menneskestime, der staar saa tæt, at der
  ikke kan sættes en Fod mere paa Gulvets Mosaikfliser. Og Alle skriger de
  i Munden paa hinanden.--_Jai--qui est-ce qui a?--Je prends!--je
  vends!--Heu! combien?--Un et quart on fait!--Je prends de l'Omnibus!--Je
  vends du cinq!--Laissez le passage libre!_ tordner den høje Børsbetjent i
  sin statelige blaa Uniform, den Eneste i hele Mylderen, der intet Øjeblik
  mister sin kolde, værdige Ro. Men de Andre hører ham ikke. Med funklende
  Øjne og fægtende Arme, med hele Legemet i Fart søger de at arbejde sig
  frem i Trængselen. Oppe fra Galleriet, der løber rundt omkring Salen,
  seer det ud dernede som et vildt, sammenfiltret Haandgemæng, som en
  titanisk Kamp mellem Forrykte. Paa Trappen og i Kolonnaden kan Dagens
  Begivenheder endnu diskuteres med Ord og de store Nyheder, der indbringer
  Snese og Hundrede Tusinder, hviskes gode Venner i Øret i smaa,
  hemmelighedsfulde Sætninger, der alene forstaas af de Indviede. Men inde
  i Salen tales der kun med Gestus. Jo mere bevæget Markedet er, desto
  bredere bliver de. Paa de store Baissedage seer det ud, som Alverden
  vilde prygle hinanden. Man farer sammen med opspilet Mund, med udspredte
  Arme og med Haanden løftet som til Slag. I det næste Øjeblik synes den at
  skulle falde ned paa Gjenboens Kinder. Men det er kun en _Façon de
  parler_, en af Børssprogets mange mærkelige Terminusser. _C'est un
  Krach!_ raaber den ene Haand, _c'est un vol!_,' raaber den anden, og man
  forstaar hinanden.
  
  [Illustration: Kurserne slaas op paa Børsen]
  
  Tummelen og Trængselen og Galehusvirvarret voxer og voxer lige til
  Klokken Tre. Saa er det, Dagens sidste Kurser sættes, og saa er det, man
  i en Fart maa bestemme, om man vil kjøbe eller sælge. Alle strømmer til
  _le corbeil_, den runde, gitterindhegnede Kreds, hvor
  Agents-de-change'erne har Plads. Haandgemænget naaer sit
  Kulminationspunkt. Man trykkes og skubbes og brøler og river og flaar i
  hinanden, som om det gjaldt Livet. Hundreders og atter Hundreders Velfærd
  i hvert Fald har det vel ogsaa i de bevægede Krisetider ofte gjældt. Men
  det gjælder ikke saa sjældent mere endnu. Efterdønningerne af Larmen
  derinde naaer ikke blot ud over Plads og Gader, den naaer stundom helt op
  til de stille Sale, hvor det ikke er om Aktiers Stigen og Falden, men om
  selve Landets største Interesser, der tages Bestemmelse. Som Børspladsen
  er Knudepunktet for Byens Gadeliv og Gadefærdsel, saaledes er
  Pariserbørsen snart sagt Hjertet i det moderne Frankrig. Den regulerer de
  vigtigste Udslag af dets offentlige Liv. Man har set det tidt allerede,
  og man vil faa det at se oftere endnu. En fransk Regering er kun stærk,
  naar den har Børsen ubetinget for sig, den vil endog have Vanskelighed
  ved at holde sig, naar den har den ubetinget imod sig. Gambettas ellers
  næsten uforklarlige Fald saa hurtigt, efterat han var kommen til Magten,
  og da Alle antog, at han fra en uoverskuelig Fremtid holdt Frankrigs
  Skæbne i sin Haand, skyldes hovedsagelig Børsens Aversion mod hans
  Finantsminister Allain-Targé. Med Rette eller Urette betragtede
  Finantsmatadorerne denne Mands Budgetsystem som faretruende for
  Udviklingen af Landets Velstand; man gjorde direkte Forestillinger i
  denne Henseende til Gambetta, og da han i Tillid til sin Styrke modtog
  Børsudsendingene koldt og ikke ansaae det nødvendigt at lytte efter deres
  Raad, erklærede man ham Krig gjennem en almindelig Baisse paa alle
  Papirer. Der sluttede sig andre Allierede til, men denne Baisse var det
  store Artilleriskyts, som selv Frankrigs hidtil populæreste Politiker
  ikke kunde holde sig imod. Omvendt blev Sympathierne paa Børsen for Léon
  Say det Freycinetske Kabinets Hovedhjørnesten. Det havde hverken
  Sammenhold eller Program, det havde Intet, som kunde indgyde Tillid til
  det undtagen netop dets Finantsminister. Men han var Rothschilds og de
  store Børsherrers Mand. Det var deres Syn paa Sagen, der gjennem ham fik
  Indpas i Budgetdispositionerne og i Mangt og Meget af den almindelige
  Politik ogsaa; havde de tre Præsidenters Ministerium ikke fulgt Vejen,
  som Børsen viste det, saa vilde dets Dage have været talte, inden der var
  gaaet Uger. Naar man i Paris skal sige sin Mening om et politisk
  Spørgsmaal, saa er det første Dokument, man raadspørger, Børsens
  Kursseddel. Gaar den nedefter, saa ryster man betænkeligt paa Hovedet,
  selv om man ellers kunde have nok saa mange Grunde til at finde det, der
  er i Gjære, fortræffeligt; gaar den derimod i Vejret, saa betragter man
  det strax som selvindlysende, at det er det eneste Fornuftige og for
  Landets Velfærd Tjenlige.
  
  Et saadant Fænomen vilde være utænkeligt, hvis det i Børslivets Tummel
  alene var Finantsmatadorernes Millioner og de nydelsesgraadige
  Pariserlediggjængeres Indtægtskilder, der stod paa Spil. I Virkeligheden
  drejer det sig om noget langt Mere og noget langt Betydningsfuldere.
  Templet paa Børspladsen er Frankrigs Hjerte, ikke fordi der i det
  spekuleres og spilles og svindles, men fordi det er Forvalteren af
  Landets Velstand og derigjennem Betryggeren af dets Fremtid, Hævderen af
  dets Position imellem Staterne.
  
  Det er under den tredie Republik, at Pariserbørsen i Ondt som i Godt er
  kommen til at spille den dominerende Rolle, som den spiller. Men Spirerne
  til det maa søges længere tilbage. Allerede det andet Kejserdømme gav
  Stødet. Det var det, der gjorde Paris til et Slags uhyre Karavanserai for
  den hele civiliserede Verden, det var det, der skabte paa den ene Side
  den store Industri og de store Spekulationsforetagender, paa den anden
  det potenserede Luxus- og Nydelsesliv, der naaede sin Apotheose under
  Verdensudstillingen i 66 og i Aarene mellem da og den ulykkelige Krig var
  ikke langt fra at skeje ud i et moderne babylonisk Bakkanal. For at kunne
  bære de med dette "vie surchauffée" forbundne Udgifter begyndte den
  fornemme Verden allérede da at gaa paa Børsen. Saalænge Adelen holdt sig
  fornemt og forventningsfuldt tilbage, gik det endnu an at leve paa
  Resterne af de fra Revolutionen reddede Formuer, skjøndt de selvfølgelig
  ved idelig Udstykning var svundne mere og mere ind. Men da man, blændet
  af det tredie Kejserdømmes Glands, fandt sig beføjet til saa halvt om
  halvt at lægge Fornemheden af og vise sig paa Arenaen igjen, var det
  nødvendigt, at man ogsaa saae sig om efter Midlerne til at hævde sin
  Position. De gamle Dages Fordom mod Forretnings- og Finantsspekulationen
  var forsvunden. Selve Hoffets nærmeste Omgivelser øste af den nye
  Berigelseskilde med fulde Hænder. Millionen var en Støtte for Regeringen,
  og den hædrede og begunstigede den paa alle Maader. Pengenes Aristokrati
  blev mere og mere det eneste respekterede, og jo dybere Alverden tog
  Hatten af for det, desto Flere blev der ogsaa, der fandt det baade ganske
  fornuftigt og ganske hensigtsmæssigt at give de gamle rustne
  Vaabenskjolde et nyt Overtræk af Louisd'or-Guld. Børsen gjorde ingen
  Vanskelighed ved at paatage sig dette Forgylderarbejde, den følte sig vel
  endogsaa baade støttet og smigret ved, at man henvendte sig til den
  derom. Dens Prestige, dens Indflydelse forøgedes, dens hele Liv fik Dag
  for Dag under Kejserdømmet mere og mere Vind i Sejlene.
  
  [Illustration: I Børssalen Klokken Tre.]
  
  Det er imidlertid først under den tredie Republik, at den er naaet til
  Højden af sin Position. Krigen havde gjort en Standsning i dens
  Forretninger, men denne Standsning var forholdsvis kort, og umiddelbart
  før den kom Milliardlaanene. De gav med eet Slag et uhyre, enestaaende
  Opsving i dens Liv, de blev et ligefrem Vendepunkt i dens Tilværelse.
  Greben af patriotisk Begejstring og i fuld Tillid til Frankrigs
  uudtømmelige naturlige Hjælpekilder strømmede hele Landets Befolkning til
  med sine opsparede Kapitaler. De af Regeringen forlangte umaadelige
  Summer blev overtegnede tredive Gange i Løbet af en eneste Dag, man stod
  i Queue hele Natten igjennem for at komme af med sine Penge, Alverden var
  greben af et formeligt Raseri efter at faa Kouponer i det nye Laan. Med
  Beundring var Frankrigs Venner, med indædt Misundelse dets Fjender Vidne
  til denne overvældende Aabenbaring af Landets Rigdom. Men ogsaa indenfor
  selve Rigets Grændser kunde den ikke undgaa at vække Forbauselse og, da
  Forbauselsen havde sat sig, at blive dragen til Indtægt. Man havde faaet
  det mest evidente Bevis paa, at Pengene var der og kun laa og ventede paa
  at blive anbragte; man benyttede sig af, at alt dette Guld nu engang var
  kommet ud af Gjemmerne, og at Lysten til at gjøre det fluktuerende var
  bleven hidset ved Umuligheden for Mange af at komme til at deltage i
  Milliardlaanene, man bød det nye Afløbsrender, og det og meget mere til
  østes i dem. Det ene store Forretnings- og Spekulationsforetagende
  dukkede op efter det andet. Stadig overtegnedes de forlangte Kapitaler i
  en Haandevending, stadig steg og steg Papirerne.
  
  Ganske naturligt steg da ogsaa med dem Børsens Tiltrækningskraft. Der
  bredte sig som Oliepletten Dag efter Dag ud over flere og flere Lag af
  Samfundet, indtil den endelig sluttede i en formelig Epidemi:
  Berigelsesvanviddet. Vort Aarhundredes Franskmænd har bestandig betragtet
  deres Liv som forfejlet, naar det ikke endte med Erhvervelsen af en
  Formue. Man havde oprindelig nøjedes med at forlange den som Resultat af
  en Ungdom i ihærdigt Arbejde. Men hvad der gik for sig paa Børsen,
  forstyrrede lidt efter lidt Hovederne. Man saae Exempler paa, at Folk
  lagde sig tilsengs som smaa Rentierer den ene Dag og vaagnede som
  Millionærer den næste. Saadanne Exempler maatte nødvendigvis virke
  fortumlende. Man begyndte med at ville være rig i Løbet af to, tre Aar,
  man endte med at ville være det i Løbet af en Uge eller to. De alvorlige,
  grundmurede Børsspekulationer blev lagte til Side, man kastede sig over
  Spillet. Alverden spillede paa Børsen. Landets første Slægter gav Tonen
  an; der var Navne som Rohan, Gontot-Biron, La Panouse, Broglie o. s. v.
  med i alle Kombinationer. Det dirigerende Bourgeoisie fulgte efter. Selv
  Folk, der indtog betroede Stillinger i Republiken, betænkte sig ikke paa
  offentlig at knytte deres Navne til Finantsspekulationer, og naar
  Politiken gik galt for dem, kastede de sig helt og holdent i Armene paa
  Børsen. En eller anden forhenværende Ministers Navn kunde ikke undværes
  og var ogsaa stadigt med paa Aktieprospektusserne. Deputerede og
  Senatorer figurerede saa hyppigt paa dem, at der endogsaa blev Tale om
  Love, som kunde sætte en Stopper for dette Uvæsen. Og mens
  Spillevanviddets Smitte saaledes gik fra Dør til Dør paa Samfundets
  Højder, trængte den samtidig ogsaa længere og længere ned i Dybderne. Den
  trængte saa dybt ned, som den overhovedet kunde komme. Kudsk og Tjener,
  der saae deres Herre kaste Penge ud, skjøndt de vidste, at han ingen
  Formue ejede og Ingenting bestilte, de lærte snart at opdage den
  uudtømmelige Guldkilde og at øse af den selv. Portneren saae en skjønne
  Dag Kudsken sige Tjenesten op og anskaffe sig Hest og Vogn. De
  Operationer, der gav saa mageløse Resultater, mente han, maatte han dog
  ogsaa forsøge. Og saa spillede Portnerne, og Portnerne fortalte om de
  store Summer, de vandt, til Urtekræmmer og Spækhøker og Grønthandler, og
  ogsaa de fulgte Trup. Og Grønthandlerne smittede Sælgekonerne, og saadan
  i det Uendelige.
  
  Udenfor Børsen, paa Bænkene langs Omnibuskontoret og under Træerne, sad i
  lange Rækker de gamle "Boursicotièrer" og drev Spekulationen i deres
  værdiløse Aktieskrabsammen fra antidiluvianske Aartier med ikke mindre
  fanatisk Raseri end den hele myldrende Stimmel inde i Templet. Sygdommen
  havde naaet sit Højdepunkt, der maatte komme en Katastrofe.
  
  [Illustration: "Les boursicotières".]
  
  Den kom i Affairen med _"Union générale"_, Bontoux's berømte Bank, det
  sørgeligste, men tillige mest drastiske Exempel paa Børsspekulationen og
  dens Udskejelser i det moderne Frankrig. Bontoux havde før Firserne kun
  været lidet bekjendt, da han pludselig dukkede op paa Pariserhimlen som
  den af Lykken mest begunstigede Finantsmand i hele Verden. Han havde, da
  han grundede sit Bankforetagende, havt den kloge Inspiration at støtte
  sig til Mac Mahons nærmeste Omgivelser og knytte til sig Folk, der
  gjennem denne stod i høj Gunst hos Kejseren af Østerrig og de østerrigske
  Ærkehertuger, Mænd som Vicomte d'Harcourt, Marquis de Bouvois, Baron de
  Wimpfen, Baron de Bourgoing gik strax fra Begyndelsen Haand i Haand med
  Bontoux, og de skaffede ham efterhaanden ved deres Indflydelse en Mængde
  Koncessioner i Østerrig, Ungarn og Serbien. Paa Basis af dem gjorde
  "Union générale" og dens Affødning, den østerrigske "Länderbank", eller
  _la timbale_, som den kaldtes i Frankrig, udmærkede Forretninger og
  erobrede i forbausende kort Tid saa godt som hele Østerrig fra de
  tidligere Forretningsmænd. Men dertil kom yderligere en anden, meget
  vigtig Omstændighed. Bontoux's Bank optraadte med Pretensioner paa at
  skulle være et Slags exklusivt katholsk Finantsforetagende, bestemt til
  at modarbejde Jødernes, særlig de tydske Jøders Indflydelse paa det
  parisiske Pengemarked og i det Hele taget gjennem den altformaaende
  Pengemagt kæmpe paa enhver mulig Maade for den ene saliggjørende
  katholske Kirke. Den støttedes som Følge deraf af hele Gejstligheden i
  Frankrig og Østerrig, og det var Folk, der sad inde med Penge. Greven af
  Chambord tog personlig ikke mindre end halvtredie tusind Aktier, og selve
  Paven i hvert Fald lovede man som Participant i og Støtte for Banken.
  Dens Papirer gik da i Vejret med utrolig Hurtighed. Aktierne lød paa 500
  Francs, af hvilke der dog aldrig blev indbetalt mere end halvfjerde
  hundrede. Kort før deres Udstedelse stod de imidlertid i 700, saa steg de
  til 1200, saa til 2000, 2200, 2500, og godt og vel et Aar efter Bankens
  Grundlæggelse var de naaede op i ikke mindre end 3200 Francs.
  
  Selvfølgelig kunde det ikke være gaaet naturligt til. Der havde været
  Tillid og berettiget Tillid til Bontoux's Foretagende, men den rent ud
  mirakuløse Stigning havde han og hans Banks Administration kunstig skabt.
  Under Kampen med de jødiske Bankierer, der dannede Konsortier for at
  fremtvinge Baisse paa "Union générale"'s Papirer, havde denne selv søgt
  at holde Kurserne ved strax at opkjøbe de af dens Aktier, der blev
  tilbudte. Da den raadede over store Pengemidler, var det en Stund gaaet
  godt, og Millionkongernes Konsortier var flere Gange blevne sprængte. Men
  til Slutning kunde Katastrofen ikke udeblive. De to, tre Gange slagne
  Børsmatadorer rottede sig sammen igjen, og tilsidst sejrede de. Kampen
  blev aabnet paa et andet Punkt, Suez-kanalens Aktier var ved en meget
  betydelig og meget rig Spekulants Agitationer efterhaanden blevne drevne
  op til en ikke mindre fabelagtig Højde end "Union générale"'s. Fra 900
  var de stegne til 3500. Den nævnte Spekulant havde først ved alle
  kunstige Midler, blandt Andet ved at raade sine Venner til at kjøbe,
  faaet det paagjældende Papir til at stige og stige i det Uendelige, og da
  saa Højdepunktet var naaet, kastede han pludselig sine 60,000 Aktier paa
  Markedet uden at underrette Nogensomhelst derom i Forvejen, ikke engang
  sine nærmeste Venner. Disse tresindstyve tusind Aktier budte ud paa en
  eneste Dag medførte naturligvis et meget betydeligt Fald. Papiret selv
  sank fra 3500 til 2000, og den almindelige Baisse kunde samtidig ikke
  undgaas. Dette Øjeblik benyttede Koalitionen af Børsmatadorer for at
  ramme Bontoux dødeligt. Ved et uendeligt Salg fremkaldte de en saa uhyre
  Baisse, som Paris's Børs endnu aldrig havde set paa noget Papir, ikke
  engang i Mirès's Dage. Da dette umaadelige Salg ikke mødtes af nogen
  Kontramine, og da Banken ikke længer havde Summer nok til at kjøbe op som
  før, sank "Union generale"'s Aktier paa en enkelt Børsdag fra 3200 til
  1300, altsaa noget nær 2000 Francs pr. Aktie. Det kom som et Tordenslag
  over Paris, og det medførte en almindelig Panik. Den langt overvejende
  Pluralitet af dem, der led Tab paa Unions Papirer, var Spekulanter, som
  ikke sad inde udelukkende med dette Papir. For at skaffe Penge maatte de
  sælge over en Hals ogsaa alle andre Papirer; deres Agenter maatte
  ligeledes sælge for at dække dem, og Baissen bredte sig da og
  oversvømmede hele Pengemarkedet. Tusinder og atter Tusinder mistede Alt,
  hvad de ejede og havde, det var Milliarder, der 5 disse Dage blev tabte
  paa Børserne i Paris og Lyon. Fra den ene Ende af Frankrig til den anden
  hørte man kun om Ruin paa Ruin. Naturligvis havde der mellem Spillerne
  ogsaa været forsynlige Folk, som havde hørt op, mens Legen var god, men
  de Fleste var blevne ved at spille, til Baissen kom, og paa en eneste Dag
  styrtede da alle deres Luftkasteller sammen. Ikke blot Alt, hvad de havde
  tjent, og Alt, hvad de ejede, gik tabt i denne Ødelæggelse, men Mange kom
  kun ud af Krisen med en Gjæld paa Halsen, som de kunde behøve Aar af
  deres Liv til at dække. Der var særlig een Klasse af Mennesker, som
  Katastrofen ramte haardt: Kunstens og Literaturens letsindige Verden med
  dens store Behov for Luxus, dens stærke Fantasi og dens gamle Tro paa, at
  Guld og grønne Skove engang maatte dumpe som stegte Duer ned i Munden paa
  den. Af hundrede Literater, Journalister og Artister af alle Slags, var
  der næppe ti, som ikke i større eller mindre Grad kom under Indflydelse
  af Berigelsesvanviddet. Verdensberømte Stjerner, der havde gjort Karriere
  og tjent sig en Formue, satte Alt overstyr, saa de maatte begynde forfra
  igjen med tomme Hænder; unge Journalister med en maanedlig Gage paa fem,
  sex hundrede Francs, tabte ti, tyve Tusinde. Regelen var, at Alle mødte
  paa Likvidationsdagen med de Summer de skyldte. Men med hvilke
  kæmpemæssige Anstrengelser og med hvilke utrolige Opoffrelser af Venner
  og Bekjendte de skaffedes tilveje, kan Ingen danne sig nogen Forestilling
  om, der ikke selv har havt Lejlighed til at kaste et intimt Blik ind i
  disse sørgelige Forhold. Hele Kunstens og Literaturens Verden blev
  forarmet ved Katastrofen; de, der ikke selv havde spillet, blev det ved
  at hjælpe deres Kammerater med den sjeldne Redebonhed og Tjenstvillighed
  indbyrdes, der er et af de smukkeste Træk i den franske Nationalkarakter.
  Overfor Fremmede har Pariseren Høfligheden paa Læberne og Hjertet lukket;
  Ven mellem Ven har han derimod Hjertet og Pungen aaben paa vid Gab.
  
  Denne Redebonhed til at hjælpe, i Forening med den umaadelige Evne paa
  alle Kanter til at kunne gjøre det, forhindrede, at Katastrofen med
  "Union générale" blev nogen almindelig Krach. Foruden Bontoux's eget
  Foretagende gik kun et Par enkelte andre større Banker tilgrunde i
  Krisen. Landets Velstand ramtes ikke føleligt af den, og den gjorde da
  maaske kun godt, som Udbruddet af de Sygdomme, der renser Blodet. Den har
  vel næppe forhindret, at der kan følge andre efter, men den har dog for
  en Stund gjort de Funktioner normale, som Børsen er bestemt til at udføre
  i det moderne franske Samfund. Dens Betydning for Landet tør ikke
  undervurderes. Der har været store Tider, da Frankrigs Aandsliv, da dets
  mægtige, smittende Idéer, da dets Kunst og Literatur gav det den første
  Plads mellem Nationerne. Der har været andre ogsaa, da det var de franske
  Vaabens Gloire, der lagde Verden for dets Fødder. Men Tiderne skifter.
  Det nytter ikke at bedrage sig selv: i vore Dage er de materielle Krav
  for stor en Magt, til at Tænkere og Digtere kan anvise et Land dets Rang
  mellem Staterne. Som Frankrig har været Vuggen for alle Menneskehedens
  store, moderne Idéer, saaledes er det endnu det ukrænkelige Tempel, det
  eneste maaske, hvor de har Asylret mod en, om end sygnende, dog endnu
  mandsstærk Reaktion. Det er deri, at denne levedygtige Nation har sin
  inderste Styrke, men det er ikke dens Styrke udadtil. Og heller ikke dens
  Vaaben er det eller vil blive det i en Fremtid, som menneskelige Øjne kan
  overse; en demokratisk Republik som den franske bliver aldrig nogen
  Militærmagt. Skal Frankrig hævde sin Position i vort Aarhundredes
  Slutning, saa bliver det, fordi det er saa lykkeligt ogsaa nu at have,
  hvad Tiden gjør til det Største og Vigtigste, fordi det er det rigeste
  Land i Verden. Det er dets lykkelige Jord og Folkets Arbejdslyst og
  Arbejdsdygtighed, der forskaffer denne Rigdom, men det er Templet paa
  Børspladsen, der forvalter og frugtbargjør den. Pariserbørsen behersker
  ikke blot det franske, den behersker det hele internationale
  Finantsmarked. Der er ikke noget stort Pengeforetagende Verden over, som
  ikke bliver udbudt paa den, der er intet Land, der kan skaffe de
  nødvendige Kapitaler tilveje, uden at det benytter den som
  Forretningsagent og Mellemmand. Da Italien for nogen Tid siden vilde
  udstede et Laan paa halvfemte hundrede Million og af politiske
  Antipathier mod Frankrig lod det udbyde paa Londonnerbørsen, gjorde man
  ynkeligt Fiasco og var nødt til at komme til Paris alligevel. Der indgaar
  til Frankrig hvert Aar omtrent to Milliarder som Renter af franske Penge,
  anbragte i Udlandet; det er altsaa en Kapital af henved halvhundrede
  Milliarder, dette Land har været rigt nok til at laane den øvrige Verden.
  En saadan Rigdom vilde aldrig være kommen, hvis man som i gamle Dage
  havde gjemt Udbyttet af sin Jord paa Kistebunden eller i Strømpeskafter.
  Alle Samfundslag har lært at bringe det til Børsen, derfor er det, at
  Frankrigs Formue fordobles og fordobles. Og med Formue naaer man vidt i
  vore Dage, Penge regerer Verden, Millionerne regerer Krigene endogsaa.
  Frankrigs Position i Europa ligger i Pariserbørsens Haand, det er af den
  Grund, at den ikke med Urette, til en vis Grad idetmindste, kan, trods
  alle dens Udskejelser, betragtes som Hjertet for hele det moderne
  franske Samfund.
  
  [Illustration: "C'est un Krach!--C'est un vol!"]
  
  
  
  
  KUNST OG KUNSTNERE.
  
  
  Frankrig har aldrig havt nogen rigtig Kunstperiode før netop i vore Dage.
  David skabte Skole ganske vist, men han blev dog egentlig, den eneste
  virkelig Store i hele Kredsen, der samlede sig omkring ham. Folk som
  Fragonard eller Watteau staar ene, og de er faa endda. Først henimod
  Fyrretallet, med Piejaden, hvis største Navne var Delacroix, Millet,
  Théodore Rousseau og Corot, begynder den franske Kunst at gjøre Epoke.
  Siden da har den taget svær Fart. Den staar nu ikke blot forrest mellem
  al moderne Kunst, den ikke blot fæster hele Verdens Opmærksomhed paa sig,
  den har forøget Kunsthistorien med et nyt Kapitel, der er fyldigt som de
  betydeligste af de gamle og interessant som de interessanteste. Den kan
  have sine svage Sider, det er der Ingen, der falder paa at nægte. Men den
  har det umaadelige Fortrin, at den strutter af Liv og Friskhed, og at
  dette Liv er selve den Tids, i hvilken den er født. Den klæder vore Dage
  i kunstnerisk Kjød og Blod. Den gjør det med store Evner, med en uendelig
  Sum af Energi og med levende Sandhedskærlighed tillige. Det er
  Forklaringen af, hvorfor den holder Alle fangen under sit Trylleri.
  
  Og som Tiden er en Floreringsperiode for den franske Kunst, saaledes er
  den ogsaa en højst behagelig Tid for de franske Kunstnere. Deres Position
  i det moderne Parisersamfund er ligesaa dominerende som
  misundelsesværdig. Regeringen og Selskabet slaas om at udmærke dem, Fru
  Fortuna øser Louisd'orregn ud over dem uden Ende. Maleriet er,
  efterhaanden som Luxus'en i de sidste Aartier er stegen og stegen, mere
  og mere blevet dens første Fornødne. Et Hus, der er indrettet _comme il
  faut_, kan ikke undvære sit Galleri, selv det beskedneste Hjem maa, naar
  dets Beboere vil regnes med til den dannede Verden, have et eller andet
  Kunstværk i sin Salon. At det hænger paa Væggen der, er ligesaa
  nødvendigt, som at der hænger Diamanter i den gifte franske Dames Øren.
  Om man har Noget i Kjøkken og Kjælder faar blive, hvad det er, men
  Brillantørenringene og Malerierne, de er som Klæder paa Kroppen,
  Velanstændigheden forlanger deres Existens. Med Begjæret stiger Varens
  Pris. De enorme Summer, der betales for den franske Malerskoles Arbejder,
  har sin første Grund i, at de er Nødvendighedsgjenstande for den moderne
  Pariserluxus; men den er ikke den eneste Grund, der kommer andre
  til ogsaa.
  
  Hvert Foraar kommer Amerikanerne. Det er en formelig Invasion. Siden
  Frankrig blev Republik, har Flirtationsforholdet mellem Franskmænd og
  Yankeer Dag for Dag udviklet sig til større og større Intimitet. Ved
  enhver Lejlighed hædres Søsterrepubliken paa den anden Side Havet. Dens
  Sæder og Institutioner fremstilles som et Exempel til Efterlignelse, dens
  Stjernebannere myldre ved Siden af Trikoloren, naar der er Fest i Parises
  Gader; dens Pariserkoloni feteres, kjæles for, lovprises i Aviserne og
  begunstiges af _la vie mondaine_. Med al den Opmærksomhed er Amerikanerne
  yderst tilfredse, og de gjengjælder den ved at bringe Paris deres Penge.
  De har imidlertid saa mange af dem, at selv Seinestadens vildeste
  Adspredelsesliv ikke kan sluge dem alle. Og naar disse vor Tids Nabober
  tager hjem igjen, tager de da med sig, hvad de kan faa fat paa af
  "rigtigt Parisisk". Maleriet er Modeluxus ogsaa hos dem, og det franske
  Kunstmarked har paa den Maade faaet et uhyre Opland. Der er Malere, som
  udelukkende "gjør Forretning" hinsides Atlanterhavet, der er enkelte
  Kunsthandlere, som tager mange Millioner ind derfra hvert Aar.
  
  Fremdeles har ogsaa Spekulationen kastet sig over Kunstværkerne. Man
  kjøber nutildags Malerier ikke blot for Fornøjelsens, men ogsaa for
  Fordelens Skyld. Pengene, som man anbringer i dem, trækker store Renter,
  mens Billederne hænger og pynter op og giver deres Ejermand Air og
  Anseelse. Naar man har havt dem en halv Snes Aar, kan man næsten være
  sikker paa at faa dobbelt saa stor en Kapital ud af dem, som man har sat
  i dem, og er man en Smule Kjender og lidt praktisk, kan man tidt gjøre
  det paa langt kortere Tid endogsaa. Med Franskmændenes udprægede
  Forretningssands har det naturligvis ikke kunnet vare længe, før de
  gjorde den Opdagelse. Langt Flere, end Nogen troer, har draget sig den
  til Indtægt. Ved at spekulere i Aktier klæber der dog endnu for visse
  Kredse noget mindre Nobelt, men at spekulere i Malerier, det er en god
  Forretning, der har de tre store Sider forenede: at tilfredsstille
  Spekulationstrangen, at være en fin, douce, fornem Spekulation. og dog at
  give rigtig godt i Lommen. Mod den kan ingen moderne Franskmand have
  Nogetsomhelst at indvende. Paa den Maade er da det at være fransk Maler,
  der er en Smule i Skuddet, efterhaanden blevet ensbetydende med at være
  et Lykkens Skjødebarn, der har alle mulige materielle Goder liggende
  udbredte for sig. Hans Arbejder vil Alle kjøbe, og de er de eneste, man
  vil kjøbe nutildags. De gamle Italienere er sejlede ganske agterud. Der
  er en parisisk Kunsthandler, der ti Aar i sin Boutik har havt hængende en
  Primaticcio, som han vil sælge for tusinde Francs, men som han ikke
  engang til den Pris kan komme af med. Samme Mellemhandler kan derimod med
  den største Lethed faa femten tusind for en lille Akvarel af Detaille,
  malet paa en Dag eller to, og bliver det ham muligt at faa fat i et
  diminutivt Maleri af Meissonier for tredive, fyrretyvetusind Francs, saa
  gjør han store Forretninger. Mesterens bekjendte Billede "La charge des
  Cuirassiers" har Amerikaneren Stewart kjøbt for 300,000. Naturligvis gaar
  der af saadanne Summer ikke lidt i Mellemhandlerens Lomme. Goupil kunde,
  da han gav Gérome sin Datter, give hende to Millioner i Medgift og dog
  beholde en tyve, tredive Millioner tilbage for sig selv. Megen Svindel
  løber der ogsaa med ind, saaledes ved Auktioner, hvor Kunsthandleren
  "poussere" sine Malere ved selv paa anden Haand at drive deres Arbejder i
  Vejret, som dengang for Exempel et Billede af en Spanier Villegas af
  temmelig underordnet Rang blev betalt med 125,000 Francs. Den Slags
  Priser kan selvfølgelig ikke holde sig i Længden. Men hvor meget end
  Kunsthandlerne meler deres egen Kage, og hvor mange uholdbare
  Reputationer de end skaber, saa er saa meget dog sikkert, at en fransk
  Kunstner i Firserne, der har Talent, ogsaa med stor Lethed i Kraft af det
  bliver en velstaaende, endog en rig Mand. De Tider er forlængst forbi, da
  Millet manglede Brødet til sine Børn, og Rousseaus "Le givre", som han
  selv kun med Nød og næppe kunde faa fem hundrede Francs for, det er nu
  hundrede tusind værd. De store moderne Mestere har fyrstelige Indtægter
  og fører et Liv som Fyrster. De har deres egne komfortable Hoteller,
  deres Villaer i Syden og i Omegnen af Paris, deres Stalde staar fulde af
  Heste, deres Saloner bugner af Luxus. Meissonier ejer paa Boulevard
  Malesherbes et Hus til en Million, og i Poissy et andet, hvis Værdi er
  endnu større. I hans Samling af Billeder, stikker der saadant Noget som
  fem, sex Millioner. Han er nu ganske vist fire og tresindstyve Aar, og
  han har siden 1833, da han debuterede, malet en femten, tyve Billeder
  aarlig, hvis Gjennensnitspris nu idetmihdste er en halvhundrede tusinde
  Francs. Men selv de rent Unge har ingen Anledning til at klage over, at
  Kunsten ikke lønner sig. Der var paa en af de sidste Saloner af van Beers
  udstillet et Billede, som man vistnok kjender, da det er reproduceret
  allevegne: den unge Pige, som Marineofficeren fører ned ad
  Dampskibstrappen efter et Besøg ombord. For at danne mig en Forestilling
  om, hvorledes de unge Kunstnere blev betalte, spurgte jeg ham engang,
  hvad han havde faaet for det. Han havde ikke kunnet faa det solgt,
  svarede han meget beskedent. Da jeg undrede mig over, at et Arbejde, der
  havde gjort saa megen Opsigt og behandlede et saa hyggeligt, tiltalende
  Sujet, ikke kunde finde Kjøbere, kom Sandheden imidlertid frem. Der havde
  været Liebhavere nok, men man havde kun budt ham nogle og tyve tusind
  Francs for det, og han fandt den Pris latterlig lille. Van Beers hører
  endda ikke engang til de Medaillerede. Naar han stiller saadanne
  Fordringer, kan man slutte sig til, hvorledes de Unge betales, der trods
  deres endnu ikke fyldte tredive Aar allerede er naaede til Succès'ens
  Højde, Folk som Bastien-Lepage, Gervex eller Dagnan.
  
  I hele sin ydre Fremtræden er da ogsaa denne unge franske Malerskole en
  ganske anden Race Mennesker end dens Forgængere, der førte Bohémienliv
  paa den venstre Seinebred. Det lange, vildt flagrende Haar, de bulede
  Filthatte, Farveklatterne paa den slidte Frakke, Bochdrikningen med
  Grisetter, Kreditten paa Knejperne, Kankannaderne i Bullier og alt det er
  der næsten ikke Skygge tilbage af længer. En ung Kunstner fra vore Dage
  er en Kavaller _comme ti faut_, klædt efter sidste Mode, fint dannet,
  elegant, beleven i sin hele Færd. Han spiser sin Middag hos Sylvain eller
  Peters og lægger ingen Vægt paa, om den koster ham en halv Snes Francs,
  naar det, han faaer er godt, og han i behageligt Selskab kan ryge sin
  fine Cigar til Kaffen. Naar han kommer sammen med sine Venner,
  konverserer han om, hvad der er passeret i "la vie mondaine" og ved de
  sidste Premièrer; naar man bliver præsenteret for ham, byder han En sit
  Kort, paa hvis Fod der staar angivet Dagen, da han tager imod. Og
  aflægger man ham saa et Besøg, finder man ham i det fine Monceaukvarter
  installeret paa det Allerbrillanteste. Hans store, luftige Atelier er en
  fantastisk Modtagelsessalon, fyldt med de kostbareste Sager, dekoreret
  med orientalske Tæpper og Draperier, antike Kunstmøbler, gamle Vaaben,
  Sévresporcellain og en Mylder af sjeldne Bibelot'er, der kan gjøre
  artistisk Virkning. Her kan selv Damer af den fornemme Verden komme til
  ham for at se ham ved Arbejdet eller tage hans Studier i Øjesyn, og det
  hænder heller ikke saa sjeldent, at de kommer.
  
  Thi den moderne Maler i Paris er en af "Selskabet" saare søgt Mand. Han
  lever kun lidt sammen med Kammerater. Noget fælles Kunstnerliv, som det
  endnu findes i Rom eller i tydske Byer, der er Centrum for Malerne, det
  existerer aldeles ikke i Paris. Der er smaa artistiske Kredse paa en halv
  Snes Mennesker, som samles en Gang om Maaneden til Middag: den, hvis
  Hovednavne er Bastien-Lepage, Dagnan og Courtois for Exempel, den, som
  tæller Cazin, Gervex og Finnen Edelfelt mellem sine Medlemmer, eller "Les
  Rigoberts", hvor Detaille, Vibert, Jacquet, Leloir og Flere samles for at
  more sig med at efterligne Dyr og den Slags Plaseer. Men disse smaa
  Dinerer er ogsaa snart sagt det Hele, man faaer Tid til at offre
  Vennerne. Man drukner i Indbydelser fra alle Kredse af "le monde", En
  Soirée er mislykket, naar Værtinden ikke kan gjøre Stads med en eller
  anden Kunstner i Vælten. Eller rettere sagt: med en Maler, thi
  Billedhuggerne holder sig væsentlig udenfor denne "mondaine" Sus og Dus.
  De betales endnu forholdsvis daarligt og fører et Liv som Kunstnerne i
  gamle Dage, og det skjøndt der mellem dem findes Talenter af allerførste
  Rang. Paul Dubois er en af Verdens største Mestere, Falguière, Frémiet,
  Chapu og adskilligt Flere vil have beholdt deres Plads i Kunsthistorien,
  naar mangen Maler er glemt, som Parisersalonerne nu ligger paa Knæ for.
  d'Epinay og tildels de St. Marceaux er ikke destomindre saa at sige de
  Eneste af Billedhuggerne, der er paa Moden. Men navnlig den Første er det
  ogsaa tilgavns. Amerikanermillionærerne navnlig kan ikke leve uden
  d'Epinay. Er der Nogen, der kjender ham, saa bliver han bestormet med
  Billetter. "De maa absolut præsentere d'Epinay hos os iaften." "Jeg vil
  være Dem ganske overordentlig forbunden, hvis De kan faa d'Epinay til at
  spise til Middag hos mig, Frøken Chose vil gaa i Graven, hvis hun skal
  rejse hjem uden at have faaet ham at se," saaledes lyder det i Kor fra
  alle Kanter. Og er det muligt engang imellem at slippe fra Salonerne, saa
  er Cirklerne der strax med deres Krav. Det er i dem stadig Kunstnerne,
  der maa agere Maîtres de plaisir, det er dem, der maa arrangere og
  dekorere og spille Komedie og Gud veed hvad. Hvorledes de med alt det
  faaer Tid til at være saa flittige, som de i Virkeligheden er, det er en
  Hemmelighed, som kun den forstaar, der kjender til det Utrolige, der kan
  naaes i Paris.
  
  Flittige er de nemlig, selv de i Selskabslivet mest søgte af dem.
  Franskmændene er i det Hele taget begavede med en Arbejdsdygtighed, som
  ikke blot tilnærmelsesvis naaes af noget andet Folk. Men hos deres
  Kunstnere, hos deres Digtere og Forfattere findes denne Evne potenseret
  til en fabelagtig Højde. Man behøver blot at tælle Balzacs, Victor Hugos,
  George Sands eller Alexandre Dumas Bøger for at have et klart Billede af,
  hvilket titanisk Arbejde disse Navne repræsenterer. Antoine Baryee har
  alene produceret Mere, end alle andre Billedhuggere tilsammen, Delacroix'
  og Rousseaus Værker er utællelige. Og denne uendelige Produktivitet gaar
  paa ingen Maade Haand i Haand med manglende Samvittighedsfuldhed.
  Tvertimod. Der er et Træk, der er overordentlig karakteristisk, og det er
  tilmed hentet fra en af de mest produktive af alle moderne franske
  Malere, Meissonier. En af hans Specialiteter er, som bekjendt, hans
  Heste. Da han begyndte at male dem paa sine Bataillebilleder, holdt han
  sig endnu til Skoletraditionerne, men det blev ham snart ikke nok. Han
  vilde studere Naturen og gjengive den. Er det imidlertid allerede
  vanskeligt at faa en Hest til at staa Model, naar den skal være i Ro, saa
  bliver det saa at sige ugjørligt at portrætere den i Bevægelse.
  Meissonier bar sig saare snildt ad. Han lejede i Poissy, i Nærheden af
  sit Hus, en lang, flad Slette og belagde den med Skinner. Paa disse
  Skinner anbragte han et Slags bevægelig Lænestol, i hvilken han tog Plads
  med sit Album i Haanden. En Tjener tilhest travede eller galopperede ved
  Siden af ham, alt eftersom han havde Brug for den eller den Oplysning,
  medens en anden skjød Lænestolen frem paa Skinnerne, parallelt med
  Hestens Side. Paa den Maade kunde Kunstneren vende hjem med hele sin
  Skizzebog fuld af Tegninger. Det var for Størstedelen rent ud
  hieroglyfiske Skizzer, men han forstod dem selv; naar han var tilbage i
  sit Atelier, resumerede han disse Studier i Voxstatuetter, og efter dem
  malede han saa. Det er paa den Maade, de unge franske Kunstnere mere
  eller mindre bærer sig ad alle, og det er paa den Maade, de faar Sandhed
  og Liv og Troskab i deres Billeder.
  
  [Illustration: Meissonier]
  
  Der er jo ganske vist ogsaa ved Siden af dem Resterne af Akademikerne,
  for hvem Traditionen er Alt og Naturen Ingenting. Der er Klassikere som
  Cabanel, og der er _l'art bourgeois_ med Typer som Bouguereau. Bouguereau
  er Medlem af Institut de France, han leverer det fineste, elegantest
  slikkede Arbejde, der kan tænkes, han holder Ligtaler over sin Ven
  Boucicault, Ejeren af Bon Marché, og han driver selv ved Siden af Kunsten
  en indbringende lille Biforretning som Husvært. Samtidig med, at han
  sender sine Venus'er til Salonen, sender han til Amerika hellige Jomfruer
  med smaa Lam, som han aldrig vilde vove at vise frem i Paris; han gjør
  sig til af at male et Hoved hver Dag, prutter med sine Modeller om fem og
  ti Francs og tager Hundredetusinde ind om Aaret. Han er kort sagt en god,
  fornuftig Borger og en Kunstner, der aldrig løber løbsk. Folk som han vil
  altid have et beundrende Publikum, særlig i Paris, hvor Eliten ganske
  vist er større end noget andet Sted, men hvor samtidig de Profanes Mængde
  er ligesaa forfærdelig stor, som den er forfærdelig intetsigende. De Unge
  gaar imidlertid hverken i Skole hos ham eller hos en Kunstens Corneille
  som Cabanel. Der er en skandinavisk Kritiker, der ved Wienerudstillingen
  har resumeret sit Indtryk af det moderne franske Maleri i følgende
  Slutningspassus: "Den franske Kunst er i Dekadence, og naar den gamle
  Bouguereau engang lukker sine Øjne, hvem skal da føre Idealet frem?" I
  det har han upaatvivlelig Ret, at der imellem hele de Unges Kreds ikke
  vil være nogen Eneste til at tage Arv efter gamle Bouguereau, der nu
  forresten kun er fem og halvtresindstyve Aar. Men med Hensyn til
  Dekadencen ser han dog vistnok lovlig sort paa Tingen, og hvad Idealet
  angaar, saa hører det jo nu engang til den Slags luftige Taager, som det
  er saa sin egen Sag at faa fat paa og blive rigtig enig om, hvad er.
  
  Sikkert nok: den franske Kunstner grubler ikke synderlig over "Idealet".
  Franskmændene forstaar overhovedet kun daarlig den Sport at ligge paa
  Ryggen og fantasere over deres egen Villen og Stræben og sende blaa
  Cigarringe og blaa Drømme op i Luften. De gaar løs paa Realiteten. Det er
  det, der er Styrken i deres Nationalkarakter, og det er det, der er
  blevet Storheden i deres moderne Kunst. Den hele lange Række af unge
  Malere har i Virkeligheden ingen anden Læremester end Naturen. Det er
  ogsaa derfor, at man kun i højst uegentlig Forstand kan tale om en
  moderne fransk Skole. Der er ikke en enkelt, der er omtrent ligesaamange,
  som der er Kunstnere af Talent. Selv Mestere som Gérome og Bonnat kan
  ikke siges at have skabt Skole; de har kun vækket og udviklet en Kreds af
  Talenter, der senere er gaaede deres egne Veje. Men navnlig Bonnat har
  unægtelig i saa Henseende gjort saare meget. Hans Elever er ogsaa de
  talrigste. Der er saa mange Studerende paa hans Atelier, at de om
  Vinteren kan arrangere store Maskefester mellem sig selv indbyrdes, og
  oppe ved Avenue de Clichy har der endogsaa rejst sig en hel lille By af
  Atelierhuse udelukkende for Bonnats Elever. Det er til ham, Størsteparten
  søger af de unge skandinaviske Kunstnere, der kommer til Paris. Og der
  kommer efterhaanden Mange af dem, i hvert Fald Svenske, Nordmænd og
  Finner, Danskerne derimod har kun lige begyndt at finde Vejen til Paris.
  Næst efter den spanske og den belgisk-hollandske er den skandinaviske
  Malerkoloni den talrigste og den, der spiller den største Rolle.
  Wahlberg, Salmson og Hagborg har allerede en Stund havt Billeder paa
  Luxembourg, Edelfelt, hvem den samme Ære nylig er bleven tildel, kappes
  om Parisernes Gunst med de af deres egne unge Malere, der er mest i
  Vælten. Smith-Hald, Berndtsson, Heyerdahl, Cederstrøm har ligeledes baade
  Position og Publikum, og adskillige Yngre er paa gode Veje til at faa det
  Samme. Paa den sidste Salon havde over fyrretyve skandinaviske Kunstnere
  Arbejder udstillede.
  
  "Salonen", den aarlige Udstilling i det forhenværende Industripalads i
  Champs-Elysées, er Brændpunktet for det hele Kunst- og Kunstnerliv. Den
  er da ogsaa et overordentlig talende Vidnesbyrd om, hvilken betydelig
  Rolle Kunsten spiller i det moderne Parisersamfund. Antallet af
  udstillede Arbejder er enormt og Interessen for dem fra Publikums Side
  ikke mindre stor. Under fem, sex tusind Numere har Salonkatalogen aldrig.
  At alt det skulde være virkelige Kunstværker, er nu naturligvis umuligt,
  saa meget mere umuligt, som Salonen ingenlunde er den eneste Afløbsrende
  for Paris's aarlige Kunstproduktion. Ved Siden af den er der en Mylr af
  andre separate Udstillinger; en halv Snes "Cirkler" med artistisk Tilsnit
  har hver deres, i Kunsthandleren Petits nye pragtfulde Lokale i Rue de
  Sêze er der ligeledes stadig Saloner i det Smaa, og Masser af enkelte
  Grupper eller Kunstretninger slaar sig hvert Øjeblik sammen for at
  præsentere Publikum deres Værker, hvor de kan komme til det. Det hører
  snart til Umulighederne at opdage en eneste Dag Aaret rundt, da der ikke
  er mindst to eller tre offentlige Kunstudstillinger. Man faaer
  ligeoverfor denne umaadelige Produktion et Indtryk af, at hele Paris maa
  være en By af Malere. Svært skal det nu i Virkeligheden ogsaa falde at
  finde en Familie, hvor ikke idetmindste eet Medlem dyrker Kunsten. Er der
  ikke en Neveu eller en Fætter, saa er der i ethvert Tilfælde en Niece
  eller en Kusine eller en Tante. De er utallige disse ældre eller yngre
  Frøkener, der giver sig af med Pensel og Palet. Ogsaa de har den ene
  Udstilling efter den anden, paa hvilke der ikke maa komme Andet end
  Billeder malede af Damer. Det vil nu dog kun sige signerede af Damer, thi
  de Frøkener er kun faa, der ikke paa en eller anden Maade faaer fat paa
  en rigtig Maler, som de da ikke giver Slip paa, før han har "korrigeret"
  deres Billede, hvilket næsten altid bliver ensbetydende med, at han gjør
  det Hele om. Alt det er Modegalskab og det ynkeligste Dilettanteri, der
  kan tænkes. Det holder ogsaa paa "Salonen" sit Indtog med Faner og
  klingende Spil; Halvparten af de sex tusind Numere har kun ganske
  overordentlig lidt med Kunst at bestille. Men det gjør Ingenting, de
  hjælper den alligevel; jo bredere Pyramidens Basis er, desto højere naaer
  dens Spids i Vejret. Er der altid uhyre meget Daarligt paa
  Parisersalonen, saa mangler der heller aldrig Værker, der vil leve
  bestandigt ved Siden af det Bedste, som nogen Tid og nogen Kunstretning
  har frembragt.
  
  [Illustration: Paa Salonen Vernissagedagen.]
  
  Kan man saa fortænke Pariserne i, at denne Salon for dem er
  Hovedbegivenheden i Aarets Liv? En Maaned i Forvejen drejer den
  almindelige Konversation sig udelukkende om den, Bladene er fra Ende til
  anden Indiskretioner om den, Alle, som har det Mindste med Kunstnere at
  gjøre, maa spærre sig inde for ikke at blive flaaet ihjel af
  Nyhedsjægerne. Dagen, da den aabnes, eller rettere Dagen forinden, _"le
  jour de vernissage_, er en af de allerstørste Pariserdage, Oprindelig
  skulde det kun være Kunstnerne, der paa den havde Adgang til Helligdommen
  for at gjøre sig bekjendte med, hvor deres Billeder var blevne ophængte
  af Komiteen, og for at lade dem faa det Overtræk af Fernis, som de ikke
  maa have, naar de indsendes til Bedømmelse. Men efterhaanden er det
  blevet "Tout Paris", der er med til den store Generalprøve. Har man
  nogensomhelst Pretensioner paa at høre til den Part af Befolkningen, der
  tæller, saa maa man vise sig paa "le jour de vernissage", det koste hvad
  det koste vil. Det er Titusinder, der paa den skaffe sig Adgang;
  hvorledes de faaer den, er en Gaade, men ind kommer de. Fra Klokken
  Elleve er alle Salene proppede fulde; man støder paa en Berømthed for
  hvert Skridt, man gaar. Og Alle har uhyre travlt; man skal ikke blot se
  hinanden, men ogsaa Billederne. Naar man Klokken Et, To samles til
  Frokost hos Ledoyen eller i Moulin rouge, maa man kunne sige sin Mening
  om alle Hovedværkerne og kunne give Salonens Fysiognomi. Det er ved den
  med Vernissagedagen uadskillelige Rosbif og Saumon, sauce verte, mellem
  denne Mylr af Herrer med Rosetter og Damer i lyse Foraarstoiletter, som
  allesammen kjender hinanden og vexler Hilsener og Haandtryk og Indtryk,
  at Afgjørelsen træffes, om det er en daarlig Salon eller en af
  Mellemslagsen. Er det ikke der, at Priserne uddeles, saa er det dog der,
  at de Lykkelige udpeges, som kan vente sig dem. Flyver deres Navne paa
  Vernissagedagen fra Mund til Mund ved de smaa Borde i Ledoyens Have, saa
  kan de med rolig Samvittighed bestille Champagnen strax, saa er de sikkre
  paa deres Medaille. Den Dom, Vernissagedagens Publikum fælder, bliver
  ligesaa sjeldent underkjendt som Premièrepublikumets i Theatrene.
  
  I sex, syv Uger efter Vernissagen er Salonen saa Paris's Centrum. Den
  fine Verden har ligesom i Théâtre français og Operaen sin bestemte Dag,
  Fredagen, da den samles der. For at den kan anstille sine
  Kunstbetragtninger uden at løbes paa Ærmet af den store Mængde, koster
  Adgangen paa denne Dag fem Francs. Der er i den demokratiske franske
  Republik saa mange Inkonsekvenser, at man sagtens kan begaa den ogsaa.
  Man siger, at man har været nødt dertil; Tilstrømningen er i hele
  Udstillingstiden til daglig Brug saa stor, at Palaiet næsten ikke kan
  rumme Publikum. Alle maa have været paa Salonen, for hvor man kommer hen,
  tales der ikke om Andet. Højst karakteristisk er det, at Aviserne, der
  kun uhyre sjeldent kan faa Plads til med et Par Ord at omtale en nys
  udkommen Bog, allesammen fylder Spalte paa Spalte mange Numere i Rad med
  Kritiker over Kunstudstillingen. De skriver kun, hvad de er sikkre paa
  bliver læst. Men de kjender deres Publikum, de veed, at deres
  Salonartikler hører til det, der sluges. Som den franske bildende Kunst i
  vore Dage er et Hestehoved foran Literatur, saaledes er der heller ingen
  Tvivl om, at Interessen for den næst efter Theatersværmeriet i hvert Fald
  er den af alle aandelige Interesser, der er stærkest og har bredt sig
  videst ud i det moderne Paris.
  
  [Illustration: Bonnat]
  
  
  
  
  LITTERATUR OG AVISER.
  
  
  Nationalbibliotheket i Paris skal af Alt, hvad der trykkes i Frankrig og
  dets Kolonier, have et Exemplar tilsendt gratis. Lige ned til det mindste
  cochin-chinesiske Provindsblad og den obscureste Gadevise, der bydes
  tilfals i Bellevilles Baggyder, maa Alt, hvad der udgaar fra en
  Bogtrykkerpresse, aflevere denne Tribut. Det er paa den Maade muligt
  stadig at være fuldstændig paa det Rene med den litterære Produktions
  Omfang; Antallet af de litterære Fødsler kan opgives med samme
  Nøjagtighed som Antallet af de almindelig borgerlige. For Øjeblikket
  beløber de sig til lidt over 30,000 om Aaret. Det vil sige: med saamange
  Volumina forøger den lovbefalede Tribut aarlig Nationalbibliotheket, og
  Rang som Volumen faar Pjeser, Smaa- og Flyveskrifter først, naar de er
  slaaede sammen til et Bind paa nogle hundrede Sider.
  
  En saadan Produktion er enorm; den naaer Millionen i Løbet af en
  Menneskealder. Og den langt overvejende Part af den udgaar fra Paris. Af
  ti franske Forfattere lever de ni i Hovedstaden, og selv de, der ikke
  gjør det, lader dog deres Bøger udkomme der. Forlagsvirksomheden udenfor
  den er rent forsvindende. Den indskrænker sig saa at sige til nogle
  provençalske Digtsamlinger i Avignon og Nîmes. Selv Byer som Marseille og
  Lyon giver sig ikke af med at trykke Bøger. Som alt Andet er ogsaa hele
  det litterære Liv centraliseret i Paris.
  
  Men man mærker det i Grunden ikke synderligt. Literaturen gjør _"grande
  besogne"_, men den gjør ikke stort Spræl. Udkommer der et nyt Værk af
  Victor Hugo, af Zola eller Daudet, saa vækker det Opsigt ganske vist og
  bliver en Begivenhed, hvorom Aviserne skriver, og hvorom de fleste
  Dannede taler. Men det er kun ganske, ganske enkelte Bøger, der har en
  saadan Evne til at samle Opmærksomheden og blive Dagens Løver. De fleste
  kommer til Verden i al Stilhed og gjør deres Karrière uden Allarm. En
  Roman kan være trykt og solgt i tyve, tredive tusind Exemplarer, uden at
  den har staaet nævnt i et Blad, og uden at dens Existens noget Øjeblik
  har været et brændende Thema for Konversationen. Paris er ingen litterær
  By i den Forstand, at en Hovedpart af Befolkningens Interesse samler sig
  om Litteraturen. Den er altfor stor, og den har altfor mange andre Sager
  at beskjæftige sig med, til at den kan være det.
  
  Pariseren i Almindelighed læser heller ikke meget. Han gjør det, saalænge
  han er ung, før han endnu har taget alvorlig fat paa at bryde sig Bane.
  Fra den Tid medbringer han navnlig et yderst omfattende Bekjendtskab med
  den ældre Litteratur. Han kan sine franske Klassikere paa en Prik og har
  dem altid paa rede Haand til Citater. Men saa saare han træder ind i
  Livet som Mand, har han ingen Stunder længer til Læsning. Forretningerne,
  Kampen for at gjøre Karriere optager ham helt. Konkurrencen er saa
  uendelig; sætter han ikke alle Evner og Kræfter og Tanker ind paa at byde
  den Stangen, saa gaar han tilbunds. Kun hvad der strengt kommer hans
  Gjerning ved, kan han beskjæftige sig med. Og naar der endelig engang
  imellem bliver Raad til Hvile, er han for nervøs overanspændt til at
  kunne søge den i Bøger. Rundt omkring sig har han Adspredelse nok, der
  ikke koster Besvær. Desuden har han sine Aviser. Ved deres Hjælp veed han
  altid saa megen Besked om Alting, at han kan tale med. De diskuterer ikke
  blot Politik, de strejfer baade Historie og Naturvidenskaber og meget
  Andet ogsaa, og saa er de tidt baade aandfulde og underholdende.
  Pariserens Gjennemsnitstrang til belletristisk Føde tilfredsstilles
  rigeligt af Bladenes Causerier og Romanstof. Ud derover strækker hans
  Læsning sig ikke. Hans Kjendskab til den egentlige Litteratur skal man
  ikke stole paa, selv om han giver sig Mine af at have det; han har det
  kun paa anden Haand, gjennem Referater af sine Damer.
  
  De læser nemlig; de gjør det baade for sig selv og for Mændene med, og de
  gjør mere end det: de kjøber Bøger. Jeg gjorde engang i Selskab med en
  Parisérinde en Rejse paa en Maanedstid. Der var megen Jernbanefart, og
  hun læste bestandig. Paa hver større Station, hvor Toget stoppede, var
  hun strax ude for at kjøbe Bøger; hun kunde konsumere tre, fire Stykker
  om Dagen. Da vi kom tilbage til Paris, gjorde vi op hvor mange hun havde
  anskaffet sig forudem dem, hun havde faaet tillaans af sine Medrejsende;
  hendes Bibliothek var under Rejsen blevet forøget med fem og tyve Bind,
  Det er allevegne i større eller mindre Grad Damerne, som den skjønne
  Litteratur lever af. Men i Frankrig er de ikke alene mere læselystne, de
  har ogsaa baade mere Otium til at læse og flere Penge til at kjøbe Bøger
  for end andetsteds. Og saa er de desuden nødte til at kjøbe.
  Lejebibliotheker existerer ikke tilnærmelsesvis i det Omfang som for
  Exempel i Skandinavien og Tydskland, Læseforeninger og Læsemapper er
  Noget, man overhovedet slet ikke kjender til. Det er den ene store
  Hovedstøtte for det franske Bogmarked, den andener, at det har hele den
  civiliserede Verden til Opland; Paris exporterer godt og vel Halvparten
  af sin litterære Produktion. Paa den Maade forklares det, hvorledes en
  fransk Roman, der gjør Opsigt, kan trykkes i tyve, tredive, halvtreds, ja
  med enkelte af Zolas har man endogsaa set i hundrede Oplag, mens selv
  tydske Forfattere, der er saa populære som Spielhagen og Heyse, i Regelen
  maa nøjes med fire, fem af samme Størrelse.
  
  [Illustration: Emile Zola]
  
  Dette betydelige Salg gjør, at i Frankrig en Forfatter, der har noget
  Talent; kan leve frit og uafhængigt af sin Pen. Men det er ogsaa Alt.
  Skriver han ikke for Theatret, der kan blive en Guldgrube, og gaar han
  heller ikke i Tjeneste hos Journalistiken, der aabner ham Vejen til
  Meget, bliver hans Position vanskelig mere end netop taalelig. Som
  Kunstneren er han paa ingen Maade situeret. Hverken "la vie mondaine"
  eller Regeringen tager ham under Armene. Han er ikke i Mode. Atter her
  kommer det karakteristiske Træk hos Franskmændene igjen, at de kun kan
  passionere sig for hvad der gjør Indtryk paa deres Sandser, hvad der kan
  blive et Skuespil for dem. Det kan Malerierne, føjede sammen til store
  Udstillinger, hvor man flokkes som i Theatret, men det kan en Bog aldrig.
  Desuden har Kunstneren visse selskabelige Fortrin, som Forfatteren i
  Regelen mangler. Han kan gjøre Fruen Foræringer med sine Skitser, han kan
  tegne Portræter og Karrikaturer af Selskabet, han er som oftest livlig,
  glad, underholdende og meddelsom, Forfatteren derimod optaget af Bogen,
  hvormed hans Tanker sysler, indesluttet, langt mere tilbøjelig til at
  gjøre Iagttagelser og gjemme sit Vid til sit Arbejde end til at tynde det
  ud i selskabelig Elskværdighed og Aandfuldhed. Hvad Pariserne siger om
  Zola: at han er en ren Bjørn i en Salon, omtrent det Samme kan der siges
  om Hobetal af deres moderne Forfattere. Derfor holder man sig til det
  Talent og den Esprit, som man finder i deres Bøger, og bekymrer sig ikke
  synderligt om dem som Mennesker. De forlanger ikke bedre; de har paa den
  Maade deres Ro og Frihed til at arbejde. Der er kun den mindre behagelige
  Omstændighed ved det, at ogsaa Regeringen gaar i Modens Spor og lader dem
  sejle deres egen Sø. For Malerne har den _École des beaux-arts_ og _Prix
  de Rome_ og Salonen og Kjøbet af deres Billeder til de talrige offentlige
  Gallerier, for Forfatterne Ingenting, højst engang imellem en lille
  Bibliothekarpost paa et Par tusind Francs. Understøttelser paa Statens
  Budget til Litteraturen existerer ikke i Frankrig. Akademiet uddeler vel
  aarlig tresindstyve tusinde Francs under Form af Prisbelønninger for de
  bedste til det indleverede Arbejder; men Akademiet er en fuldstændig
  privat Institution, dets gode Gjerninger kan Staten ikke tage sig til
  Indtægt. Den interesserer sig nu engang ikke for Forfatterne, den viser
  det allerbedst ved Fordelingen af sine Æreslegionskors. For hvert, der
  gives til dem, gives der fem til Malerne; mellem disse er der ganske unge
  Mennesker paa nogle og tyve Aar, der er dekorerede, Forfatterne maa helst
  have graa Haar, før der tænkes paa dem. Victor Hugo er endnu kun
  Officeer, Mange, hvis Navne Aar igjennem har været paa Alles Læber, ikke
  engang Riddere.
  
  [Illustration: Akademiet og Pont des Arts.]
  
  Udenfor Selskabets og Regeringens Opmuntringer er der jo ganske vist nok
  en anden. Der er den fornemme, kuplede Bygning ligefor Pont des Arts,
  Udødelighedstemplet for de fyrretyve Akademikere, Men ogsaa dets Glorie
  er som saa mange andre blegnet svært med Tiden. Der har efterhaanden i de
  privilegerede Lænestole siddet Række paa Række af Folk, hvis Adkomst til
  Pladsen var saa tvivlsom, at man nu seer Talenter af anden og tredie Rang
  frabede sig den Ære at vælges ind i Kompagniet. Positionen, som det
  skulde skaffe sine Medlemmer, kan i vore Dage nærmest kaldes rent
  illusorisk. Mellem ti tusind Parisere vil man knap finde en, der kan
  saameget som blot nævne Navnene paa alle de Fyrre. Balzac fik engang i et
  af sine mange penge- og modløse Øjeblikke det Raad af sin Forlægger: at
  forbedre sin Situation og sin Popularitet ved at bejle til en Plads i
  Akademiet. "Det vil ikke skaffe mig een Læser til og endnu mindre en
  Kjøber," svarede Digteren, "Vil jeg være læst, maa jeg gjøre mig til
  Deputeret; det er den eneste Vej, man har til Popularitet i Frankrig."
  Han tænkte i Virkeligheden ogsaa en Stund paa at blive det, men det
  lykkedes ligesaalidt for ham som for den gamle Dumas.
  
  Havde han levet i vore Dage, vilde han have gjort sig til Journalist, og
  han vilde da uden Besvær kunne være kommen saa højt tilvejrs paa Lykkens
  grønne Gren, som han lystede. Aviserne slaar Litteraturen ihjel, plejer
  man at sige. Det er et Postulat, der i høj Grad trænger til Bevis.
  Sikkert er det i hvert Fald, at Forfatterne slaar de ikke ihjel. De
  rækker dem i Frankrig materielt en hjælpende Haand af den allerstørste
  Betydning, og en Haand, der med Begjærlighed gribes af Alle. Selv om en
  Bog, i hvilken der er Talent, uden Vanskelighed opnaaer flere Oplag,
  tjenes der dog ikke Kapitaler paa den, Forfatteren honoreres i Frankrig
  med en vis Sum for hvert trykt Exemplar. Den er i Almindelighed fyrretyve
  Centimer, og yderst sjeldent over halvtreds. De franske Bøger er saa
  billige, Trykningsomkostningerne saa store, at Forlæggeren ikke kan
  betale mere. Oplaget er paa femten hundrede Exemplarer, og Forfatterens
  Indtægt for et enkelt kun mellem sex og halvottende hundrede Francs. Naar
  der kommer hundrede, som af Zolas "Nana", saa løber det jo ganske vist
  op. Men hvor mange Gange sker det, uden at Skandalen hjælper med dertil?
  Selv den mest renommerede og mest læste af alle moderne Romanforfattere,
  Daudet, selv en saa fabelagtig populær Skribent som Jules Verne naaer kun
  sjeldent de halvtreds. Lad det nu ogsaa repræsentere en Sum paa fyrretyve
  tusind Francs, saa maa man jo dog huske paa, at det er et Maximumstal.
  Fem, sex Oplag er allerede ganske pænt for en almindelig Roman. Men med
  Indtægterne af dem vilde det falde grumme haardt for en Forfatter at leve
  i det dyre Paris. Han har imidlertid ogsaa andre Ressourcer. Før hans
  Fortælling udgives som Bog, trykkes den som Feuilleton i en Avis, og den
  betales ham der med mellem tyve Centimer og en Franc Linien.
  
  Feuilletontrykket bliver følgelig for de mindre bekjendte Forfattere tidt
  Hovedsagen. Det bryder derhos Begynderen Vej. Der findes i Paris en
  halvhundrede Dagblade, som hver har Behov for fem, sex Romaner om Aaret,
  ikke at tale om den mylrende Mængde af literære Uge- og Tidsskrifter. Af
  Oversættelser ser man højst en hvert andet Aar; den debuterende Forfatter
  kan altsaa i Regelen ikke have Vanskelighed ved at faa sit Arbejde
  anbragt i en eller anden Avis. Har det staaet trykt der, findes der altid
  en Forlægger, der er villig til at udgive Fortællingen som Bog;
  Publikummet er tilstrækkelig stort, til at Afsætningen stadig stiger, jo
  mere bekjendt Arbejdet bliver.
  
  [Illustration: Alphonse Daudet.]
  
  Til Feuilletontrykket før Bogudgaven kommer yderligere de mange senere
  Reproduktioner i Provindspressen. De omtrent to tusind Provindsaviser
  skal have Romanstof ligesaavel som Pariserbladene, og heller ikke de
  kjender til Oversættelser som Udvej. Det er da for alle Parter blevet
  indrettet yderst praktisk. Bladet kan aftrykke hvilkensomhelst Bog det
  ønsker imod at betale den Honorartaxt, hvorom det engang for alle er
  blevet enigt med "Société des gens de lettres". Dette Selskab modtager et
  Exemplar af alle periodiske Skrifter, der udkommer i Frankrig og dets
  Kolonier, kontrollerer Reproduktionen, indkasserer Honorarerne og
  fordeler dem ved hver Maaneds Slutning til sine Medlemmer. Taxten for et
  saadant Aftryk er ganske vist meget billig, undertiden ikke hundrede
  Francs engang, men der er saamange smaa Bække, at de alligevel til
  Slutning gjør en Aa. Det hører ingenlunde til Sjeldenhederne, at en Roman
  bliver trykt i over hundrede forskjellige Provindsblade. Kun tillades den
  saakaldte Fraklipningsmethode naturligvis ikke; det er en Uskik, der
  overhovedet ikke kjendes i Frankrig.
  
  Til at tage mod den Haand, Dagspressen saaledes byder den rene Literatur,
  anser ingen fransk Forfatter sig for fornem. Endogsaa de største af dem
  bringer ikke blot deres Romaner til Aviserne, de gjør sig til stadige,
  saa at sige daglige Medarbejdere. Zola var Theaterkritiker ved "Voltaire"
  endnu efter at have skrevet "L'Assommoir", i "Le Temps" Redaktionsstab
  findes Navne som Legouvé, Scherer og Jules Claretie, i "Debats" John
  Lemoinne, Cuvillier-Fleury, Paul Leroy-Beaulieu og adskillige Andre, der
  er i hele den franske Skjønliteratur ikke een fremragende Personlighed,
  som ikke har været mere mere eller mindre nært knyttet til "Figaro", der
  er mellem alle de yngre Romanforfattere i Vælten--ja, man kan gjerne tage
  selv de lyriske Digtere med--næppe nogen, som ikke samtidig er
  Journalist. Indtægtsspørgsmaalet spiller derved ikke den afgjørende Rolle
  alene. Det er et Lokkemiddel ganske vist, thi Pariserbladene betaler
  godt. Den første Artikel i "Figaro" honoreres aldrig med under to
  hundrede Francs, og tidt med mere, naar det er et særlig fremragende
  Navn, der staar under; bekjendte "Kronikører" som Albert Wolff eller
  Aurelien Scholl faaer tredive tusinde Francs aarlig for et Par ugentlige
  Artikler, en Gage af ti, femten Tusind kan betragtes som Minimum for en
  Journalist med noget Talent. Men det Væsentlige, der samler alle Evner
  omkring Dagspressen, er dog den indflydelsesrige Stilling, den Dag for
  Dag mere og mere kommer til at indtage.
  
  Pariserbladene har ikke den Position overfor den store udenlandske
  Politik som de engelske Aviser, det er ganske vist; de staar i saa
  Henseende tilbage selv for betydeligere tydske Blade. Det kan ikke være
  Andet, de har lige til den senere Tid ladet Udlandets Forhold ligge hen
  uden at beskjæftige sig med dem. Interessen for dem er hos Franskmændene
  først bleven vakt efter Krigen og er endnu ingenlunde overvættes stor.
  Desuden tillader et Pariserblads Økonomi ikke de umaadelige Udgifter, som
  Kolleger paa den anden Side Kanalen kan offre for at være
  velunderrettede. De engelske Blade er faa og har en enorm Udbredelse, de
  franske derimod snart utællelige. Saa saare en Politiker i Frankrig er
  begyndt at spille en Rolle, maa han have sit eget Organ i Pressen.
  Abonnentkredsen bliver derved nødvendigvis meget indskrænket. "Figaro",
  der trykkes i 60,000 Exemplarer, er en Undtagelse, i Regelen kan selv de
  ansete Pariserblade ikke gjøre Regning paa et Oplag af mere end mellem ti
  og tyve tusind. Dertil kommer yderligere, at deres Avertissementer er saa
  godt som ingen, mens en Avis som "Times" derimod har alle sine Udgifter
  dækkede med mindre end Halvparten af, hvad det tager ind ved sine
  Annoncespalter. Den ligesaa hurtige som detaillerede Velunderrettethed om
  Alt, hvad der passerer hele Verden over, der er de engelske Blades
  Hovedstyrke, kan Pariserpressen ikke byde, fordi den hverken har
  Læsekreds eller Plads eller Pengemidler dertil. Den gjør i de senere Aar
  ogsaa i saa Henseende betydelige Anstrengelser; de udenlandske
  Korrespondenters Antal stiger stadig--medens der saaledes før Krigen kun
  var tre Pariserblade, der havde faste Korrespondenter i Berlin er der nu
  mindst et Dousin--og Blade som "Temps", "République française", "Debats"
  eller endogsaa "Liberté" søger bestandig at gjøre sine Læsere Rede for
  Alt, hvad der hænder i Udlandet af Betydning. Men Mangt og Meget skal
  alligevel forandre sig, før de paa dette Omraade kan naa deres
  engelske Kolleger.
  
  I alle Spørgsmaal, der angaar Frankrig selv, er de franske Blade derimod
  baade bedre betjente og har større Magt end noget andet Lands Presse. Som
  Franskmændene er fødte Talere, er de ogsaa fødte Journalister. Adskillige
  af deres mest udprægede Nationalejendommeligheder kommer dem herved
  tilgode, først og fremmest deres klare Logik og deres Aversion mod al
  unødvendig Brede. Hvad de har paa Hjerte, forstaar de, baade naar de skal
  forklare det med Ordet og med Pennen, at samle i et springende Punkt, i
  en Frase maaske undertiden, men i ethvert Tilfælde i en Frase, der slaar
  ned. Dette springende Punkt bliver Centrum i deres Journalartikel som i
  deres Tale. Omkring det bygger de, for at belyse det, akkurat saa meget
  op af Fakta, Argumenter og Konklusioner, som der er nødvendigt, for at
  det ret kan glittre og funkle, og de slutter af, mens de spillende Blink
  endnu holder Læserne fangne. Artiklen er gjennemsigtig fra Ende til
  anden, den vækker intet Hovedbrud, og man taber intetsteds Traaden. Naar
  man er færdig, staar dens Tanke anskuelig og klar for En, og Alt, hvad
  der kan ligge i den af Interesse er kommet helt til sin Ret. Denne Evne
  til at skrive, udviklet som den er det i Frankrig til formelig Kunst, kan
  ikke Andet end betydeligt forøge Indflydelsen, som Pressen altid maa øve
  i et Land, hvor den er den almindelige Stemmerets Tolk, hvor Diskussionen
  er ubegrændset fri, og hvor alle Talenter kappes om at yde den deres
  Assistance. Journalistiken er i det moderne Frankrig den Vej, som
  sikkrest og lettest fører enhver Ærgjerrighed til Maalet. Fra Avisernes
  Redaktionskontorer staar Dørene aabne paa vid Gab til alle Statens
  øverste Poster. Deputerede, Præfekter, ministerielle Embedsmænd, selv
  Ministre og Gesandter vælges ud mellem Journalisterne. Thiers begyndte
  sin Karrière i Pressen, og siden ham er der saa at sige ikke en af de
  Republikens Mænd, der har styret Landets Regering, som ikke oprindelig er
  kommen sammesteds fra. Selv Jules Ferry skylder en Række Artikler i
  "Temps": "Les comptes fantaistiques d'Haussmann" sin Notoritet. Bladene
  er simpelthen en Forskole til Magten; undertiden bliver de endogsaa en
  Retraite fra den. De har været det for begge den tredie Republiks to mest
  fremragende Politikere, for Gambetta, der umiddelbart efter det store
  Ministeriums Fald navngav sig som Leder af "République française", og for
  Jules Simon, der som Direktør for "Gaulois" daglig selv skrev Artikler i
  Bladet. Det er Træk, der tilstrækkelig tydeligt karakteriserer Pressens
  Position i det franske Samfund.
  
  Medaillen har imidlertid ogsaa sin Revers, Pariserbladene nyder en høj
  Grad af Anseelse, og de gjør det med Grund, fordi den Sum af Dygtighed,
  der offres i deres Tjeneste, er ganske overordentlig stor. Men de drager
  sig stundom denne Anseelse og Indflydelse til Indtægt paa en Maade, som
  kaster betænkelig Skygge over dem. Materielt er de ikke stillede under de
  gunstigste Forhold. Deres Budget udviser aldrig færre Udgifter end fem,
  sex hundrede Tusind Francs om Aaret, og for enkelte af de bedst betjente
  kan Summen endog løbe op til over en Million. Det kan kun meget faa tage
  ind ad reglementeret Vej. Andetsteds er Bladenes Hovedstøtte
  Avertissementerne; i Paris spiller denne Indtægtskilde kun en forholdsvis
  underordnet Rolle. Mens Antallet i England af Industridrivende, der
  indrykker Annoncer i Aviserne, er over fire Millioner, kan det i Frankrig
  kun sættes til nogle faa hundrede tusind. Pressens Publicitet er dyr,
  mener de; dens Læsekreds saa spredt, at de for at have noget Udbytte af
  deres Avertering maatte gaa til en hel Uendelighed af Blade. De
  foretrækker da at hjælpe sig paa anden Vis, ved Gadeopslag, ved
  Uddelingen af Adresser eller allerhelst ved splinternye Opfindelser, der
  rigtigt kan tiltrække sig Opmærksomheden. Fremgangsmaaden, der følges af
  en Ekviperingsforretning "Old England" paa Boulevard des Capucines, er i
  saa Henseende meget betegnende. Dag ud, Dag ind ruller fra Morgen til
  Aften en halv Snes yderst ejendommelige Kjøretøjer med dens Adresse rundt
  i Gaderne. De er rødmalede og seer ud som store Skildpadder, kun lige
  Hestens og Kudskens Hoved stikker op af den enorme, rullende Skal. En
  saadan Kuriositet kan Ingen undgaa at lægge Mærke til, og koster den end
  noget mere end Bladannoncerne, hjælper den dog ogsaa ti Gange bedre end
  de. Dernæst er de franske Blades Afsætningsmaade uheldig. Kun faa af dem
  har en fast, solid Abonnentkreds; Gadesalget fra Kioskerne er det
  betydeligste. Der er Pariseraviser, der af hele deres Oplag paa ti, tyve
  tusind Exemplarer knap afsætter fem hundrede ved Abonnement. Resten
  spredes gjennem Kiosksalg, men det kan variere med flere Tusinde; man er
  saaledes aldrig i Stand til at beregne Oplaget, og hvad man vinder den
  ene Dag, taber man den næste. Af Paris's omtrent elleve hundrede Dagblade
  og periodiske Skrifter er der næppe mere end godt og vel et hundrede
  Stykker, der kunde vedblive at bestaa, hvis de skulde leve af, hvad
  Pressen ellers ordinært plejer at leve af. Den faaer i Frankrig ikke en
  Skillings Tilskud af Regeringen; der existerer ikke Skygge af
  Reptiliefond, den eneste Begunstigelse, der vises ministerielle Organer,
  er Forsyning engang imellem med interessante Nyheder. Men den har et helt
  andet uudtømmeligt Fond, den har Børsen, den har "Finanserne" at støtte
  sig til. Den sælger sin Indflydelse, og den faaer den glimrende betalt.
  
  Der er i Paris omtrent hundrede bekjendte Bankinstitutioner. Mindst de
  firsindstyve af dem lever udelukkende paa Spekulationsforretninger, og
  kun en eneste, "Banque de France", befatter sig slet ikke med dem.
  Saadanne Spekulationer kan selvfølgelig ikke føres igjennem uden stor
  Publicitet, og uden at deres Ros idelig og idelig trompetes ud gjennem
  Aviserne. I den daglige eller ugentlige Finantsoversigt har da hver Bank
  sin Linie eller sine to, tre, fire Linier, hvor dens Aktiers Stigning
  stadig bebudes, hvor dens Kurser erklæres for faste eller saadant Noget,
  og for det betaler den sine to, tre, fire tusind Francs maanedlig, alt
  efter det paagjældende Blads Betydning. Det er Forklaringen af, hvorfor
  ethvert periodisk Skrift i Paris, litterære Ugeblade, videnskabelige
  Tidsskrifter, Kunst- og Modeblade, ja lige ned til Organer for Skomagere
  og Portnere, allesammen har deres Finantsbulletin. Den er _nervus rerum
  gerendarum_ i det Hele, det er den, der kjæles for, det er den, der
  betaler. Forretningen kan drives svært i Vejret; af "Figaros"
  Finantsspalter har Bladet selv ganske vist ikke mere end halvtredie
  hundrede Tusind Francs om Aaret, men Selskabet, som man har været saa
  uforsigtig at forpagte dem paa Aaremaal, tager to Millioner ind. Det er
  nemlig ikke blot den daglige lille Reklame, der kaster af sig. Hver Gang
  en ny Emission skal finde Sted, hver Gang et nyt Foretagende skal
  grundlægges, hver Gang kort sagt Bankerne trænger til Publicitet efter en
  større Maalestok, maa de ogsaa betale store Summer. Ved en Emission for
  et Par Aar siden af 500 Millioner Obligationer fordelte "Crédit foncier"
  tolv Millioner mellem Bladene. Hver nok saa ubetydelig Avis havde herved
  en Renindtægt af 12--15,000 Francs, de større, mere udbredte Blade det
  Dobbelte og Tredobbelte. Man kan uden Overdrivelse regne, at der i de
  sidste sex Aar er blevet indført mindst for fem, sex Milliarder nye
  Værdipapirer paa Pariserbørsen. Af dem allesammen har Bladene faaet sendt
  deres rigelige Part "til Anmeldelse".
  
  Og saa er det desuden ikke alene Børsen, som Aviserne har gjort
  tributpligtig. "Figaros" Reklamekonto udviser en aarlig Nettoindtægt for
  Bladet af henved tre Millioner Francs. Alting betales der. Der er ikke et
  Nummer, i hvilket den, der forståar at læse mellem Linierne, ikke finder
  mindst een Artikel, som er skreven for Penge. Reklamerne for de store
  Handelsforretninger er gjennemsigtige nok; dem kan Enhver opdage, men de
  gjør dog deres Virkning alligevel. Publikum har nu engang en mærkværdig
  overtroisk Respekt for, hvad der har været rost i Avisen, om det saa er
  Sælgeren selv, der har skrevet Rosen. Ved Siden af disse Handelsreklamer
  er der imidlertid mangfoldige andre. Bladomtalen er nødvendig for Enhver,
  der vil komme ovenpaa i den parisiske Kamp for Livet. Naar en ny Bog
  engang imellem anmeldes, har Forlæggeren i Regelen betalt derfor. En ny
  musikalsk Stjerne kan ikke dukke op paa Pariserhimlen, uden at den først
  har konstateret sin Glands med Guld, øst i Bladenes Kasse. Det er ikke
  nok at have Talent, Talenter er der ingen Mangel paa i en By som Paris,
  man maa ogsaa have et Navn. Naar man har naaet det, tjener man Millioner,
  men for at faae Navnet skal der ikke blot meget Talent til, men ogsaa
  mange udlagte Penge. Selv de alvorligste Pariserblade kan ikke sige sig
  ganske fri for at være inficerede af Reklamesmitten. De egentlige
  Boulevardblade har den gjennemsyret fra Ende til anden. En Part af deres
  talrige Redaktionsstab er ikke Andet end Reklameagenter. De faar deres
  Gage for Artiklerne, de skriver, men den er kun nogle faa hundrede Francs
  om Maaneden. Ikke destomindre tjener de Tusinder, Resten kommer ved "les
  affaires", det vil sige ved de Reklamer, de skaffer Bladet, og af hvilke
  der betales dem fem og tyve Procent. Hvert Blad har sin
  Administrationsdelegerede, der omhyggelig bekiger alle Notitser, før de
  kommer i Avisen, for at undersøge, om de ikke skulde skjule et eller
  andet anbefalende Ord, der, hvor fortjent det end kunde være, alligevel
  falder indenfor det parisiske Reklamebegreb og følgelig maa vejes op med
  Guld ved Kassen, før det kan faae Lov til at passere. Da Sauvages Fødeby
  indviede en Statue af den geniale Opfinder, maatte den betale hvert af
  Boulevardbladene tusind Francs for at omtale Festen. Byen var et
  Badested, og Festen lokkede Folk til dette, følgelig blev Sagen strax
  klassificeret som Reklame. Paa den Maade er det, at de elleve hundrede
  Blade i Paris allesammen kan leve, paa den Maade er det, at deres Ejere
  og Ledere kan holde fyrstelige Landsteder som Girardins i Enghien, paa
  den Maade endelig er det, at ogsaa indenfor Litteraturen den fordums
  Bohémientype fuldstændig er forsvunden. Den har i hvert Fald skiftet Ham,
  saa den ikke er til at kjende igjen. Bohémien'erne fra Firs drømmer ikke
  og sulter ikke, de gjør ingen gale Streger, de "gjør Forretninger". Ovre
  i Quartier latin har de sunget Visen, som nu er moderne der:
  
    C'est vingt-cinq francs, c'est vingt six francs,
    C'est vingt-sept francs cinquante,
    C'est ça qui est le vrai bonheur....
  
  Da de vandrede over Vandet og bragte Boulevardbladene deres første
  litterære Fantasier, har man rystet paa Hovedet af dem og givet dem
  Kursus i Aartiets store Visdom: _Il n'y a que les affaires._ Nu, saa har
  de lært at tude med de Ulve, de er iblandt. De gaar ikke paa Knejper, de
  gaar paa Børsen, de skriver ikke Vers, de skriver Reklamer; det betaler
  sig bedre.
  
  Men disse Bohémien'er i nye Klæder er kun Marodører ved Journalistikens
  store Armee. Den har en Elitegarde af Kombattanter, hvis Dygtighed præger
  hele Hæren. Og paa samme Vis gjør man Uret i at tillægge det Ormstukne
  ved Pariserpressen altfor overdreven Betydning. Det er en Sygdom, der er
  kommen naturligt, næsten uundgaaeligt i Følge med det moderne
  Parisersamfunds overdrevne Jagen efter Guld. Den egentlige Redaktion er
  desuden, undtagen ved enkelte Boulevardaviser, uberørt af Reklamevæsenet.
  Det er en Forretning, som drives af Ejeren og hans Agenter, som beriger
  ham, og som tillader ham at betale Bladets Stab af Kapaciteter. Var
  "Finanserne" der ikke, vilde han ikke kunde samle alle de Penne, der nu
  gjør Pariserpressen til den, som idetmindste med Hensyn til Talent staar
  uovertruffen i Verden. Det gaar her som allevegne: Lys og Skygge følges
  ad og hænger uadskilleligt sammen.
  
  
  
  
  PARIS SOM THEATERCENTRUM.
  
  
  I.
  
  Hvor mange Komedier har I i Frankrig? lader Voltaire Candide
  spørge.--Fem, sex tusind, svarer Abbeden.--Det er mange, siger Candide,
  men hvor mange af dem er der gode?--Femten, sexten, lyder Svaret.--Det er
  mange, siger Martin.--Abbeden kunde i vore Dage trøstigt føje et Nul til
  begge Tallene. Sandt nok: Forholdet mellem dem blev ikke større derved.
  Men det behøves heller ikke; Martin har Ret, det er stort, som det er.
  Frodigheden i det franske Theaters Væxt er uendelig, og de gode Frugter,
  den sætter, i hvert Fald saa mange, at intet andet har fler at byde paa.
  Her mere end noget Sted kan man kun maale ved Hjælp af Paralleler.
  
  Paris er den By i hele Verden, der har flest Theatre. Hver Aften kappes
  fyrretyve store Skuespilsale om at drage Publikum til sig. De er oftere
  helt end halvt fulde; de tager over tyve Millioner Francs ind om Aaret,
  det vil sige i Gjennemsnit mere end en halv Million hvert. Deres
  Repertoire leveres udelukkende af Frankrig selv, og der er aldrig Mangel.
  Er end ikke denne Syndflod af Komedier lutter Mesterværker, saa er de dog
  af den Beskaffenhed, at Pluraliteten fra Paris gjør Rejsen over den
  ganske civiliserede Jord. De bliver spillede paa de største
  Nationalscener og i de mindste Provindsbyer, og allevegne er det
  væsentlig kun dem, som Folk vil se. Rejsende kommer fra alle Kanter til
  Paris med det Hovedformaal at gaa paa Komedie. Selv det mindste
  Parisertheater har sine fremragende Kræfter, og dog bliver der saa mange
  betydelige Talenter tilbage, at de maa tage baade Europa og Amerika til
  Opland og sprede sig i rejsende Trupper der. Hvor de franske Artister
  kommer hen, selv i Lande, hvor deres Sprog ikke forstaas, fylder de
  Huset. Deres Portræter sælges i hver Flække, hvad der gaar for sig paa de
  parisiske Scener, bliver Begivenheder, som refereres af Alverdens Aviser,
  og som allevegne interesserer.
  
  Denne den franske dramatiske Kunsts exceptionelle Position er et Resultat
  af mange Ting. Først og fremmest beroer den naturligvis paa særlige Anlæg
  hos Nationen. Germanerne med deres Tankes vide, vage Horizonter, med
  deres stærkt udviklede Følelsesliv og deres Trang til at spejle
  Tilværelsen i Abstraktioner, de bliver i deres Digtning overvejende
  Lyrikere. Franskmændene derimod med deres store Sands for logisk Klarhed
  og Koncentration, Franskmændene, hos hvem en let Esprit erstatter den
  fuldstændig manglende Sentimentalitet, hvis Øjne ikke ser vidt, men som
  opfanger den Verden, der ligger lige for dem, med Fotografobjektets
  Nøjagtighed, de faar ganske naturligt deres Force ikke som Poeter, men
  som Komedieforfattere. De er et gammelt Kulturfolk, der gjennem
  Aarhundreder har følt sig som en mægtig Nation, der har været vant til at
  træde op og gjøre sig gjældende. Det har givet dem den Sikkerhed og
  Smidighed over deres Person, der skaber Selskabsmænd og Skuespillere.
  
  Saa kommer dertil den store Tradition, Sammenhængen i den franske
  dramatiske Kunsts Udvikling. Det er en Kjæde, der fortsætter sig med Led
  ved Led uden Afbrydelse. Théâtre français holdt sit
  Tohundredeaarsjubilæum med Grund. Det er stadig i den Grad Molières Hus,
  at man endnu der spiller hans Komedier med Træk opbevarede fra Lærer til
  Elev ned gjennem snart en halv Snes Generationer. Paris har i
  Konservatoriet sit Skuespilleruniversitet, hvor alle unge dramatiske
  Talenter maa tage deres Examiner, før de kan blive til Noget. Har de ikke
  gaaet den Skole igjennem, har de ikke der ved Siden af naturlig Begavelse
  vist, at de forstaar deres Metier, at de har lært det, som kan læres i
  deres Kunst, saa kan der for det Første ikke være Tale om, at de faaer
  Ansættelse ved nogen af Nationalscenerne, og saa tager heller ikke de
  nogenlunde ansete private Theatre imod dem. Baade i Skuespilkunsten og i
  den dramatiske Digtning forlanger Franskmændene først og fremmest teknisk
  Færdighed. Men det vil i Virkeligheden kun sige, at de forlanger
  Sammenhæng i Udviklingen. De forlanger, at hvert nyt Talent skal bygge
  videre paa den Grund, der allerede existerer; jo højere han kan bygge,
  desto bedre, men klatter hver Enkelt sine Murstumper op for sig hist og
  her, saa bliver det i Tidens Løb kun en Bunke spredte Ruiner. Fortsætter
  Efterfølgeren derimod sin Forgængers Værk, saa kommer der til Slutning en
  Bygning ud deraf, hvori der er Helhed og Skjønhed, som bliver staaende,
  og som vækker Beundring. Det er en saadan Bygning, det franske Theater er
  blevet til.
  
  Ved Siden af den Betydning, Traditionen har, ved Siden af Franskmændenes
  Evne til at skrive og spille Komedie, er der dog ogsaa en tredie
  Hovedgrund til, at deres dramatiske Kunst er naaet saa højt i Vejret. Den
  er i endnu større Omfang end noget andet Udslag af Nationens Liv
  centraliseret i Paris. Tydskland har Snese af Theaterbyer, til hvilke
  Interessen stykkes ud, hvor Kræfterne fordeler sig, og hvor Kappestriden
  spredes, Frankrig samler Alt i Paris. Selv Provindsstæderne med to, tre
  hundrede tusind Indbyggere bliver ikke Konkurrenter. De har deres
  Theatre, der endogsaa tidt subventioneres af Kommunen, men det er og
  bliver Provindsscener uden Selvstændighed. De faaer udelukkende deres
  Repertoire fra Paris. Marseille har nogle enkelte Gange gjort
  Decentralisationsforsøg og opført nye Stykker af indfødte Forfattere, men
  disse Forsøg har bestandig havt det ynkeligste Resultat. Nogen virkelig
  fast Trup af Skuespillere findes heller ikke udenfor Hovedstaden. Selv
  ved de største Provindstheatre skifter Selskabet hvert Aar; de unge
  Talenter, der en Sæson ikke har kunnet faa Ansættelse i Paris, finder sig
  i at udvandre for kortere Tid, men de har altid Hjemlængsel, og saa saare
  Lejligheden tilbyder sig, ombytter de gjerne endog en Førsterangsposition
  i Provindsen med det beskedneste Engagement ved et Parisertheater. Dermed
  er det imidlertid endnu ikke nok. Paris er i Færd med paa Theatrets
  Omraade ligefrem at afskaffe Provindsen og erobre den som umiddelbart
  Opland under sig. Naar et nyt Stykke har gjort særlig Lykke paa en af de
  parisiske Hovedscener, tilkjøber en Direktør, der ligger ledig paa
  Torvet--og de mangler aldrig i Paris--sig af Forfatteren Eneret til
  Opførelse i Provindsen. Ved de forskjellige Theatre laaner han Artister,
  som man i Øjeblikket ikke har Brug for. Da Repertoiret som oftest er det
  samme Maaneder i Træk, er bestandig en Part af Personalet ubeskjæftiget,
  og den overlader man ham gjerne for derved at formindske sine Udgifter.
  Han sammensætter sig saa af disse Laan et Selskab, indstuderer Stykket,
  ofte under Forfatterens personlige Ledelse, og gjør med det Tournée rundt
  i hele Landet. Eller ogsaa er det en af de store Stjerner i Vælten, der
  benytter den samme Fremgangsmaade, tager nogle Maaneders Ferie ved sit
  Theater og i den Tid viser sig for Provindsen i sine Glandsroller.
  Skuespillerinder som Judic, Variétés uforlignelige Vaudevillesangerinde,
  har i sin Kontrakt med Theatret en udtrykkelig Bestemmelse om, at hun i
  to Maaneder ved Midvintertid skal være ude af Repertoiret for at kunne
  rejse i Provindsen. Efterat de var bragt i Mode af selve Théâtre français
  Senior Got, er det nu særlig hende, der har givet de moderne Rundrejser
  af Parisertrupper et umaadeligt Opsving. De slaar de lokale Theatre
  ihjel; Lyon med sine halvfjerdehundrede tusinde Indbyggere er kommen saa
  vidt, at Municipalraadet ikke kan finde Direktører til de to Theatre, det
  subventionerer. For Provindsbeboerne kan det være ubehageligt, men den
  dramatiske Kunst selv faaer en umaadelig Løftestang i denne stadig større
  og større Koncentration i et eneste straalende Brændpunkt, hvor alle
  Kræfterne, al Interessen, al Glandsen hobes op. Kunsten er nu engang
  aristokratisk. Den kan ikke føre tarvelig Borgerexistens i smaa
  Føderativrepubliker, den trænger til et stort Kongedømme med et glimrende
  Hof, hvor den er _en vue_, hvor dens Turneringer bliver Fester og dens
  Sejre Triumfer. Først da er den i sit rette Element, først da har den
  Solen over sig, der kan folde alle dens Evner ud i Blomst. Men et saadant
  Hof for Theatret er det moderne Paris og bliver det daglig mere og mere.
  
  [Illustration: Théâtre français's Senior: Got.]
  
  II.
  
  Opførelsen af et nyt Stykke paa en af Hovedscenerne eller blot paa en af
  dem, der har Renommée som "parisiske", er en Begivenhed i Byens Liv.
  Saasnart en saadan "Première" nærmer sig, kommer Alverden i Bevægelse. At
  faa Adgang til den er næst efter Æreslegionskorset det højeste Maal, der
  kan sættes for en parisisk Ærgjerrighed. Ingen Anstrengelser er for
  titaniske, ingen Offre for enorme, naar en Première-Billet kan blive
  Resultatet af dem. Man bestormer Forfatter og Direktør og Skuespillere,
  man farter rundt og smigrer sig ind hos deres Venner og Venners Venner,
  man lover deres Leverandører sin Søgning, man bestikker deres
  Tjenestefolk, man gjør det Utrolige for at komme i Besiddelse af en
  saadan Billet. Den er nemlig mere end Adgangskortet til en Fornøjelse,
  den er et Slags Adelsdiplom, der rangerer En ind i den lille Kreds af
  nogle faa hundrede Privilegerede, som tæller i Millionbyens Menneskehav.
  Først naar man hører til Première-Publikummet, er man "Nogen" i Paris.
  
  Til en første Forestilling er der ikke Tale om at kjøbe sin Billet.
  Billetkontoret lukker slet ikke op, og det modtager heller ikke
  Bestillinger. Theatret har sine Lister, hvorpaa man maa staa for at komme
  med, og det er om at blive indskreven paa dem, at det drejer sig. Først
  er der _"la feuille du service de la presse"_. Bladene har i Paris ikke
  permanente Frikort til Theatrene. De kan til de ordinære Forestillinger
  indsende en af Chefredaktøren underskreven Begjæring om Pladser, der da i
  Regelen altid stilles til Disposition, naar de haves. Ved Siden deraf har
  de Medarbejdere, der staar i nærmere Forhold til Theatret, en lignende
  Ret, og endelig sendes der til alle Premièrer hver af Hovedaviserne en
  eller to "Fauteuil d'orchestre". Ugeblade og andre mindre udbredte eller
  mindre indflydelsesrige Blade faaer først denne "service" til den anden
  Forestilling. Men de større Aviser er mange i Paris, allerede
  Fribilletterne til dem fylder en betydelig Part af Huset. Saa er der det
  Publikum, hvis Nærværelse Theatret selv af andre Grunde sætter Pris paa,
  det vil sige de store Berømtheder i kunstens, Litteraturens og Politikens
  Verden. Ogsaa dem sendes der Indbydelser til Premièren som til en anden
  stor, offentlig Fest. De pynter Salen, og ethvert Theater, der estimerer
  sig selv, lader sig det ved sine første Forestillinger være
  magtpaaliggende at kunne fremvise "en smuk Sal". Endelig kommer de, der
  betaler. Man tager imidlertid heller ikke dem i Flæng. For at blive
  indskreven paa Listen over de Lykkelige, der mod Erlæggelsen af forhøjet
  Pris kan hente Billet til alle Premièrer, maa man allerede indtage en
  meget fremragende Stilling i det parisiske Selskabsliv eller ogsaa have
  særligt formaaende Protektion, og selv med den altid vente længe, ofte
  aarvis, til der ved Dødsfald bliver en Plads ledig. Ligesaa vanskeligt
  det er at komme paa de parisiske Premièrelister, ligesaa urokkelig
  sikkert bliver man nemlig ogsaa staaende der, naar man een Gang er der.
  For erhvervede Rettigheder har Franskmændene en umaadelig Respekt. Et
  karakteristisk Exempel paa denne Konservatisme er en lille, for faa Aar
  siden ved et af Boulevardtheatrene passeret Historie. Der var kommet en
  ny Direktør. Da Dagen nærmede sig for Sæsonens første Forestilling, gik
  han med sin Generalsekretær Listen igjennem over de Personer, hans
  Forgænger havde leveret Service. Der fandtes paa denne Liste ved Siden af
  Navne, som Alverden kjendte, ogsaa ikke faa andre, som man først ved at
  forhøre sig for hos hele Theaterpersonalet kunde faa en eller anden
  Oplysning om. En Frigænger, en vis Hr. Durand, vidste imidlertid slet
  Ingen Besked om. Man henvendte sig til Regissør, til Skuespillere, man
  gjennemsøgte Navnene paa alle de Forfattere, der havde leveret Stykker
  til Theatret; forgjæves, Hr. Durand var og blev en Gaade. Nu vel, mente
  Direktøren, det kunde jo muligvis være, at han engang havde været anonym
  Medarbejder af et eller andet Stykke, det var bedst at lade ham staa. Og
  han blev staaende. Saa en Dag indfinder imidlertid en Herre sig under
  Prøven og ønsker at tale med Direktøren. Direktøren kan Ingen modtage nu,
  bliver der svaret. Herren trænger paa; "sig blot, at det er Hr. Durand,
  for mig er han ganske sikkert tilstede." Det meldes, og øjeblikkelig
  farer naturligvis Direktøren bort fra Prøven for endelig at faa at vide,
  hvem den mystiske Hr. Durand er. "Undskyld, at jeg forstyrrer," siger en
  lille, soigneret Herre, der venter i hans Kontor, "men jeg staar i Begreb
  med at forlade Byen og vilde gjerne forinden..."--"Maa jeg bede Dem tage
  Plads, for Dem er jeg naturligvis altid tilstede. Hvormed kan jeg være
  til Tjeneste?"--"Sagen er den, at jeg har solgt min Forretning, og da jeg
  nu selv flytter fra Byen, ønskede jeg gjerne, at den Billet, Theatret
  hidtil har været saa god at sende mig, kunde gaa over paa min
  Efterfølger." Hr. Durand var Skrædder; han havde for en Snes Aar tilbage
  syet for en af Theatrets Skuespillere, der havde havt Vanskelighed ved at
  betale og derfor havde skaffet sin Kreditor Service til Theatret.
  
  Ethvert Parisertheater har sine Durand'er. De har maaske sjeldent
  fortjent deres Service ved Naalen, men saa har de fortjent den paa anden,
  ligesaa ejendommelig Vis, mest ved indflydelsesrige Damebekjendtskaber. I
  Regelen gaar deres Tilværelse imidlertid ikke saa stille hen som Hr.
  Durands. Naar man hører til det stadige Premièrepublikum, har man den
  eneste Egenskab, der i Paris erstatter Talent og Formue: man er kjendt.
  Man hører til "Tout Paris", man hører til de Toneangivende. Den gamle
  Adel existerer ikke længer, men Premièrepublikumet er traadt i Stedet for
  den. Ved de rigtigt store, opsigtsvækkende Premièrer leverer endogsaa
  Boulevardbladene Plantegninger over Theatret med Navnefortegnelse over
  alle de exceptionelle Medborgere, der indtager Pladserne.
  
  Uden tvingende Nødvendighed giver følgelig heller Ingen Afkald paa den
  eller de Billetter, han har Ret til efter Listerne. Til hver, der ikke
  afhentes, er der hundrede Ansøgere. Ved de store Theatre faaer de mest
  Protegerede dem, ved de mindre overlader Direktøren dem mod det
  Fire-Femdobbelte af forhøjet Pris til Billetsjouerne, der saa driver
  Handel med dem i en Vinbod ved Siden af Theatret og ikke sjeldent
  forlanger flere hundrede Francs for en nogenlunde ordentlig Plads. Naar
  undtages Théâtre français, hvor Parterret og øverste Etage altid skal
  sælges ved Kassen, afhændes ogsaa alle Galleribilletterne til de samme
  Mellemhandlere. For en eller to Louisd'orer kan de i Regelen faas
  tilkjøbs der. En saadan Pris betales gjerne af Pariserne. Blot at have
  været i Huset ved en Première, selv om man Intet har kunnet se eller høre
  af Stykket, det er allerede en stor Ting.
  
  Naar Bladene den næste Dag beretter om en saadan Gallaforestilling, har
  de ved Siden af deres Kritik over Stykket ogsaa en særegen, udførlig
  Artikel om Publikum. Man faaer at vide hvem der har været i Theatret af
  Berømtheder, hvad Damerne har havt paa, hvem der har besøgt dem i deres
  Loge, hvad de har sagt i Foyeren og andre slige interessante Ting. Flere
  Dage efter er Premièren det, Alting drejer sig om. De Lykkelige, der har
  været til den, faaer Halvgudsglorie om sig i Befolkningens Øjne. De
  overhænges af Venner og Bekjendte, de spørges ud, de maa fortælle og
  fortælle om den store Begivenhed, som havde de været med til et Slag, ved
  hvilket Nationers Skæbne afgjordes.
  
  Aftenen selv har over sig et umiskjendeligt Præg af Fest. Herrerne kommer
  i Kjole, Damerne i nedringede Selskabstoiletter. Hvor Øjet kiger ind i de
  lukkede Loger, glittrer det af Diamanter, store Buketter ligger paa
  Brystværnet og fylder Salen med en tung, duftmættet Atmosphære. Endogsaa
  helt oppe under Loftet er man pyntet; der er navnlig der fuldt af
  Tyveaarsynglinge i det ulasteligste Galla, med frisk Frisering,
  guldknappede Spadserestokke, Monocler og smaa Lommespejle, der
  omhyggeligt studeres, mens Tæppet er oppe og Klakken paa Bænkene foran
  med sine løftede, applauderende Arme spærrer Udsigten til Scenen. De unge
  Mennesker har gjort sig saa fine ikke blot af Respekt for Premièren, men
  ogsaa fordi der er Mellemakterne. I dem har de nemlig Lov til at gaa ned
  i Foyeren og stille deres Ulastelighed til Skue, mens de med den ene
  Tommelfinger i Vestens Ærmegab og med den anden Haand støttet tungt til
  den guldknappede, slæber deres smaa lakerede Sko og deres hele fine
  Person hen over det blankbonede Gulv, med et muggent, blaseret Udtryk,
  som var de dybt krænkede over af Hensyn til deres Ven Direktøren ikke at
  have kunnet lade deres sædvanlige Parketplads staa ledig og endelig
  skaffe sig en Friaften i det tumlende parisiske Festliv, der gjør det af
  med dem til Slutning.
  
  [Illustration: En Première-Loge.]
  
  [Illustration: Alexandre Dumas fils.]
  
  Mellemakterne, der ved en Premièreforestilling altid er meget lange,
  giver dem Revanche for Lidelserne i Varmen og Mørket oppe under
  Hanebjælkerne. De føler sig uhyre. Men Foyeren er ogsaa uhyre
  fashionable. En almindelig Aften kommer den noble Part af
  Tilskuerpublikummet der ikke. Man aflægger hinanden Visit i sine
  Førsteetages-Loger og promenerer lidt udenfor dem i den brede, med bløde
  Tæpper belagte Gang, hvor man er for sig selv, men man udsætter ikke sine
  Koner eller Døttre for i Foyeren at blive bekiget af dubiøse Blik eller
  deres Toiletter for at blive klemte op ad en malproper Arbejderbluse. Ved
  Premièren derimod er det en anden Sag. Saa har man hele Theatret for sig,
  man er som et sluttet Selskab, man kan bevæge sig, hvor man vil, Foyeren
  seer ud som en Salon, fyldt af Gjæster. Gruppe ved Siden af Gruppe,
  forbundne allesammen, med Undtagelse maaske netop af Ynglingene fra
  Galleriet, til en Helhed ved Hjælp af ivrigt gestikulerende Herrer, der
  farter omkring fra den ene til den anden for at rapportere et Giftermaal,
  et Dødsfald, en Udnævnelse eller en Skandale, de allernyeste
  Begivenheder, der er passerede i den fælles exklusive Verden, som hele
  dette Premièrepublikum tilhører. Hvert andet Hoved kjender man igjen fra
  Fotografivinduerne. Det er ingen Overdrivelse, naar Bladene tidt ved en
  saadan Forestilling fortæller, at Alt, hvad Paris rummer af Berømtheder,
  var i Huset.
  
  [Illustration: Korridoren udenfor første Etages Loger.]
  
  Baade Forfatter og Aktører anstrenger sig af yderste Evne for at
  tilfredsstille dette sjeldne Areopag. Der er i mange moderne Komedier
  Repliker, hele Scener undertiden, som kun er skrevne for det, og som
  væsentlig kun forstaas af det. Et Stykke gaar i Paris aldrig saa fuldendt
  over Scenen som ved den første Forestilling. Man holder Prøve paa Prøve
  Maaneder igjennem, til Alt er saa godt, som man overhovedet kan gjøre
  det, og i en stor Kraftanstrengelse serverer man da Buketten af Evnernes
  og Samarbejdets Potensering for Premiérepublikummet. Dets Dom er absolut
  afgjørende og uden Appel. Falder et Theaterstykke i Paris den første
  Aften, saa er der ikke nogen Mulighed for, at det kan rejse sig igjen;
  gjør det derimod Lykke, er det aldeles uberegneligt, hvor længe det kan
  blive ved at spilles. Selv efterat det er blevet ombesat med
  Middelmaadigheder; saa det ikke er til at holde ud for Kjedsommelighed,
  slaas Publikum om Billetter. Det har Ryet; er man i Paris kommen op at
  flyve paa dets Vinger, saa flyver man svimlende højt, helt op til fem,
  sex hundrede Opførelser _de suite_ endogsaa.
  
  [Illustration: Croizette.]
  
  III.
  
  Strax Morgenen efter Premieren bringer de virkelig parisiske af
  Pariserbladene udførlige Artikler om det nye Stykke. Theatrene begynder i
  Paris til forskjellig Klokkeslet, halv otte, otte, halv ni alt efter
  Stykkets Længde, men de hører aldrig op før Midnat; en første
  Forestilling kan med sine lange Mellemakter tidt trække ud til et, halv
  to. Anmelderen har da et drøjt Stykke Nattearbejde. Det nytter imidlertid
  ikke; Publikum er altfor spændt paa Udfaldet af den store Aften, til at
  det kan vente. Lyder Parolen paa, at det er Noget, som hele Paris vil
  strømme til for at se, saa begynder det ogsaa at strømme ligestrax.
  Allerede den første Dag er Huset udsolgt til ti, tyve Forestillinger,
  eller til saa mange, som Billetkontoret kan naa at sælge til. En saa
  alvorlig Begivenhed som Overdragelsen af en Theaterbillet gaar nemlig
  ikke for sig uden adskillige Formaliteter. Man maa opgive sit Navn, der
  omhyggeligt føres ind paa Theatrets Forkjøbslister og paa Billetten selv.
  Ønsker man at medføre Damer, maa derom ligeledes Underretning gives. De
  har nemlig i Paris ikke Adgang til Gulvpladserne, det tillades dem kun at
  overvære Forestillingen fra Logerne. Til disse sælges ikke enkelte
  Pladser, man maa kjøbe en hel Loge, det vil sige mindst fem, sex
  Billetter. Saa skal Damen ved Kassen gjennemsøge Listerne for at se, hvad
  hun har ledigt omtrent ved det Tidspunkt, da man ønsker at gaa i
  Theatret, Kjøberen skal, hvad der ikke er mere end billigt, da det drejer
  sig for ham om en Udgift paa halvhundrede Francs eller derover, undersøge
  Theaterplanen for at se, om den paagjældende Loge konvenerer ham, kort
  sagt: det er en hel Historie, før man endelig har sit Bevis i Lommen for,
  at saa og saa mange Pladser tilhører En den og den Aften om en fjorten
  Dages Tid. Men Pariserne er ikke utaalmodige. Deres hele Ræsonnement er
  det, at det maa være en ganske mageløs Fornøjelse, der venter dem, naar
  der er saa megen Rift om den og saa megen Vanskelighed ved at komme til
  at deltage i den. De strømmer til, og de bliver ved at strømme.
  
  Parisertheatrene prospererer da i Virkeligheden ogsaa alle, hvor mange
  der end er. Det kan hænde, at en Direktør beregner sit Budget galt, saa
  at han personlig gjør daarlige Affærer, men en mere omsigtsfuld
  Efterfølger bringer hurtigt Ligevægt igjen mellem Indtægter og Udgifter.
  De sidste er ganske vist med de stadig videre og videre udviklede
  Fordringer til Udstyrelsens Rigdom og Korrekthed efterhaanden blevne
  meget betydelige; man har set Stykker, som Feeriet "Tusind og een Nat",
  koste en halv Million, før de kom paa Scenen; men de Summer, der tages
  ind, tillader en saadan Luxus. Billetpriserne er dyre. De nogenlunde
  ordentlige Pladser koster mellem fem og ti Francs. Den gjennemsnitlige
  aftenlige Indtægt bliver paa den Maade for de Theatre, der er lidt i
  Velten, fire, fem Tusind, de større kan ganske vel gjøre Regning paa at
  have en halv Gang saa meget til. Om Operaen er her slet ikke Tale. Dens
  aftenlige Indtægt varierer mellem sexten og tyve tusind, men en
  Parketplads koster ogsaa der tretten Francs til ordinær Pris, og den kan
  aldrig faaes undtagen til forhøjet. Hvad Théâtre français angaar, saa har
  det i de sidste Aar hver Aften taget Maximum ind, det vil sige ni, ti
  tusind Francs. Der er heller ingen Udsigt til, at Tallet vil dale.
  Vanskeligheden ved at kunne tilfredsstille Riften om Billetter er saa
  stor, at man endog saa alvorligt har tænkt paa at indrette den
  ligeoverfor liggende Fløj af Palais-Royal til et nyt Theater, saa at man
  hver Aften kunde give Forestillinger paa to, med hinanden indbyrdes
  forbundne Scener.
  
  Med Theatrene svælger ogsaa Forfattere og Aktører i Guld. De Førstes
  Honorar er mellem ti og femten Procent af Bruttoindtægten. Er det en stor
  Succès, kan de paa den Maade tage indtil en halv Million ind paa en
  enkelt Komedie. Ved Théâtre français, hvor de mere fremragende
  Skuespillere og Skuespillerinder, de saakaldte "Sociétairer", deler
  Theatrets Overskud mellem sig, er en aarlig Indtægt af hundrede, hundrede
  og tyve tusind Francs ganske almindelig, og selv ved Privattheatrene
  spiller de virkelige Stjerner ikke for ringere Gage. Judics Engagement
  ved Variétés sikrer hende en halv Million for fem hundrede
  Forestillinger, Jeanne Granier, den unge Sangerinde paa Renaissance, til
  hvem Paris's Operettekomponister kappes om at skrive Roller i Smag med
  "den lille Hertug", har firsindstyve tusind Francs for to hundrede
  Forestillinger.
  
  Naturligvis: disse Guldfloder er ikke Kunstens Maal, og de er heller ikke
  Maalestokken for, til hvilken Højde den er naaet i et Land og i en given
  Periode. Men det kan ikke nytte at nægte det, i vore Dage er de meget
  virkningsfulde og saa halvt om halvt uundværlige Midler til at naa de
  høje Maal. Jo mere fristende Lønnen er, desto stærkere anspændes ogsaa
  Evner og Kræfter for at fange den; jo bedre et Arbejde betales, desto
  større Omhyggelighed kan der anvendes paa det. Enhver fransk Forfatter
  har Sigte paa Theatret; det er Valpladsen, hvor hans afgjørende Sejr skal
  vindes. Eet Held der er nok, saa er hans Karrière gjort, det bringer ham
  Ry, Position, materiel Uafhængighed. Til en saadan Valplads gaar man saa
  rustet, som man kan blive. For Aktørens Vedkommende er Sagen den samme.
  Føler den unge Mand Kald for Scenen, har han ingensomhelst Grund til ikke
  at følge det. Theatret er baade i Stand til at veje hans Talent op med
  Guld og til at byde ham en social Stilling, som han skal have stort
  Besvær ved at naa ad anden Vej. At de franske Skuespillere lige til for
  nylig ikke kunde blive Riddere af Æreslegionen, var en Anakronisme
  simpelthen, der var bleven staaende ind i en Tid, hvor den absolut ikke
  hørte hjemme. Under den tredie Republik er den dramatiske Kunstner
  fuldkomment lige saa anset som enhver anden Talentets Mand. Han er en
  feteret Gjæst i de fornemste Saloner, han omgaas paa lige Fod med Folk i
  Statens øverste Poster. Coquelin er nærmeste Ven med Frankrigs første
  Politiker og dets tilkommende Overhoved. Dupuis afslutter literære
  Konventioner med Rusland og indstiller franske Forfattere til russiske
  Ordensdekorationer, selv en udelukkende Farceskuespiller som Christian er
  Maire i den Kommune, hvor han har sin Sommervilla. Staten giver med sine
  Subventioner allertydeligst Attest for, hvilken Respekt den har for
  Theatret. Operaen, Opéra-comique, Théâtre français og Odéon faaer
  halvanden Million aarlig i Statstilskud. Det har hverken Literaturen
  eller de bildende Kunster. Og iøvrigt er jo nu ogsaa Skuespillernes
  Udelukkelse fra den nationale Dekoration hævet. Got bærer sit røde Baand,
  og han bærer det saa berettiget som Nogen i Landet.
  
  Theatrets Prosperitet drager imidlertid ikke alene Talenterne til sig,
  den udvikler dem ogsaa. Den giver Skuespillerne, hvad der saa mange andre
  Steder fattes dem, den tilbørlige Tid til at udarbejde en Figur. Det er
  højst karakteristisk, hvilken Betydning der i Frankrig tilskrives en
  Rolles "Création". Allerede Ordet angiver, hvorledes der deri lægges en
  ikke blot reproducerende, men originalt skabende Virksomhed. Man taler om
  de Roller, en Skuespiller har "kreeret", som man taler om en Digters
  Værker. Og man gjør det tidt med megen Grund. Figurer som de, Got og
  Coquelin viser os i "Les Rantzau", er i Virkeligheden skabte af dem. Men
  den Uendelighed af fine, karakteriserende Træk, hvorved de har gjort Jean
  Rantzau og den gamle Skolelærer til saa levende Menneskeskikkelser, som
  der nogensinde er set paa en Scene, de er ogsaa kun Resultatet af et
  meget stort og meget samvittighedsfuldt Arbejde. Coquelin har i sex
  Maaneder anvendt flere Timer daglig paa at udforme det Billede, han havde
  tænkt sig, og i to, tre Uger umiddelbart før Stykket skulde gaa, lod han
  alle sine øvrige Roller doublere for ikke ved noget Andet at distraheres
  fra sin nye "Création". Sligt er ikke muligt, hvor Theatret skal slide
  for Brødet; kun naar det er situeret som i Paris, kan det tillade sig en
  saadan aristokratisk Soignering. Der har Talentet alle Betingelser for at
  kunne perfektionnere sig. Og ethvert kan komme paa sin Plads. Det er ikke
  der en enkelt exklusiv Scene, hvorom al Interessen samler sig, der er en
  hel Række af Theatre, som kan byde den dramatiske Kunstner en Position af
  første Rang. De største Forfattere forsyner deres Repertoire, et ligesaa
  intelligent som talrigt Publikum fylder deres Sale, de har Traditioner,
  de har Anseelse, de har Rigdom, Alt, hvad der kan stille Talentet i
  Relief. Derfor kommer det til dem. Palais-Royal har gjennem Aartier
  stadig havt og har endnu en Samling af komiske Skuespillere, der er
  aldeles uforlignelig, Judics Kunst er saa overlegen som nogen
  Skuespillerindes, og Variétés har foruden hende en Dupuis, en Baron, en
  Lassouche, en Léonce, det er ikke muligt at faae nogen i sin Art mere
  fuldendt Forestilling at se end der. Vaudeville har Blanche Pierson,
  Renaissance Granier, selv ved Smaatheatre som Nouveautés finder man
  Kræfter som Brasseur og Mlle. Ugalde. Der er knap noget eneste af
  samtlige Parisertheatre, som ikke i en eller anden Retning kan byde
  noget Udmærket.
  
  [Illustration: Samary]
  
  IV.
  
  Denne Floreringstilstand er et Resultat af Paris's exceptionelle
  Stilling, først og fremmest som Centrum for det hele dramatiske Liv hos
  en Nation, der paa dette Punkt har ganske særlige naturlige Anlæg, som
  det umaadelige Verdenskaravanserai dernæst, i hvis Fornøjelsessvælg
  daglig Tusinder og atter Tusinder af Rejsende fra alle Jordens Egne øser
  deres Guld. Før Jernbanerne kom, var en Snes Opførelser af et Stykke det
  Almindelige, halvtreds det kun overordentlig sjeldent naaede Maximum; nu
  spilles Alt det tidobbelte Antal Gange. Sæson efter Sæson kommer man
  højere og højere i Vejret, Kulminationspunktet er aabenbart ingenlunde
  naaet endnu.
  
  [Illustration: Dandserindernes Paaklædningsloge.]
  
  Sine betænkelige Sider har disse Forhold imidlertid ogsaa. De ligger
  mindre i den Mangel paa Tilførsel af friske Kræfter, som Udslukningen af
  det dramatiske Liv i Provindsen kunde synes at maatte drage efter sig.
  Hvor de end kommer fra, myldrer det stadig med nye Talenter. Ved Théâtre
  français for Exempel er aldrig saasnart Madeleine Brohan begyndt at
  blive, gammel, før man har Sarah Bernhardt, og efter hende Croizette, for
  slet ikke at tale om Reichemberg og Broissat. Før Croizettes Stjerne
  endnu er blegnet, dukker Samary op, og næppe har hun faaet Tid til at
  gjøre sit Talent gjældende, før der paa Trinet under hende er en Yngre,
  Baretta, til at fængsle Opmærksomheden. Allesammen er de komne i ikke
  synderligt over en halv Snes Aar, det er ikke blot en uafbrudt
  Rækkefølge, det er en Succession, der formelig jager hinanden. Heller
  ikke den Mangel paa Plads for den dramatiske Produktion, der bliver en
  Følge af Masseopførelserne, har noget Ængstende ved sig. Theatrene i
  Paris er saa talrige, at det virkelig Gode altid vil kunne komme frem.
  Desuden er Komponisterne allerede begyndt at ty til London, Bruxelles og
  St. Petersborg; bliver Tumlepladsen paa Parisertheatrene virkelig de
  dramatiske Forfattere for snever, vil de hurtigt følge Exemplet. Derimod
  ligger der i Beskaffenheden af det Publikum, som Fremmedtilstrømningen
  leverer, en alvorlig Fare. Selv om det forstaar Fransk, mangler det dog
  Parisernes dramatiske Opdragelse. Det er tilfreds, naar det faaer en
  Komedie at se, der har Ry; Udførelse og Sammenspil kan saa være, hvordan
  det vil. Naar et Stykke er gaaet nogle hundrede Gange i Træk, og de
  oprindelige Kræfter ikke længer kan holde ud at spille i det, ombesættes
  det med andre, der er dem langt underlegne; men Udlændingene, som nu
  udgjør Tilskuernes Pluralitet, lægger ikke engang Mærke til det. Denne
  Uskik har allerede grebet saaledes om sig, at man endogsaa paa Théâtre
  français kan se den franske Literaturs Mesterværker gaa over Scenen paa
  en Maade, der er noget nær skandaløs. Meget ofte forstaar de Rejsende
  ikke engang Fransk. De tyer da til de Theatre, hvor der er Noget for
  Øjet. Udstyrsstykkerne, særlig de saakaldte _pièces à femmes_, bliver ved
  denne Tilstrømning ligesaa ængsteligt talrige som ængsteligt blottede for
  Alt, hvad der har det Mindste med dramatisk Kunst at gjøre. Man ser
  Stykker som det vanvittigt meningsløse "Tusind og en Nat" gjøre en
  aldeles formidabel Lykke, give ti, tolv tusind Francs hver Aften ved
  flere hundrede Opførelser ene og alene, fordi det vrimler paa Scenen med
  Heste, Hunde og Elefanter, og fordi der i Dekorationer, overlæssede med
  Guld og Farver og fantastiske Lysvirkninger, præsenteres
  Masseudstillinger af unge Kvinder i Kostumer, der som oftest allerhøjst
  er Antydninger af Kostume. Man kalder det Ballet, men dandse kan kun den
  enkelte Primadonna, og hun er forskreven fra Udlandet, idet Dandsen
  nemlig er en Kunst, der overhovedet ikke kjendes i Frankrig. Resten er
  Smaapiger fra Portnerloger og Modemagasiner, Sypiger og Kunstnermodeller,
  af hvilke man ikke forlanger andre sceniske Kvalifikationer, end at de
  kan tage sig ud i Trikot. Udvalg har man nok af altid, skjøndt en saadan
  Ballet er en hel lille Armee. Saa saare det rygtes, at et nyt
  Udstyrsstykke er paa Stabelen, strømmer de smaa theaterlystne Evadøttre i
  Hobetal til fra alle Kanter af Paris for at lade sig hverve, og man har
  Kasernen overfyldt i en Haandevending. Gagen er kun en Snes Sous pr.
  Aften, Tjenesten streng, Behandlingen, de faaer, rent soldatermæssig. Men
  de har Ungdom og Fantasi de Smaa, de har megen Livslyst som Vind i
  Sejlene og meget lidt Moral hjemmefra med som Ballast. Naar der er et Par
  Minutters Fritid fra Omklædningerne uden Ende, og de sidder oppe i
  Paaklædningslogerne med deres Kammerater og fortæller hinanden
  Fehistorier om Forgængerinderne, saa glider det snevre Rums Vægge
  tilside, og ude i Baggrunden dukker der det ene lokkende Billede op efter
  det andet. Theaterlivet har sine Changementer større, mere uforudsete
  endnu end de i Eventyrkomedien dernede paa Scenen. Hvad der er hændet de
  Andre, hvorfor skulde det ikke kunne hænde dem? De har jo nu ogsaa
  "deres" Theater, "deres" Loge, "deres" Prøver, og de kan anskaffe sig
  smaa rosenrøde Visitkort, hvor deres Navn staar i Snirkelskrift og et
  fint lille "du théâtre de la chose" nedenunder. Det er det første Skridt,
  Skridtet, der koster. Siden gaar Alting af sig selv. Før Stykket er
  spillet til Ende, kan de være flyttet fra Paaklædningslogen over i
  "deres" Hotel, _un vrai petit bijou_ af et Hotel med Rosentræsmøbler og
  lyseblaat Silketapisseri. De kan kjøre i Boulogneskoven i "deres" Vogn,
  med "deres" Heste og "deres" egen lille søde Groom. Hvem veed, maaske kan
  der paa Visitkortet staa "comtesse" eller "baronne" og en Krone ovenover,
  som er ægte, og som har Ret til at staa der. Nede mellem Kulisserne er
  der ikke blot Brandfolkene til at kurtisere. Der kommer saa mange
  distinguerede kjoleklædte Herrer op, baade unge med Esprit og Humør og
  gamle med Diamanter i Brystet og Diamanter paa Fingeren. Og de er saa
  mageløst elskværdige, og de inviterer til Souper og sender Etuier fra Rue
  de la Paix og Fontana. Man spørger _maman_ hjemme, hvad man skal gjøre.
  Maman siger som Mme. Bichon: "Il y a des situations dans lesquelles on
  est obligé de prendre quelqu'un." Og saa gjør den Lille _son choix_, og
  Alverden er tilfreds--saalænge det varer.
  
  [Illustration: Mellem Kulisserne.]
  
  Kun Fru Thalia har skjellig Grund til ikke at være det. Engang imellem
  tager en eller anden Avis sig af hendes Sag og holder Formaningstaler mod
  Theatrenes Forvandling til Menagerier og Fruentimmerbazarer. Men
  Fremmedtilstrømningens Guld har en Klang, der lyder højere og sødere i
  Direktørens Øren. Han stopper det i Lommen og tager de smaa
  Formaningstaler med paa Kjøbet, og Forholdene bliver, som de er. Nu,
  Noget af den Slags maa der naturligvis ganske nødvendigt altid findes i
  en By som Paris. Faren er kun, at det ikke breder sig. Og i saa Henseende
  er der et fortræffeligt Bolværk til at standse: Parisertheatrenes uhyre
  Konservatisme. Man møder den for hvert Skridt. Saasnart man kommer ind,
  finder man ved et højt Bureau tre fine Herrer i Kjole og hvidt
  Halstørklæde, der anmoder om Ens Billet. Det er dog ikke for at beholde
  den. De bytter den simpelthen om med en anden, som man saa afleverer ved
  den egentlige Indgang. Hvad de skal gjøre godt for, er der Ingen, der
  begriber. Men de har siddet der saalænge som Theatret har staaet, og
  derfor bliver de ved at sidde der. Hele Aftenen sidder de og pynter op i
  Entréen og viger ikke af Stedet. Man har en Fornemmelse, som var de
  Grundpiller, og som Theatret maatte styrte sammen, hvis de forsvandt. Er
  man kommen ind i Korridorerne, har man "Ouvreuserne" paa Halsen. De skal
  anvise Ens Pladser. Det vilde være langt simplere, om Billetterne bar
  Numer, som alle andre Steder i Verden, men saa var Ouvreuserne ingen
  Nytte til, og de er et gammelt Inventarium, der for enhver Pris maa
  bibeholdes. Saadan er det i Smaat og saadan i Stort. Det, at den franske
  Theaterforfatter næsten aldrig vover sig ud fra Salonerne, ud i den frie
  Natur mellem andre Mennesker end netop Parisere og Grever og Baronesser,
  det er et Udslag af akkurat det Samme. Det er, om man vil, ikke Andet end
  Respekt for Traditionen; Alt, hvad der er godt i vor ufuldkomne
  menneskelige Verden, har jo i Regelen ogsaa sin svage Side. Men hvad det
  end er, saa vil det bevare den virkelige, ægte Komedie paa de
  Pariserscener, hvor den har gammel Hævd paa at florere. Deres Antal er
  mange. De vil beholde Pariserne som Publikum, og de vil altid trods
  Udstyrstheatrene faa en saadan Forstærkning af de Fremmede, at de kan
  gjøre glimrende Forretninger selv med det Gode, de præsterer, og at der
  følgelig ingen Grund er til Forandring. Paris's Ophøjelse til
  Theatercentrum ikke blot for hele Frankrig, men saa halvvejs samtidig for
  den hele civiliserede Verden bringer da saaledes i Theatrenes forøgede
  materielle Velvære den franske dramatiske Kunst en stor Støtte, uden
  samtidig at medføre væsentlige Farer for den. I gamle Dage har Talentet
  muligvis kunnet leve af Kildevand og Maaneskin. Det er for vort
  Aarhundredes mindre primitive Mennesker vanskeligt at sætte sig ind deri.
  Nu kan det det i hvert Fald ikke længer; i vor Tid trænger det til god
  Vin og god Føde, naar det ikke skal faa Svindsot. Paris er saa heldig
  baade at have dramatiske Talenter nok og at kunne give dem tilstrækkelig
  Føde til, at de kan voxe sig store og stærke.
  
  [Illustration: Théâtre français' Yngste: Mlle. Baretta.]
  
  
  
  
  SOMMERLIV OG FESTER.
  
  
  Grand prix de Paris.
  
  Paris har ligesaavel som London sin Saison, visse Maaneder af Aaret, da
  Befolkningens fine Portion er forpligtet til at lyksaliggjøre Hovedstaden
  med sin Nærværelse, og da følgelig Byens Liv naaer sin højeste Potens.
  Men man er dog ikke ganske saa rigorøs som hos de stive Britter. De kan
  ikke, uden at sætte deres gode Navn og Rygte paa Spil, vise sig i
  Westend-Palæerne en eneste Dag før den 1ste Maj, og de kan heller ikke
  uden Risico for, at de mest kompromitterende Rygter bringes i Omløb om
  dem, atter forlade disse Palæer før netop den 1ste August. Selv for den
  allernobleste Franskmand er derimod et Pariserophold tilladeligt paa
  hvilkensomhelst Tid af Aaret, det kan være ham til Behag. Paris gaar det
  an at foretrække, endogsaa naar "Alverden" er i Nice og Cannes, paa
  Jagtslotte paa Landet, eller i Badevillaer ved Kysten. Men sin Sæson har
  Byen alligevel. Den falder sammen med den Tid af Aaret, da Paris er
  skjønnest. Saasnart de første Foraarsbebudere kommer, kommer ogsaa den
  fornemme Verden hjem fra Rivieraen ved Middelhavskysten. Paris er da paa
  sit Højeste. Den svælger i Fester, den bugner af Luxus. Theatrene byder
  paa Sensationspremièrer, de berømte Virtuoser kommer fra alle Jordens
  Kanter og lader sig høre ved Koncerter, hvor den simpleste Plads er til
  en Louisd'or, der arrangeres straalende Velgjørenhedsmarkeder og elegante
  Bazarer, hvor Grevinder og Hertuginder og Fyrstinder staar i Butikerne,
  den officielle Verden giver sine store Galamiddage, Faubourgernes,
  Pengenes, Kunstens og Litteraturens, ja selv Demimondens Aristokrati
  kappes om at holde Soiréer og Baller hver eneste Aften. Saaledes bliver
  det ved at gaa tre, fire Maaneder paa Rad, indtil endelig det hele
  tumlende Fornøjelsesliv den første Søndag i Juni ender med en
  Slutnjngsfête, der stikker alle de andre, med _le grand prix de Paris_,
  Frankrigs Derbydag, de store Væddeløb paa Longchamps-Sletten.
  
  Denne Dag er efterhaanden bleven en af Paris allerstørste Festdage. Det
  er i Grunden kun Nationalfesten den 14de Juli, der er mere. Og der er
  endda den Ting at bemærke, at ved Nationalfesten holder
  Ikke-Republikanerne sig tilbage for at protestere; til de store Løb
  derimod maa Alle med uden Menings- og uden Standsforskjel. I den fornemme
  Verden har det allerede under Kejserdømmet hørt til god Tone at tage
  Afsked med hinanden ved et Glas Champagne paa Saddelpladsen, før man
  lægger sig paa Landet, og denne gode Tone er med Aarene trængt ud til
  bestandig bredere og bredere Samfundslag. Nu er der knap en sølle Calicot
  længer, der ikke finder Longchampsudflugten nødvendig for at hævde sin
  sociale Position. _Le grand prix_ er den Dag, da alle Parisernes
  Sparegrise, selv den beskedneste Arbejderfamilies, slaas i Stykker. Og
  har man ikke nogen Sparegris, saa har man dog altid en eller anden
  Gjenstand, man kan sætte paa Mont-de-Pitié for at komme med. Man skal til
  Longchamps, hvordan det saa gaar. Det er ikke egentlig for Løbenes Skyld;
  Pariserne sidder der ikke som Englænderne nogen medfødt Sportsmani i
  Blodet. Det er just heller ikke for at more sig; naar man vil være ærlig,
  veed man ganske vel, at Dagens Besvær tidt bliver større end dens
  Morskab, saafremt man da ikke har hele Lommen fuld af Guld. Men man maa
  afsted alligevel. Naboer og Gjenboer, alle mulige Bekjendte er med, saa
  kan man jo dog ikke blive siddende hjemme. Og saa er der ogsaa een Grund
  til. Man giver sine Penge ud paa Væddeløbsdagen i det stille Haab, at de
  skal komme ind igjen med Renter og Rentes Rente. Man vædder. Alle gjør
  det; Sadlepladsens Publikum sætter Tusindfrancsnoter paa Spil,
  Tribunernes Hundredefrancssedler og den store, vulgære Masse paa
  "Grønsværet" Louisd'orer og Femfrancer. Spilleraseriet er en af
  Kræftskaderne ved det moderne Parisersamfund. Det er ikke blot paa
  Børsen, at Alverden gjør Forsøg paa at tjene sig rig i en Haandevending;
  overalt, hvor man kan komme til det, tumler man med ind i den vilde
  Parforcejagt efter de rullende Guldstykker. I de parisiske "Cercles"
  tabes og vindes der ved Baccarat-Bordet Millioner hver eneste Aften, og
  den Del af Befolkningen, der ikke kan betale de Hundrede, to eller tre
  Hundrede Francs aarlig, som det koster at blive Medlem af en saadan
  Spilleklub, rangerer sig da paa anden, billigere Vis ind i Fru Fortunas
  Tilbederlegion. Efter Frokosttid, næsten hele Dagen igjennem, er de
  parisiske Kaféborde fulde af smaa grønne Klædesplader, paa hvilke de
  jevnere Samfundsklasser, helt ned til Arbejderen, vover deres surt
  fortjente Ugeløn i Ecarté; der pareres ved Billarderne, der spilles i
  Smug alle Slags Hasard i ethvert Beværtningslokales Bagstuer, der spilles
  kort sagt af Alle og overalt. Væddeløbsdagen er en velkommen, saa at sige
  med det Officielles Stempel paatrykt Anledning til at tilfredsstille
  denne uhyggelige Passion under exceptionelt fristende Forhold, i fri
  Luft, Menneskemylr og Sommersolskin, omgiven af Festvirvarets
  nervepirrende Ramme. Enhver maa til Bookmaker'nes Boder. Der er Hundreder
  af dem, og de gjør uhyre Forretninger allesammen. Naar det kommer til
  Stykket, er det maaske først og fremmest dem, der gjemmer Alruneæblet,
  som paa den store Væddeløbsdag drager alle Mennesker til
  Longchampssletten.
  
  [Illustration: "Bookmakeren"]
  
  Allerede tidlig paa Morgenstunden begynder Udvandringen. Da det dog
  alligevel skal være Feriedag, vil man gjøre den saa lang som muligt. Og
  desuden gjælder det ogsaa at være betids paa Pletten for at faa en Plads,
  hvor man nogenlunde kan se. Forsynede med appetitlige Frokostkurve sætter
  formelige Hære af Smaaborgerfamilier sig i Bevægelse i Retningen af
  Suresnes. Fra Klokken otte gaar der overfyldte Jernbanetog, Seinedampere,
  Sporvogne og Omnibusser hvert andet Minut. Det er, som om det gjaldt en
  Massestorm paa Mont Valérien. Men de mylrende sorte Striber af
  Menneskemyrer kravler ikke op ad Højen, de følger Trup over Suresnesbroen
  og spreder sig saa og besætter hver Grønsværsplet i Terrænet mellem
  Neuilly, Boulogneskovs-Kaskaderne og Seinen. Der pakker de Kurvene ud og
  holder efter Marchen Siesta i de kølige Skovskygger. De har behov at
  forberede sig til at kunne staa imod Eftermiddagens Trykken og Trængsel
  og Støv og Solhede; allerede før Et maa de sige Farvel til Træerne og
  foretage deres Kapløb ned til Snoren, som indhegner Væddeløbsbanen.
  Samtidig er ogsaa Vognene begyndt at komme rullende. _Grand prix_ er
  Pariserkudskenes store Festdag. De, der nyder den Ære at throne paa
  aristokratiske Selvejerekvipagers Bukke, faar Lov til at stille Husets
  Maximum af Forspands-, Seletøjs-og Kjøretøijs-luxus paa Parade, de
  ordinære Hyrekudske har den Tilfredsstillelse at faa et saadant Maximum
  af Kjørepenge, som de ikke fortjener nogen anden Dag af Aaret. I Reglen
  slaar Bekjendte sig sammen allerede flere Uger i Forvejen for at leje en
  Vogn til de store Løb. Prisen er da noget over et halvhundrede Francs for
  de almindelige Droschker og for Kjøretøjer med et større Antal Pladser i
  Forhold dertil. Men har man ikke været forsynlig og lejet paa Forhaand,
  kan det meget vel hænde, at man paa selve Dagen ikke slipper under det
  Dobbelte. Ved den Slags Lejligheder er en parisisk Droschkekudsk grumme
  lidt medgjørlig. Han farter op og ned ad Boulevarderne og ryster
  overlegent paa Hovedet, selv om man stiller sig op paa Fortovet og holder
  Louisd'orer frem og viser ham. Han tør ikke standse, har engang en af dem
  forklaret mig. Inden den gentile Herre paa Fortovet naaede ud til Vognen,
  kunde en brav Bourgeois springe op og tvinge ham til at kjøre _à l'heure_
  hele Resten af Dagen. Han giver sig ganske rolig Tid, til han kan se sit
  Snit og faa god Ladning. Han veed, at for hver Time, der gaar paa den
  store Væddeløbsdag, stiger Vognene i Pris, til der til Slutning saa at
  sige ikke er en eneste længer at faa indenfor Paris's Fæstningsværker.
  
  Fra Klokken to holder de i endeløse Rækker ned over alle Vejene, der
  fører til Longchamps. Man vilde naa et Tal af over ti tusinde, hvis man
  var i Stand til at tælle dem. Thi fra Klokken to, det Tidspunkt, da det
  første Løb begynder, er Sadlepladsen, Tribunerne, den store
  Grønsværsslette, Alt fuldt af hver sin forskjellige Art af
  Tilskuerpublikum. Der kan være indtil tre hundrede tusind Mennesker
  klumpede sammen paa dette Sted. Man kan overse hele Terrænet fra
  Tribunernes øverste Bænke; det er et Syn, som det næppe nogetsteds paa
  Jorden er muligt at finde et Sidestykke til. Der er her ikke Tale om
  spredte Grupper; det er, som om man vilde tænke sig en vældig,
  uoverskuelig Kornmark, bevoxet ikke med gule Straa, men med
  Menneskekroppe. Vrimmelen er ligesaa tæt, Fladen, der dannes af de mørke,
  hattebeklædte Hoveder, ligesaa sammenhængende kompakt som den, der dannes
  af de bugnende Ax. Hist og her stikker røde Parasoller frem som glødende
  Valmuer; unge Piger er sprungne op paa Vognsæderne og staar der i deres
  lysfarvede Sommertoiletter som blaa Kornblomster eller gule
  Agerkaalsstilke og sætter brogede Pletter i den sorte Mark. Hele Fladen
  gynger og vugger sig som kruset af Vindkast, men ind i Mylren kan Øjet
  ikke se, det kan kun ane derinde en mystisk, æventyrlig Uendelighed af
  muntre, vexlende Folkelivsbilleder, som sætter Fantasien i Bevægelse og
  ligesom fylder Rummet med en kondenseret Essens af Liv og Glæde. Fra
  denne Hovedmasse strækker sig ud, langt, langt bort i det Fjerne, langs
  hele Væddeløbsbanens Snor, tætte sorte Myregange af andre
  Tilskuerklynger; Bakker med rigt schatteret Skovbryn indfatter Billedet,
  over det Altsammen ligger Guldglands af den varme Junisol.
  
  [Illustration: Paa Tribunen.]
  
  Og saa er der Maleriets Forgrund, som man har lige ved Siden af sig. Hver
  af Tribunerne fortsættes forneden af en Enceinte, fyldt med Straastole.
  Ogsaa der er der tætproppet af Tilskuere. Det er den fashionable Part af
  Publikum. Allerede paa Femfrancspladserne opdager man det ene
  extravagante Toilette ved Siden af det andet; paa dem, hvor det koster en
  Louisd'or at komme ind, holder de formelige Saturnalier. Det store
  Finantsaristokratis, stundom den virkelige Faubourgadels Damer med, og de
  store Kokotter overbyder hinanden i Opfindsomhed. Deres Fantasi bryder
  sig ikke om at tage Skjønheden med paa Raad, det gjælder kun at vække
  Opmærksomhed. Om de seer ud som Paafugle og Pappegøjer, er dem
  ligegyldigt, naar der blot bliver lagt Mærke til dem, og de kommer i
  Avisen den næste Dag. De leverer Forestillingens Ouverture, og
  Kappestriden mellem dem kan paa sin Vis være fornøjeligere end Kapløbet
  inde paa Banen. Hvert Øjeblik gaar der som et elektrisk Stød gjennem
  Tribunepublikummet.
  
  [Illustration: Paa "Grønsværet".]
  
  Alle rejser sig op, Beundrings-Ah'er og Vittigheder regner ned rundt
  omkring, man applauderer, man hviner tidt himmelhøjt. Det er et
  Parasolmonstrum i Solbrandsfarver og oversaaet med Fuglereder, man har
  opdaget inde paa Sadlepladsen, en Frøken med Lueforgyldningsbroderier paa
  den hvide Atlaskeskjole eller en havfrueagtig Fremtoning i Sivgrønt:
  sivgrøn En-tous-cas, sivgrøn Kjole, sivgrønne Strømper og sivgrønne Sko,
  Altsammen bedækket fra Top til Taa med en Mylr af ganske smaabitte
  Sneglehuse. Det er kun i Paris, at man ser Sligt, og det er selv i Paris
  kun den ene store Væddeløbsdag, at disse Toilette-Orgier rigtigt kan faa
  Lejlighed til at slaa Gjækken løs.
  
  [Illustration: I Enceinten.]
  
  Signalklokken ringer, Jockeyerne farer ud paa deres stolte, fine,
  adelige, men gyselig magre Væddeløbere. Tribunepublikummet har studeret
  Programmet, det kjender Dyrene paa Jockeyernes Farver, og det raaber
  deres Navne for at gjælde for Sportsmænd, der veed Besked. Men nogen
  overdreven Enthousiasme for de første af Løbene er der dog egentlig ikke.
  De maa mere betragtes som en appetitvækkende _Pièce de rideau_ før den
  rigtige, store Forestilling. Det drejer sig kun om fem, sex tusinde
  Francs, Summer, der paa en saadan Dag er altfor ubetydelige til at kunne
  vække nogen virkelig Spænding. Og saa er der ogsaa det, at man ikke er
  absolut sikker paa, om disse Løb nu ogsaa kan betragtes som rigtig
  alvorlige. Man fortæller om saa megen _"blague"_ ved Smaaløbene, om
  bestukne Jockeyer og Ejere, der med Vilje lader deres Dyr tabe, fordi de
  i hemmelig Forstaaelse med en Bookmaker har store Pareer imod dem. Alle
  mindes Affæren fornylig ved Chantilly. En Jockey blev kastet af og kom
  slemt til Skade, og det oplystes da, at han var betalt af sin Herre for
  at holde Hesten tilbage. Men Dyret havde været stærkere end han; dets
  Instinkt fortalte det, at der var Noget i Vejen, og det skilte sig saa af
  med sin Rytter og sørgede paa egen Haand for at komme ind som Numer Et.
  Der skal gaa mange af den Slags Ting i Svang, veed man, og det svækker
  Interessen. Med _"grand prix"_ derimod er det en anden Sag. Der gjælder
  det baade Æren og Prisen, og den sidste er ikke mindre end hundrede
  tusinde Francs. Det kan pirre.
  
  [Illustration: I Enceinten.]
  
  Der kommer en umaadelig Bevægelse mellem Publikum, saa saare Tallene
  begynder at springe frem paa den sorte Tavle, hvor de Løbendes Numere
  markeres. Alle rejser sig op. _"Assis! assis!"_ brøles og hvines der fra
  Tribunerne, men Enceintepublikummet nedenfor dem tager ikke Notits af
  deres Raab. Damerne springer op paa Stolene og holder deres Kikkerter i
  Beredskab; selv den mest stikkende Sol har de i dette Øjeblik ingen Tanke
  for. "Hvem løber?" det er det første store Nysgjerrighedsspørgsmaal, det
  gjælder om at faae besvaret. Det ene Tal springer frem efter det andet;
  til _"grand prix"_ er der altid ti, femten Konkurrenter mindst, og man
  trækker sig kun grumme nødigt tilbage. Selv om den ikke har nogen Udsigt
  til at vinde, er det dog altid en uhyre Rekommandation for en Hest, et
  Slags Adelsdiplom, at den har været med ved det rigtige store Løb. Man
  kiger paa Programmet, man henter biografiske Notitser om Dyrene hos
  Naboerne rundtomkring. Der er da ingen Overraskelse i Gjære? Der findes
  forhaabentlig ikke mellem Deltagerne i Løbet nogen af de
  hemmelighedsfulde Ubekjendte, som, opdragne i Smug af en
  Førsterangstrænør paa et eller andet fjernt, øde Sted, pludselig dukker
  frem og gjør alle Sportsmændenes Beregninger til Skamme? Man har set
  Sligt ikke saa sjældent endda. Og findes der en saadan Konfusionsmager,
  saa er jo alle Chancer, hvorpaa man har støttet sine Væddemaal, ikke to
  Sous værd. Har man derimod udelukkende med bekjendte Løbere at gjøre, saa
  er det i Regelen muligt at forudse Resultatet med nogenlunde Sikkerhed.
  Der mangler sjælden en stor Stjerne, mod hvilken der kun pareres med
  Enere mod Tiere.
  
  Men hvor bliver den af, denne Dagens Helt? Dens Tal staar endnu ikke paa
  Tavlen. Om der var tilstødt et Uheld! Om den pludselig var bleven
  indisponeret og ikke kunde vise sig paa Arenaen! De store Væddeløbere er
  ømfindtlige som de store Primadonnaer. Ængsteligheden begynder at brede
  sig. De, der har været bag Kulisserne, beroliger imidlertid. Der kan
  umulig være hændet Noget. "Bruce" er kommen fra England med specielt for
  den lejet Extratog, og siden sin Ankomst har den stadig været omgiven af
  en Livvagt paa sex fuldt paalidelige Karle, der med ladte Revolvere har
  vaaget over, at ingen snedig Bandit sneg sig ind i dens Stald, beruste
  den med Brød, dyppet i Vin, eller paa anden Vis gjorde den uskikket til
  at lade sine Evner straale i det skjønneste Lys. Den er sund og frisk,
  glødende af Kampiver, forsikrer de; de har været i Stalden endnu om
  Morgenen. Herrer og Damer seer paa dem med beundrende, misundelige
  Blikke; Hjerterne hører op at banke i Uro. Og der er jo virkelig ogsaa
  dens Tal paa Tavlen. Et højt, tusindtunget Hurraraab hilser det. Men det
  skjæres over paa Midten, Signalklokken klemter, og der bliver i samme Nu
  Stilhed over den store Væddeløbsbane som i Theatret, naar Tæppet hæver
  sig. Alles Øjne vender sig mod Sadlepladsens Enceinte. En efter en i
  Række kommer Jockeyerne ridende ud derfra. De gjør en lille Galopfart for
  at presentere sig ned over Banen en face for Tribunerne. Saa standser de
  foran Dommerestraden, en ny Klemten, og Løbet begynder. Hvor der strækkes
  Hals, hvor der hvines, hvor der vinkes med Lommetørklæder og Hatte og
  Parasoller i Et uendeligt Brøl fylder hele Sletten. Hver Tilskuer raaber
  sin foretrukne Dystløbers Navn og bliver ved at raabe det under hele
  Løbet, som om Hesten kunde høre det, og som om det uvægerligt maatte føre
  den til Sejer, naar det blot overdøvede alle andre. Der kommer de frem
  ved Skovbrynet. "Invincible" er foran! Nej, "Bruce" tager den igjen! Den
  holder sig! Den øger Distancen! Hurra for "Bruce"! Hurra! Hurra! Hurra!
  
  De tager ingen Ende disse Hyldestraab, medens den lykkelige Jockey,
  førende sig som en Heros, promenerer Dagens Sejervinder i Triumf hele
  Væddeløbsbanen rundt. Gommeuxherrer og Sportsmænd paa Sadlepladsen
  flokker sig lykønskende om Ejer og Trænør. Den Første tager ved dette ene
  Løb en halvandet hundrede tusind Francs ind foruden de betydelige Summer,
  Bookmakerne muligvis samtidig har ladet flyde i hans Kasse; den Sidste er
  efter denne Dag Sportsverdenens store Stjerne, til hvis Gunst hele det
  unge Aristokrati bejler mere end til nogen moderne Skjønheds, og hvis
  Tjeneste betales højere end en Adelina Pattis og en Faures Toner.
  
  Efter _"le grand prix_" følger der atter andre, mindre Løb med Priser fra
  sex til femten tusind Francs. Det Hele ender først henimod Aftentid. Men
  Væddeløbsslettens Publikum tyndes ud langt tidligere. Den fornemme Part
  maa se itide at faa fat paa sine Kjøretøjer, der kan gaa Timer, før de
  findes, og den store Hob maa tilbage for fra Stolene paa begge Sider af
  Champs-Elyséesavenuen at være Vidne til det nye Skuespil: _le rétour des
  cours,_ den uendelige Mylr af straalende Ekvipagers Hjemkjørsel i Parade.
  Hele den brede Allée er opfyldt af et ustandseligt Tog, det er en
  formelig Hær af Vogne, og det varer Timer, før Revuen tager Ende. Her
  holdes Hovedmønstringen over Toiletterne; hvert Minut bringer
  Overraskelse paa Overraskelse. Er _"le grand prix"_. Slutningen af
  Parisersæsonen, saa er den ogsaa dens Apotheose. Man vil vise
  Udlændingene sin kjære Stad i al dens Herlighed, før man overlader den
  til deres Indvandring. Fra den første Mandag i Juni har de Lov til at
  fylde den med Rejsekostumér og røde Baedekere, men den store Væddeløbsdag
  skal den være sig selv, være paa Højden af sin Glands og Pragt. Og det
  er den.
  
  Badeliv ved Kysten.
  
  Sommervarmen i Paris er som oftest ingenlunde uudholdelig. Saalænge Solen
  befinder sig paa Himlen, er i Reglen ogsaa Vandslangerne i Bevægelse, En
  hel Hær af Arbejdere er fra Morgen til Aften beskjæftiget med at holde
  Alting vaadt, der bliver sprøjtet og sprøjtet paa Makadamiseringen,
  Husfacaderne overrisles, Gaardene sættes under Vand, Trottoirerne skures
  og vaskes i en Uendelighed. Det giver Friskhed og Kjølighed, saa den
  store Bys Indeklemthed ikke trykker.
  
  Men alle Regler har desværre sine Undtagelser. Af og til, naar
  Temperaturen stiger særlig højt, og Sommeren bliver særlig tør, vil Dhuys
  og Vannes, de to smaa Floder, der forsyner Paris med Vand, ikke længer
  gjøre deres Skyldighed. Saa begynder Paris's Trængselstid. Byen begraves
  i Støv. Som en tæt, brunliggul Taage stiger det op fra de milelange
  Boulevarder og Avenuer. I de første Morgentimer staar denne Taage endnu
  lavt, som om den ikke rigtig selv vidste, hvorvidt den vilde løfte sig i
  Vejret eller løse sig og forsvinde. Men efterhaanden som Byen vaagner,
  efterhaanden som der kommer Folk og Færdsel, med hver ny Vogn og hver ny
  Fodgænger hæver den sig højere og højere. Den ruller ind over Byen i
  voxende Skyer, der breder og breder sig fra Kvarter til Kvarter. Indtil
  henimod Middag kan Solen endnu skinne igjennem dem, saa de tager sig ud
  som en fin, langsomt faldende Regn af smaa Guldatomer. Men Time efter
  Time fortætter de sig. Længere frem paa Dagen er det en fedtet, kvalm,
  okkergul Os, der hyller Alting ind, saa massiv, at man ikke kan se fra
  Lygtepæl til Lygtepæl. Det Hele er forvandlet til et ubegrændset
  askefarvet Hav, i hvilket Mennesker og Vogne, Træer og Huse glider
  sammen. Saa saare man stikker Hovedet ud af Døren, er i det samme Nu
  Hals, Lunger og Brystkasse fyldte med Støv; naar man har gaaet en halv
  Gade ned, seer man ud som en Melmand, vil man sætte sig ved et Kafébord
  paa Trottoiret, maa det først fejes rent med en Kost. De lukkede Fiakrer
  ruller langsomt og bedrøveligt gjennem Gaderne, som om det tommetykke
  graa Lag paa Taget af dem tyngede, saa de ikke kunde komme afsted, over
  de lange Boulevarder er der næsten ikke et eneste grønt Blad at opdage.
  Alle Vinduer og Skodder holdes den hele Dag hermetisk lukkede, men Støvet
  ude fra Gaderne trænger sig gjennem hver lille Sprække og Aabning, laver
  Skyer, lægger sig i Lag overalt.
  
  Paa saadanne Dage er det, at selv de Parisere, for hvem Paris er Alt,
  faaer Sommerrædsel for den store Stad og flygter. De mindre enragerede
  Boulevardtilbedere har allerede taget Vejen afsted før dem. Under den nye
  atheniensiske Republik kræver Vinteropholdet i Paris stadig mere og mere
  enorme Udgifter Sommeren er den Tid, da man sparer op til dem. Under
  Foregivende af, at man har Behov for Landluft, afskaffer man hele det
  store Træn fra Sæsonen, sætter sig paa landlig Diæt og vegeterer i en
  Krog for atter, naar Selskabssalene i Paris paany aabnes, at kunne
  udfolde sin Pragt og Luxus i dem. Det er væsentlig dette Hensyn, der
  allerede strax efter "_le grand prix_" begynder at lægge Paris øde. Under
  de to følgende Maaneder forsvinder dens Beboere mere og mere. I
  Slutningen af Juli er den berøvet saa at sige hele sit "tout Paris", det
  lille Frimurerselskab af udvalgte, ægte Parisere, der til daglig Brug
  ligesom gjennemsyrer hele Staden og giver den dens Fysiognomi. Ikke Spor
  af Elegance eller Chiched; Herskabsvogne og Toiletter er blevne saa
  sjeldne, at de vækker Opsigt, naar de viser sig paa Boulevarderne,
  Droschkekudskene har saa lidt at bestille, at de endogsaa om Søndagen
  formelig plager Folk for at tage dem i timevis. Boulevarderne er halvt
  tomme, mest befolkede med Arbejdere, stønnende Forretningsfolk og
  langsomt drivende engelske Lorder og Misser.
  
  Paris er paa Landet. Man tager til sit Château, naar man har enten et
  virkeligt Château eller en lille, afsides liggende Gaard, hvilken der med
  god Villie kan tillægges dette stolte Navn; man flytter til Villabyerne i
  Omegnen, naar man er nødt til stadig at ture ind i Forretninger, eller
  man rejser til Badestederne ved Bretagnes og Normandiets Kyster. Man gjør
  helst det Sidste; det er mest Fashion.
  
  Disse Badesteder skyder derfor ogsaa mere og mere op som Paddehatte. I
  gamle Dage var der væsentlig kun Trouville; nu tælles de snart i
  hundredevis. Et af de yngste, der samtidig har vist sig i Besiddelse af
  virkelig Livskraft, er Etretat. Det er det, vi vil besøge.
  
  Etretat er voxet meget hurtigt i Vejret. For tredive Aar siden laa der
  paa dette Sted kun et Par enkelte Fiskerhytter, fremskudte Forposter fra
  Fécamp. Men Alphons Karr kom tilfældigvis dertil og opdagede Stedet,
  ligesom en engelsk Lord nogle Aar tidligere havde opdaget Cannes. Karr
  byggede sig en Villa i den lille, lune Dal mellem to høje, hvide
  Skjærgaardspynter, skrev om Stedet, fik sine Venner derud og
  propaganderede saa godt for det, at han nu, naar han kommer dertil, kan
  spadsere gjennem en lang Gade, der bærer hans Navn, og hvor de Handlende
  i deres Butiksvinduer har udstillet alle Paris's Luxusartikler. Foruden
  denne Hovedgade er der et Virvar af Veje, langs hvilke der ligger
  prægtige Landsteder med Haver i den rigeste Mangfoldighed. Etretat og den
  nærmeste Omegn har snart en halv Snes Tusind Beboere. Pariserne og
  Badegjæsterne fra den anden Side af Kanalen, der er blevne kjede af Wight
  og Brighton, har kastet deres Kjærlighed paa det, og et Sted, der tages
  under Armene af saadanne Magter, behøver ikke mange Aar for at komme i
  Flor. I Virkeligheden har Etretat allerede overfløjet de fleste
  normanniske Badesteder. Trouville skræmmer trods de demokratiske Tider
  Folk bort ved et altfor blandet Selskab, og Vandet ved dets Kyst viger
  desuden stadig mere tilbage, saa at man tidt maa kjøre lange Strækninger
  ud for at naa det. Deauville er for aristokratisk og Fécamp for
  provinsielt. Dieppe er vel endnu i Mode, men Parisermoder skifter hurtig,
  og Vinden blæser ad Etretat til. Naar man vil have et Billede af ægte
  fransk Badeliv, skal man for Øjeblikket tage dertil.
  
  Turisten, der kommer for et Par Dage, vil være henrykt. Det stolte Hav
  med dets stadig vexlende Ebbe og Flod, de hvide Skjærgaardsklipper, som
  springer ud i det og danner en Række af mægtige Portaler, mod hvilke de
  herligste Triumfbuer kun er Legeværk, det muntre, brogede Badeliv paa
  Bredden, den friske Luft oppe paa Toppen af de grønne Bakker, Musiken fra
  Kasinoet--alt det vil sætte ham i Begejstring, og han vil uden Betænkning
  erklære Etretat for et Paradis. Men Verden har nu engang kun sjeldent
  Paradiser undtagen for Turister, der kommer og gaar. Og da muligvis En
  eller Anden, som læser denne Skildring, kunde bygge Rejseplaner paa
  Grundlag af den, foretrækker jeg istedetfor Turistens Lyrik at levere et
  Billede af Stedet, som det virkelig er, naar man kjender det.
  
  Ubetinget fornøjelig er selve Badningen. Er man kun vant til at gaa i
  Vandet fra nordiske Badehuse, vækker den Forbavselse i første Øjeblik, og
  det er meget muligt, at adskillige af vore Damer strax efter Ankomsten
  vil erklære, at Sligt kan de paa ingen Maade være med til. I sidste
  Instans bliver jo imidlertid alle den Slags Ting kun en Konvenienssag.
  Hvad alle Mennesker gjør, kan ikke i Længden vedblive at være stødende
  for den Enkelte. Amerikanere, Englændere, Russere og andre Folkefærd
  følger da ogsaa uden Betænkning Stedets Skik og blander sig uden Hensyn
  til Alder eller Kjøn i den brogede Vrimmel af Badende. Der er særlig to
  Tider paa Dagen, da denne Vrimmel præsenterer sig mest malerisk, nemlig
  om Formiddagen umiddelbart før Frokosten og lidt ud paa Eftermiddagen, i
  Timerne mellem fire og sex. Alt, hvad Etretat rummer af Badegjæster,
  befinder sig da paa Skrænten, som fra Kasinoterrassen fører ned til
  Vandet. Under Sommerparaplyer og røde Parasoller lejrer man sig i Grupper
  paa de smaa graalige Rullesten, hvormed Bredden er bedækket, plasker i
  Vandet eller slaas om en Badehytte, hvor man kan klæde sig af og paa.
  Disse smaa Træhuse findes i et Antal af hundrede eller saa omtrent
  umiddelbart nedenfor Terrassen; men i den rigtige Badetid kan man dog
  ofte komme til at staa og vente halve Timer ad Gangen, før man faaer fat
  i en ledig Badehytte. Damernes og Herrernes er ikke adskilte; at en ung
  Frøken staar paa Vagt, naar man kommer op af Vandet, og tinger om Hytten
  efter En, hører til Hverdagsbegivenhederne, ligesaa godt som at en Herre,
  uden at støde den gode Tone, banker paa Døren til en Dames
  Paaklædningsværelse og spørger, om han snart kan afløse hende. Alt gaar
  her paa Badeskrænten for sig fuldstændig _sans gêne._ En Badetur er her
  det Samme som et Rideparti eller en Skovudflugt andetsteds. Om Aftenen
  sætter man i Kasinoets Dandsesal hinanden Stævne til Badningen den næste
  Formiddag. En isoleret Vandgænger hører til de store Sjeldenheder; i
  Regelen er det hele Selskaber af Damer og Herrer, der følges ad og i
  deres Badedragter venter paa hinanden for at tumle i Trup og paa Parade
  ned ad Gangbrædtet over de smaa Rullesten og saa hoppe i Vandet.
  
  [Illustration:]
  
  Badekostumet er for Damernes Vedkommende Bluseliv, tidt holdt sammen af
  et broget Skjærf, Benklæder, hvis normale Længde er til noget nedenfor
  Knæerne, en stor, koket Solhat samt Sandaler.
  
  Trods al sin Simpelhed tillader det dog en Utallighed af Variationer.
  Mellem den bedagede Pebermøs folderige, til Anklerne naaende Dragt af
  sort Merino og den unge, overgivne Amerikanerindes soignerede
  Trikottoilette af lysblaat Uldmusselin, kantet med Guldgaloner, stærkt
  nedringet, uden Ærmer og stumpende ovenfor Knæet, kan man vælge
  Overgangsformer nok, der blotter eller dækker alt, efter hver Enkelts
  Behov og Tilbøjeligheder. Herrerne møder som oftest i stribet Trikot, der
  ender midt paa Laaret. Anseer de sig ikke for præsentable i det Kustume,
  er det dog ogsaa tilladt for dem at skjule Naturens Skrøbeligheder under
  en Blusedragt i Smag med de gamle Jomfruers. Selv i den kan de stundom
  være tilstrækkeligt komiske. Under Vandringen mellem Badehytterne og
  Vandet plejer begge Kjøn at have en Badekappe kastet over Skuldrene; den
  er imidlertid ingenlunde absolut nødvendig, og det er kun Faa, der ikke
  under alle Betingelser lader den flagre, som den vil. Den er mest til for
  Vandringen opad efter Badet. Under dette lægges den helt nede ved
  Bredden, fortøjet med et Par af de største runde Sten, man kan faa fat
  paa, og saaledes, at man strax kan kaste den om sig i det Samme man
  kommer op af Vandet. En Parade efter Badningen forbi det talrige,
  inspicerende Tilskuerpublikum er af let En Bademester forstaaelige Grunde
  ikke hensigtsmæssig uden disse Kapper.
  
  [Illustration: En Bademester.]
  
  Badningen er langt mere et Fornøjelsesparti end en Sundhedsforholdsregel.
  Man bliver ofte indtil tre Kvarter i Vandet, og man bestræber sig for at
  more sig saa godt som muligt. Fra Enden af det høje Springbrædt styrter
  baade Damer og Herrer sig ud paa Hovedet. Herrerne springer Buk over
  hinanden, slaar Kolbøtter over hinandens Ryg eller under Brædtet, vælter
  sig undertiden ud i Klumper paa en halv Snes Stykker ad Gangen og søger i
  det Hele taget paa alle Maader at vise deres Dødsforagt for det vaade
  Element. Ved deres Kunster vil de dog sagtens ogsaa stundom tiltrække sig
  en eller anden badende ung Frøkens Opmærksomhed. Damerne kan i Reglen
  svømme, og de foretager ofte lange Exkursioner ud ad Havet til, sammen
  med deres Kavallerer. Undertiden tager den Skjønne ogsaa Plads i en af de
  smaa, kvikke Joller, der ligger ved Bredden, jager afsted i den, fulgt af
  Herresværmen, og styrter sig, naar hun er kommen langt ud, i Bølgerne,
  for saa at lade deres Favntag bære hende ind igjen. Fartøjets Bjergning
  overlader hun ubekymret til den, der har Lyst til at tage sig af det. De
  Damer, der ikke er indviede i Svømmekunstens Mysterier eller ikke
  dristige nok til at vove sig langt ud, holder sig paa lavt Vand, faar
  Undervisning af Bademestrene eller af nærbekjendte Herrer, overpjadsker
  hinanden med Vand og bliver hvert Øjeblik bange for Bølgerne, som ruller
  hen over dem og slynger dem omkuld eller vælter dem ind mod Land,
  Bølgegangen paa Normandiets Kyst er som oftest ganske respektabel, og de
  Badendes Kamp med den paa det lave Vand kan fremkalde de pudsigste
  Scener, naturligvis stadig ledsagede af Tilskuersværmens højrøstede
  Latter, Tilraab og Vittigheder. Undertiden hænder det ogsaa, at en
  nærgaaende Bølge skyller helt op til de nærmeste Stolerækker og over Hals
  og Hoved jager deres Indehavere op ad Skrænten, samtidig med, at den
  fører Badekapper og Sandaler, som de Badende har ladet ligge mellem
  Stenene, tilbage med sig ud i Havet. Naar Sligt hænder, er der ingen Ende
  paa Latteren, Virvaret og Tummelen. Hver søger at redde Sit, men Ingen
  kan naturligvis finde netop sine Ejendele.
  
  [Illustration: Opgangen fra Badet.]
  
  [Illustration: Paa Rejefangst.]
  
  Den Slags Scener er morsomme. Men det er just ellers ikke let at faae
  Tiden til at gaa, og det er netop en af Skyggesiderne ved Opholdet i
  Etretat, naar det udstrækkes over et længere Tidsrum. Folk, der ligger
  ved et Badested, har i Regelen den Anskuelse af Tilværelsen, at Badeliv
  nødvendigt maa være ensbetydende med Driverliv. Hos Badegjæsterne i
  Etretat synes denne Opfattelse at være bleven til et Dogme. De betragter
  Driveriet som uafviselig Pligt, ikke blot for sig selv, men ogsaa for
  deres Venner og Bekjendte, Naboer og Gjenboer. I en lille Krog som
  Etretat hører Alverden efter en fjorten Dages Forløb uundgaaelig til en
  af disse Kategorier. Den, der har Trang til at bestille Noget, skal
  derfor blive borte fra et saadant Sted; selv om han skjuler nok saa godt,
  at han tager sig noget Alvorligt for, vil det dog blive opdaget,
  betragtet som en Forbrydelse imod den friske Luft og Landliggeriet og
  energisk modarbejdet baade ved theoretiske Forelæsninger og ved praktiske
  Forstyrrelser. Dette kunde endda gaa an, hvis det var muligt at drive
  Maaneder hen i Etretat uden at trættes; men dertil bliver Stedets
  Adspredelser og hele Liv i Længden for ensformige. Det kan være særdeles
  morsomt for en Gang eller to at være med til Yndlingssporten ved disse
  Badesteder, vade i stort Selskab med bare Ben og primitive Kostumer
  omkring mellem Skjærgaardsklipperne og gaa paa Jagt efter Rejer, men det
  er dog den Slags Fornøjelser, som ikke egner sig til at gjentages hver
  Dag. Krocketspillet paa de store Plæner omkring Byen synes at være et
  Privilegium for Englænderne, og Ture op til Bjergtoppene gjør man een
  Gang i tredive Graders Varme, men saa aldrig mere. Skove findes ikke i
  Etretats Omegn, og en Ridetur er en dyr Fornøjelse, da man ikke kan faae
  en taalelig Ridehest at leje under tyve Francs.
  
  Til daglig Brug er man i Virkeligheden saa godt som udelukkende henvist
  til Kasinoet, det vil sige til saadan Noget som en Stump Pariserboulevard
  paa halvtredsindstyve Alens Længde, begrænset paa den ene Side af
  Badeskrænten, paa den anden af en Kafé med de højeste Priser og den
  sletteste Opvartning, der existerer i hele Frankrig, saavelsom af
  Spille-, Læse-, Koncert- og Dansesale.
  
  Næst efter Badetimerne er det Kasinobesøgene, der spiller Hovedrollen i
  Badegjæsternes Tilværelse. Naar man ikke hører til de Millionærer, der
  paa deres Villaslotte udenfor Byen lever i fornem Ro, omgivne af parisisk
  Luxus og alle en storartet Kystnaturs Skjønheder, er man i Etretat ikke
  bedre installeret end i en hvilkensomhelst diminutiv Fiskerlejlighed
  andetsteds. Stundom er man endogsaa værre faren, idet man lever
  indestængt i en lille Kjøbstads snevre Gader, uden Haver og uden Udsigt
  til Havet. Komfortable Hoteller findes ikke. Etretat har endnu kun to
  saadanne Institutioner, der selvfølgelig ikke kan rumme meer end et
  Minimum af de Besøgende. Pluraliteten lejer sig en Lejlighed af den
  Slags, hvor man jager Benene gjennem Sovekammervæggen, naar man vil
  strække sig lige i Sengen. Opholde sig i den Slags Huler meer end højst
  nødvendigt, gjør man naturligvis ikke, og Kasinoet er og bliver derfor
  eneste Tilflugtssted. Hvad enten man vil eller ej drives man ned til det
  paa alle Tider af Dagen. Pariserne spiller Écarté, en meget høj
  Écarté--der tabes og vindes stundom Titusinder paa en enkelt
  Haand--medens Pariserinderne spadserer op og ned ad Boulevardstumpen og
  viser deres Toiletter, eller af og til gjør en Tour ned paa
  Rullestensskrænten for at hente det ikke sjeldent frugtbart
  forhaandenværende Stof til Railleri over, hvor gyseligt den eller den
  tager sig ud i Vandet, og saa sætter sig i Skyggen under Kasinokaféens
  Solsejl for at lade dette Smaarailleri udvikle sig til de forfærdeligste
  Historier om Veninder og Veninders Veninder. Englænderne gaar omkring i
  Jockeyjakke og har Spleen, mens Englænderinderne derimod sørge for den
  almindelige Morskab ved at præsentere sig i hvide Trikotkjoler med
  højrøde Livbaand samt alenlange Sko og sorte Strømper.
  
  Om Aftenen paatager Direktionen sig Underholdningen. Hveranden Aften er
  der Komedie eller Koncert, hveranden Bal. Af og til kommer ganske vist
  Kunstnere som Faure og Mounet-Sully og lader sig høre ved disse
  Koncerter, men til daglig Brug er de hverken bedre eller daarligere end
  Badestedsunderholdninger i Regelen, hvilket alligevel ikke afholder
  Damerne fra at staa timevis i Queue for at erobre en Siddeplads i den
  hede Sal. Til Dandsen er Tilstrømningen ikke mindre. Tilsynet overholdes
  saa strengt, at Damer, hvis Rygte er slet, ikke faaer Adgang, og det
  hører følgelig endnu med til god Tone at indfinde sig ved disse landlige
  Baller. De reglementerede tre Gange om Ugen vandrer hele Ungdommen--og
  meget ofte ogsaa en stor Part af dem, man udenfor Frankrig vilde kalde
  Alderdommen--hjem fra Kasinoballet ligesaa drivvaade, som de om
  Formiddagen er komne op af Badet. Især paa Englænderinderne er der ingen
  stor Forskjel at se, da deres Bade- og deres Balkostume omtrent er ens.
  Naar de møder paa Ballet, sidder kun deres Trikottrøjer lidt mere stramt.
  
  Alt det kan, som sagt, være ganske fornøjeligt at se paa og være med til
  nogle Dage. Men for Uger, ikke at tale om Maaneder, turde det hænde, at
  Adskillige vilde finde det lovlig monotont. Havet ved Normandiets Kyst er
  ganske vist stort og imponerende, men det er ofte trist og melankolsk som
  Normandiets Himmel. Luften skal være styrkende, siger man, men Alverden
  gaar dog omkring og klager over Vejret; paa Skjærgaardsklipperne voxer
  der hverken Blomster eller Blade, og de lange, grønne Bakkeskraaninger
  ender med at blive ensformige, naar man gaar og kiger paa dem Dag ud, Dag
  ind. Man skal tage til Etretat som Turist for nogle Dage. Saa morer man
  sig kosteligt over at se "tout Paris" gaa og tumle om mellem Rullesten
  paa Kysten. Men naar man har plukket Buketten af dette Kuriosum, saa skal
  man flyve afsted igjen. Boulevardstumpen foran Kasinoet er for lille til
  aldrig at blive kjedelig, men for meget Boulevard alligevel, til at man
  kan bilde sig ind, at man er i Naturen.
  
  Nationalfesten.
  
  Siden Verdensudstillingen 1878 har det republikanske Frankrig hvert Aar
  ved Midsommertid sin store nationale Festdag svarende til, hvad
  Napoleonsdagen var under Kejserdømmet. Et helt Aarti omtrent havde Paris
  baaret Sorg efter Krigen og afholdt sig fra alle offentlige Forlystelser.
  Men saa kom den stolte 1ste Maj, da Kæmpeværket paa Marsmarken stod
  færdigt og aabnede sine Porte for de Fremmede, der strømmede til fra alle
  Jordens Egne. Fredens Gjerning havde læget Krigens Saar. Paris var atter
  sig selv: Verdens beundrede, lokkende Metropol, Mekkastaden for
  Turisternes Pilgrimsfarter og Maalet for alle de Hjemmeblivendes Længsler
  og Drømme. Den Dag blev Sorgen lagt i Frankrigs Hovedstad og over hele
  Landet. Festens Faner kom frem igjen og pyntede den mylrende By,
  Marseillaisens Toner foer tusindstetnmigt jublende, elektriserende
  gjennem alle Gader. Den 30te Juni fulgte efter, Nationernes Fest,
  Verdensdronningens Gallaceremoni for de Hundrede-Tusinder, der havde
  samlet sig til Turneringen ved hendes gjenfødte Hof. Siden den Tid fejrer
  den franske Republik hvert Aar sin Fødselsdag. Den har valgt dertil den
  14de Juli, Aarsdagen for Stormen paa Bastillen, Indvielsesdagen for den
  store Revolution, hvis Arv den har taget, og hvis Gjerning den
  fortsætter.
  
  Denne nationale Fest holdes over hele Landet, i enhver Provindsstad og
  hver Landsbyflække, men hvor store Anstrengelser man end gjør sig
  allevegne, bliver det dog, selv Alt tilsammentaget, Ingenting mod Paris's
  Fest. Pariserne har en Evne til at kunne arrangere Fester som intet andet
  Folkefærd i hele Verden. Ingen anden By er en saa vidunderlig hurtig.
  Leder for Stemningens Elektricitet som Paris, ingen anden udstyret med
  dens Midler til at kunne pynte sig i Fest, ingen anden Befolkning først
  og fremmest begavet med det samme Sind som Pariserne til at kunne vælte
  alt Muligt af sig og fornøje sig som Børn i uskyldig, overstrømmende
  Glæde. Disse Egenskaber maa ved enhver ny Lejlighed føre til nye,
  storartede Manifestationer; de vil blive ved at gjøre det, hvor gammel
  end Nationalfesten bliver.
  
  [Illustration: Lygter hænges op.]
  
  En hel Uge allerede forinden den fjortende begyndes der baade af de
  offentlige Myndigheder, og af Private paa Stadens Udsmykning. Overalt
  tømrer og hamrer man, hænger Lygter op, bygger Æreporte, rejser
  Mastetræer, pynter Huse og kjøber Flag først og fremmest. Trikolorhavet
  voxer og voxer, indtil Byen til Slutning formelig er druknet under det.
  Pariserne flager ikke, som man gjør det i mindre extravagante nordlige
  Egne af Verden. De hænger Faner ud af hvert eneste Vindue i hvert eneste
  Hus, de pynter Façaderne med tætsammenpakkede Emblemer af dem, de spænder
  dem som Theatersoffitter tværs over Gaderne fra Tag til Tag, der hæver
  sig ved hvert tyvende Skridt kolossale Master, hvorfra Faner vajer i
  Snesevis. Selv den fattigste Arbejder i Belleville stikker sit Flag ud;
  de store Nouveauté-magasiner sælger dem for et Par Francs Stykket, og det
  er der i Paris Ingen, som ikke har Raad at betale for at kunne være med
  til at fejre Nationalfesten. Men for Parisernes extatiske Begejstring er
  ikke engang dette Flaghav nok. Butikernes Vinduer udstiller slet ikke
  Andet end trikolorfarvede Salgsgjenstande. Det kjøbende Publikum svælger
  i trikolore Kjoler, trikolore Damehatte og Herrekaskjetter, trikolore
  Strømper og trikolore Halstørklæder, trikolore Vifter og Lommetørklæder
  og Dukker for Børn; alt Muligt, hvad der sælges, maa, nåar
  Nationalfestdagen nærmer sig, være trefarvet, selv Herrernes Seler og
  Damernes Korsetter. Man er ikke nogen god Borger, naar man ikke er
  trefarvet indvendig saavel som udvendig. Ikke engang Heste og Vogne gjør
  en Undtagelse fra Regelen; de stakkels Dyr farer afsted med hele Hovedet
  druknet i diminutive Flag, og der er ikke en Omnibus, uden at der vajer
  mindst fire Nationalbannere fra dens fire Hjørner. Nogle Droschkeejere
  maler selve Vognene blaa, hvide og røde, pynter Kudskene med trefarvet
  Liberi og anskaffer sig trefarvede Dækkener til Hestene. Samtidig er
  Gaderne overspændte med et saadant Væv af Guirlander og Blomster, at man
  i de snevre af dem slet ikke kan se Himmelen. Det er netop dem, der i
  Regelen er de rigest pyntede, og Alt, Tage, Mure og Vinduer, er da
  forsvundet under Løv og Farver, ja selv Trappegange og Gaarde pynter man
  med trikolore Papirsstrimler og med højst primitive trikolore
  Vaabenskjolde. Er der et Rum paa ti Kvadratalen, hvor der ingen Flag og
  ingen Dekorationer findes, bliver Folk staaende stille og spørger
  hinanden, hvad der kan være i Vejen. Selv Sælgekonernes Frugt- og
  Légumevogne maa holde Nationalfest, hvis de ikke vil tabe de gode
  Republikanere, de har til Kunder. Paa alle Damelivstykker og i alle
  Herreknaphuller seer man "la fleur nationale". Arbejderne anskaffer sig
  trikolore Lærredshuer, og Damerne anbringer trefarvede Fjer i deres
  Hatte; Børnene gjør man trefarvede fra Top til Taa.
  
  Og saa oprinder da selve den 14de Juli. Paris er underlig paa en saadan
  Dag. Den skifter lige fra Morgenstunden Karakter, saa at man ikke kan
  kjende den igjen. Det sædvanlige Liv er borte og erstattet af et helt
  nyt. Paa de andre Helligdage, selv paa de store af dem, gaar Handel og
  Færdsel sin vante Gang. Først henad Aften, naar Forstædernes Beboere gjør
  deres Spadseretur ned paa de store Boulevarder, kommer der lidt af
  Søndagspræget over Byen. Men paa Nationalfesten er det anderledes.
  Hvorsomhelst og paa hvilkensomhelst Tid af Dagen man sætter sin Fod i
  Gaderne, mærker man, at der er noget Aparte over Staden. Der er først og
  fremmest en ganske ejendommelig Fred. Alle Butikker uden Undtagelse er
  lukkede, de store offentlige Haller, hvor man flere Dage i Forvejen har
  gjort endnu mere omfattende Forberedelser til Festen end alle andre
  Steder, de er nu rømmede for deres Boder og forvandlede til vældige,
  guirlandebehængte Sale, hvor om Eftermiddagen Dandsen skal tage sin
  Begyndelse. Der arbejdes ikke paa noget Værksted, selv Posten standser
  sin Virksomhed fra Klokken elleve om Formiddagen. Efter den Tid tømmes
  der ingen Brevkasser og uddeles ingen Breve; Postbudene drager i store
  Klynger med hinanden under Armen gjennem Byen og synger Marseillaisen,
  yderlig fornøjede over Fridagen, den eneste, de har Aaret rundt. Den
  rastløse, travle Tummel er borte. Folk driver ganske langsomt,
  skikkelige, søndagspyntede Grupper med en Mylr af Børn, og de standser
  hvert Øjeblik for at kige paa Flagpynten og Transparentbillederne, der
  skal illumineres om Aftenen. Af og til flokker man sig sammen midt paa
  Gaden. En af de talløse Foreninger for Instrumentalmusik har stillet sig
  op der omkring et Stativ, der bærer et trikolordrapperet Republikhoved
  med frygisk Hue og flankeres af Foreningens medaillebehængte Faner. Man
  opfører Koncert, og unge begejstrede Mænd holder Taler til Forsamlingen
  mellem Numrene. Pludselig bliver en lille Pige, klædt paa som
  Frihedsgudinde, løftet op over Massen, og man raaber Vivat for hende. Men
  over det Altsammen, selv midt i Tummelen, er der den samme fredelige
  Søndagshøjtidelighed, en absolut Fornemmelse af, at man er ude i den
  dejlige Sommersol for at hvile sig efter Hverdagsslid og for at have det
  hyggeligt og rart. Pariserne er ganske overordentlig elskværdige paa
  denne Dag. Man ler til hinanden og vexler smaa gemytlige Bemærkninger med
  hinanden i Forbigaaende, som om man var gode Venner, der mødtes, man gaar
  omkring med en underkuet Trang til at sladre og til at være forekommende,
  og man griber med Begjærlighed den mindste Lejlighed, ved hvilken den kan
  give sig Luft. Man gaar saa vidt, at man rømmer sin Plads for hinanden i
  Queuen ved Omnibusser og Sporvogne, og det vil sige Meget.
  
  [Illustration: Forberedelse til Nationalfesten i Hullerne.]
  
  Thi henimod Ellevetiden skal hele Paris afsted ud ad Longchamps til, hvor
  den store Revue finder Sted om Eftermiddagen Klokken to i Overværelse af
  Republikkens Præsident og med de officielle Tribuner fyldte af alle de
  Notabiliteter, som Byen har kunnet holde tilbage efter _grand prix_. Det
  er, i hvert Fald for Damernes Vedkommende, ikke overdrevent mange. Der er
  uhyre sparsomt med Toiletter derude, Revuen er Longchampsslettens store
  populære Fest. Men den er ogsaa populær tilgavns. Den Part af Paris's
  Befolkning, som paa denne Dag undtagelsesvis kommer paa Farten, er den
  tarvelige Verden, som ellers hele Aaret rundt sidder flittig, hjemme ved
  Arbejdet, og den er altid ellevild af Begejstring over at se sine
  Soldater. Paa selve Revuesletten gjør den ikke synderlig Spektakel; den
  staar taalmodig og lader sig stege af Solen, medens de tyve, tredive
  tusinde Mand defilerer, og bryder kun engang imellem ud i et pænt,
  anstændigt Hyldesttilraab, naar en for dens Hjerte aldeles uimodstaaelig
  Deling drager forbi: Saint-Cyreleverne, Pompiererne eller et saadant
  Korps. Men paa de smaa Kaféer i Suresnes, Saint Cloud og deromkring, hvor
  Soldaterne trækker over, naar de har defileret forbi Præsidenttribunen,
  der giver man til Gjengjæld det glade Humør saa meget mere overgivent
  frit Løb. Parisermylren og Pariserlystigheden er i disse Timer derovre
  paa den anden Side Boulogneskoven.
  
  Byens store Hovedaarer bliver tommere og tommere, jo længere man kommer
  ud paa Eftermiddagen. Den Part af Befolkningen, der ikke er i
  Boulogneskoven, klynger sig sammen paa Pladser og Squarer, hvor
  Orphéons-Foreningerne giver Koncert, eller i asfaltbelagte, stille
  Sidegader, hvor Kvadrillerne har taget deres Begyndelse allerede
  umiddelbart efter Frokost. Vandrer man ved Middagstid ned over de store
  Boulevarder, vil man knap tro, at det er dem. De ligger endeløse foran
  En, fejede rene for al den brogede Færdsel, som ellers tumler afsted over
  dem. Der er ikke en Vogn at se, saa langt Øjet kan naa. Efter Klokken sex
  er al Kjørsel i Gaderne forbudt, og Kudskene har sørget for at tage sig
  saa godt betalte om Formiddagen, at de ikke finder nogen Gene ved at
  holde sig Ordren efterrettelig. I de til Boulevarderne stødende Sidegader
  drager man sig med ægte Pariserhumør og i ægte Feststemning den sjeldne
  Lejlighed til Indtægt og flytter Middagsbordet midt ud paa Gadeasfalten.
  Der sidder hele Familien under aaben Himmel og krydrer Festmaaltidet med
  en Tilgift af frisk Aftenkølighed, og en Hærskare af smaa italienske,
  guitarspillende og dandsende Piger leverer for et Par Sous Underholdning
  dertil. Ingen bliver staaende og seer paa det, som man vilde gjøre
  andetsteds; den Slags Indfald forekommer Folk i Paris at være en ganske
  naturlig Ting.
  
  Befinder man sig imidlertid et Sted paa Boulevarden, hvor man netop ikke
  kan kige ind til en saadan Pariseridyl, kan man let komme paa
  besynderlige Tanker. Foran En ligger den lange, øde, graa Vej, allevegne
  omkring seer man Faner og patriotiske Symboler, paa Afstand hører man
  Trommehvirvler, underlige uharmoniske Horntoner og en uafbrudt Knalden og
  Plaffen. Det er som et Bombardement; saadan, kommer man uvilkaarlig til
  at tænke sig, maa Paris have set ud under Belejringen. Og dette
  Bombardementsindtryk forstærkes kun, naar man drejer ind i en af de
  Gader, der fører bort fra Centrum. Politipræfekten udsteder stadig
  Plakater, ifølge hvilke den saa yndede Afbrænding af smaa Sprængbomber og
  andre Fyrværkerisager hører til de ikke engang for et Folk, der morer
  sig, tilladte Adspredelser. Men Pariserne anerkjender paa Nationalfesten
  Ingenting som forbudt og bryder sig ikke om Politiet. Dette er paa sin
  Side saa fornuftigt midlertidig at suspendere sine Forretninger og holde
  Ferie ligesom Postbudene. Kun ganske umaadelig sjældent seer man en
  enkelt Betjent i Gaderne, og er han der, er han ikke i Funktion. Det er
  blevet slaaet fast som Regel ved den parisiske Nationalfest, at
  Befolkningen selv agerer Politi, og hidtil har det ikke været forbundet
  med Ulemper. Da nu Befolkningen ikke har Noget mod Sprængbomber,
  tvertimod, saa faaer de Lov til at rase saa galt de vil, og det er
  undertiden ganske forfærdelig galt. Efterhaanden som man kommer op mod de
  ydre Boulevarder, op til Arbejderkvartererne, hvor Aftenfesten bestandig
  har sin mest støjende og overgivne Karakter, blændes og døves man
  fuldstændig af disse Raketter, Sole, Sværmere og Bomber, der farer ud fra
  hvert Vindue og hver Gadedør med Tilbehør af Artillerisalver. Her er der
  alt Andet end øde. Menneskeflokken mylrer som Myrer afsted midt i
  Ildregnen. Hvergang det plaffer og sprutter, hviner Folk himmelhøjt af
  Fornøjelse. Faaer de Fyrværkeriet i Ansigtet selv, bliver de jo nok
  yderlig fortørnede et Øjeblik og farer med vældige Eder over mod den, der
  har brændt det af, som skulde det gaa paa Livet løs. Men det varer kun et
  halvt Minut. Naar han pænt har afgivet sin Undskyldning og erklæret, at
  han ikke har gjort det med Villie, forsvinder Vreden igjen ligesaa
  hurtigt, som den kom. Godmodigheden ligger paa Bunden her som overalt paa
  den glade Nationalfestdag.
  
  Hele Staden over begynder ved Mørkets Frembrud Illuminationshavet at
  sende sine Strømme ud i alle Retninger. Det breder og breder sig,
  gigantisk som Paris selv. Der er ikke den fjerneste Krog af Kæmpebyen,
  hvor det ikke naaer hen, selv det milevide Terræn paa den anden Side
  Fæstningsværkerne, over hvilket Paris spreder sine yderste Forposter,
  selv det har sin Part af Aftenens Feeventyrs-Fest. Men paa enkelte Steder
  koncentrerer Anstrengelserne sig. Snart er der over de store Boulevarder
  mellem Mastetræer, der følger efter hinanden for hver tredie Lygtepæl,
  trukket prægtige Gaskroner, fem i hver Række, snart er det en af de
  offentlige Pladser, hvor en ny Statue afsløres i Tusind-og-en-Nats-Glands
  af elektrisk Lys og bengalske Blus og trefarvede Illuminationsguirlander,
  slyngede mellem hinanden saa tæt som Lianer, snart atter er det Boulogne-
  eller Vincennesskoven, der er valgt til Festens Centrum. Inde i Krattet
  hænger Tusinder af røde Papirslanterner og tager sig ud, som om Buskene
  bar store, forunderlige, fosforiserende Frugter, paa Søerne vrimler det
  af Smaafartøjer, overhængte med kinesiske Balloner, Raketternes og de
  farvede Fyrværkeribombers uophørligt dryssende Regn falder som Myriader
  af Stjerneskud ned over Vandet, og det elektriske Lys, der straaler ud
  allevegne inde fra Træernes Tykning, lægger sit dagklare, fantastiske
  Skjær over det Hele og fuldender Illusionen af, at man vandrer i en
  fortryllet Skov. Gjennem hele Avenue de Champs-Elyssées er der mellem
  Træerne trukket dobbelte Rækker af Gasguirlander med mælkefarvede Kupler,
  og de samme hvide, skinnende Perlesnorsrader fortsætter sig som et Net ud
  over den umaadelige Concordeplads og oversvømmer den med Lys, mens
  farvede elektriske Blus kaster deres magiske Skjær ind i Fontænerne paa
  begge Sider af Obelisken. Tuilerianlæget er blevet en Aladdinshave med
  store, straalende koulørte Frugter paa alle Træerne, Kirkernes Spir rager
  op som flammende Kæmpefakler, om alle de offentlige Bygningers
  arkitektoniske Linier slynger Gasguirandolerne sig og forvandler dem til
  Fepaladser i Lueforgyldning. Vidunderligt er der ved Seinen. Saa langt
  man kan se, spænder Broerne sig over Vandet snart i gylden
  Gasillumination, snart i hemmelighedsfuld dæmpet Taageglands af røde
  orientalske Lygter, paa Floden selv glider de smaa Dampere saa tæt
  behængte med Illuminationspynt, som var de byggede kun af farvede
  Balloner, og Flammestraalerne fra Palaierne paa Quaien spejler sig i det
  mørke Vand som tusindslynget Guldfiligran. Overalt er Paris druknet i Lys
  og Flammer, allevegne krydses den mørkblaa Nathimmel af Raketter fra de
  sex Kæmpefyrværkerier, som Municipalraadet i Aftenens Løb lader afbrænde
  fra højtliggende Punkter af Byen.
  
  Ejendommeligst og mest parisisk er dog, hvad Smaaborgerne præsterer i de
  snevre Handelsgader i Midten af Byen og ude ad Forstæderne til. Paa begge
  Sider langs Fortouget er der bygget Espalier af ganske smaa farvede
  Glaslygter, føjede sammen i trikolort Arrangement til en lang,
  løvganglignende Allée af Portal ved Portal, lukket for begge Ender med
  store Soldekorationer i samme brogede Lygtebygning. Eller ogsaa er der
  paa selve Husenes Façade hængt kulørte Papirslanterner op, der dækker
  hver eneste Mursten, saa det seer ud, som hele Huset var bygget af dem.
  Ud fra Taget skyder der samtidig lange Stænger, som bærer Buketter af
  illuminerede Papirsblomster, de hænger paa Snore over Gaden, og de gløder
  som store St. Hansorme i Laurbærbuskene, hvormed man til Overflod har
  fyldt Fortouget. Uafbrudt stormer Skarer af marseillaisesyngende Mænd og
  Kvinder med Lanterner i Form af kæmpemæssige Konvolveler afsted gjennem
  disse Gader, røde og blaa bengalske Blus kaster deres fantastiske Skjær
  over Mandfolkenes frygiske Huer og over Fruentimmernes store, trefarvede
  Kokarder paa Haaret, Sværmerne, der sendes ud fra Husenes Vinduer,
  drysser deres Ildgnister som Konfettiregn ned over Mængden. Nu mærker
  man, at Pariserne er i Paris igjen. Alle de to Millioner er paa Farten,
  og Masser af overfyldte Jernbanetog har i de sidste otte og fyrretyve
  Timer bragt en lille en til i Reserve ind til den festpyntede,
  festdrukne, fristende, forunderlige Hovedstad. Fra Ende til anden er den
  en tumlende, overgiven, uendelig Markedsplads. Alle Torve er blevne til
  Dandsesale, alle Fortouge udenfor Kaféerne til Vauxhalshaver med
  mylrende, lystige Gilder. Langs de ydre Boulevarder, fra Place du trône
  hele Kredsen rundt lige til Batignolles, paa den venstre Seinebreds
  Boulevarder, ja selv midt inde i den fine By, paa Théâtre-français- og
  Børspladsen holder man _fête foraine_. Hvor den er karakteristisk for
  Pariserne! De morer sig med Ingenting. Den blotte Bevidsthed om, at det
  er Fest, gaar dem til Hovedet og beruser dem med Jubel. Deres
  Yndlingsfornøjelse er Karusellerne. Der er en for hvert tiende Skridt
  over hele _fête foraine_-Bæltet, og man staar i Queue ved dem allesammen
  for at komme op paa Træ-Bucefalerne. Øjnene straaler, man leer og hviner
  af Glæde, mens man strækker Brystet frem og stikker efter Ringen, og mens
  Udraaberne hyler de fingerede Stationers Navn, som man farer forbi. Der
  er en vittig Kronikør, som engang har sagt, at hvis han blev Regering i
  Frankrig, vilde han begynde med at udstede et Dekret, lydende paa, at
  Karusselhestene skulde være i permanent Rotation paa alle Pladser og
  Squarer. Naar det var gjort, kunde han rolig lægge Hænderne i Skjødet.
  Intet Oprør vilde nogensinde banke paa hans Dør, thi de nationale
  Lirekasser vilde standse Insurgenterne, og de nationale Karusselheste
  vilde vide at dreje Opinionen til hans Fordel. Ved Siden af Karussellerne
  er der Barakker med hele Theatre, hvor man opfører store patriotiske
  Skuespil i mange Tableauer. Der er et af dem, "Børnene fra 93", som
  stadig gjør stormende Succes. Jeg har kun set de sidste Tableauer, men de
  er mageløse. Saavidt jeg kunde skjønne, hang Stykket ikke sammen, men
  fremstillede i skjønsom Afvexling Billeder af den store Revolutions
  Historie. Det ene var en Scene mellem en hel Bunke Østerrigere og en
  fransk Soldat. Østerrigerne vilde have ham til at forraade hans Generals
  Planer, og da han ikke vilde det, skulde han skydes. Men Franskmanden jog
  dem under Tilskuernes Jubel paa Flugt allesammen med et Gevær i den ene
  Haand og en Feltkjedel i den anden. Saa kom der et ganske lille Tableau,
  hvor et Barn laa paa Dødslejet; det var død, forklaredes der, fordi dets
  Moder ikke havde villet raabe "Leve Republikken". Og endelig endte den
  hele Komedie med et Tableau i bengalsk Belysning, hvor Østerrigerne og
  Franskmanden og den antirepublikanske Moder og det døde Barn allesammen
  stod og viftede med Palmegrene op til en Republikstatue med frygisk Hue
  paa Hovedet. Da det var forbi, fik Østerrigerne og Franskmanden Trommer
  om Livet og stillede sig op udenfor Theatret og raabte ind til en ny
  Forestilling.... Hvor man kommer hen, døves Ørerne af saadanne Svadaer,
  for hvert Skridt maa man standse og høre paa disse uforlignelige
  oratoriske Virtuosstykker af Udraabere til Menagerier og Marionettheatre
  og elektriske Fruentimmer og Fiskemænd og Kæmpekvinder og Somnambuler, af
  Markskrigere, der faaer et nyt Tandpulver til at blive en
  verdensomvæltende Opfindelse, eller af Kroupierer i Skjorteærmer, der
  byder ind til Spil, ved hvilke Ingen kan tabe og Alverden vinde Formuer.
  Grupperne flokker sig, man trænges og ler og siger Vittigheder. Og stadig
  farer der Sprængbomber ind, hvor Mylren er tættest, og syngende og
  trommende og trompetende Processioner drager forbi med kulørte Lygter paa
  Hattene. Skjænkeværterne stiller hele Fade med Vin ud paa Gaden og lader
  dem strømme for hvem der vil drikke, Spækhøkeren ved Siden af vil ikke
  staa tilbage og kaster trefarvede Æg i Grams til hvem der vil gribe.
  Paris holder Fest! Tre Millioner Mennesker tumler mellem hinanden med
  Følelsen af, at idag er Alting tilladt, idag maa man vende Verden paa den
  anden Ende, om man har Lyst. Man hviner og jubler og jodler, men man gjør
  ikke en Kat Fortræd. Hele Natten igjennem er Byen i Delirium. Men naar
  Morgenen kommer, er der Ingenting sket alligevel, som den Besindigste
  kunde ønske usket. Beruset af Fanehavets Farver og af Illuminationens
  Glands i deres straalende, vidunderlige Fester har Pariserne moret sig og
  været, hvad de er, naar de morer sig, hvad de er inderst inde paa Bunden
  af deres Natur: store, godmodige, elskværdige Børn.
  
  Sommer-Søndage ved Paris,
  
  Udenfor Fæstningsværkerne, i et Bælte, der snevrer sig ind hist og her,
  men vider sig ud paa andre Kanter til flere Miles Brede, strækker sig
  rundt om hele Paris et Overgangsdistrikt mellem Land og By, som Pariserne
  kalder _La banlieue_. Det har Landets friske Luft og grønne Sommerpynt,
  men det har den bymæssig arrangeret mellem Boulevarder og Alleer med
  Navnebrædt paa Hjørnerne, Sporvognsskinner og Gaslygter. Det er Omegnen,
  der i Tidens Løb er bleven inkorporeret af selve Staden. De forhenværende
  Smaalandsbyer er blevne til Arbejderforstæder, Markerne mellem dem
  stykkede ud til Byggegrunde, paa hvilke der har rejst sig Landsted ved
  Siden af Landsted, forbundne ved Haver og Parker til et stort,
  sammenhængende Villakvarter, et solbadet, farvebroget Sommerparis udenom
  den graa Kæmpeby.
  
  Her er Pariserens forjættede Land. Et Hus og en Have i Banlieuen er
  Endemaalet for al hans Stræben, den lokkende Belønning for et Livs Slid,
  Lykken saa stor, som han kjender den.
  
  For at naa den arbejder og arbejder han og paalægger sig alle Savn. Selv
  efterat hans Bedrift har gjort ham til en velstaaende Mand, lever han i
  et Hul uden Luft og Lys, under sig ingen Luxus og ingen Hvile. Saalænge
  "Renten" ikke er tjent indtil den sidste Hvid, er han i Arbejdsdragt fra
  Morgen til Aften. Men kommer saa endelig den store Dag, da han har Summen
  fuld og rund, siges der ogsaa for bestandig Farvel til Butik og Værksted.
  Han kjøber sit "Terrain" og drager med Kone og Børn til Banlieuens
  Kanaan. Hans Ærgjerrigheds Higen kan have stilet højere eller lavere, alt
  efter den Klasse af Samfundet, han hører til, men i Kubikmetre kan den
  altid maales.
  
  Denne Kolonisation af en stille, vegeterende Menneskerace, for hvem
  Livets Uro er endt, som hygger sine Haver og poder sine Pæretræer og
  forresten lader Verden sejle sin egen Sø, den lægger over Banlieuebæltet
  en Grundstemning af stor Hvile og forunderlig Fred. Verdensstadsfeberen
  gaar af En i det Samme man sætter sin Fod udenfor Paris's Porte, Luften i
  de lange, ligesom slumrende Alleer er fyldt med noget Blødt, Bedøvende,
  en sind- og tankeberoligende Essens af Rentier-Velvære. Heller ikke
  Landliggerne gjør noget Skaar heri. De maa betale deres Sommerotium i en
  møbleret Banlieuelejlighed saa dyrt, at de føler sig moralsk forpligtede
  til at vegetere tilbunds. Men ved Siden af denne faste og fluktuerende
  Befolkning er der de nomadiserende Gjæster, Søndagspublikumet, som kun
  kommer for nogle Timer, og som kommer for at more sig, den lange Skare af
  smaa Bestillingsmænd, som aldrig naaer op paa "Rentens" grønne Gren,
  eller af smaa Haandværkere og Handlende i de unge Aar endnu, da Slidet
  først lige er begyndt. De er til daglig Brug bestandig ved deres
  Gjerning, Uger, Maaneder igjennem uden Hvile. Det er en stor Vildfarelse,
  naar man bilder sig ind, at Pariserne altid er paa Farten for at more
  sig. Tvertimod, intet andet Folkefærd er saa sparsommeligt med sine
  Fornøjelser som de. Kig ind i Portnerens Celle, Han er i Regelen
  Haandværker ved Siden af, Skrædder, Skomager eller Sligt. Man finder ham
  ved sit Arbejde fra Solen staar op, til han henad Midnat gaar i Seng for
  at unde sig den Smule Søvn, han kan faa, naar han hvert Øjeblik skal
  trække i Snoren, som lukker Porten op for Natte-Efternølerne. Kig ind i
  Blanchiseusens Stue. Hun holder ikke Kaffeselskab eller Faddersladder med
  Naboerne; man vil Dag ud og Dag ind til et hvilketsomhelst Klokkeslet
  finde hende uforanderligt paa samme Plet, ved sin Vaskebalje eller
  Strygebrædt. Besøg de smaa Butiker. Ejeren, hans Sønner og Døttre staar
  ved Disken uafbrudt, og Ingen af dem forlader maaske Maaneder igjennem
  deres Plads undtagen de Par Øjeblikke, da de skiftes til at gaa ind i
  Værelset ved Siden af og sluge Maden i sig. Man har ingen
  Helligdagsanordning, og man laver sig ingen selv. Hver Fridag, der tages,
  bliver kjøbt med Opoffrelse af Indtægt, og den tages derfor kun sjelden.
  Men river man sig endelig løs engang og gjør et "_partie de campagne_",
  saa skal det følgelig ogsaa være Fest tilgavns. Livslysten har sparet sig
  op, mens den sad stænget inde saa længe; den maa nu have Luft i en
  Udladning, der kan forslaa.
  
  Saa fyldes da Banlieuebæltet i Følge med disse Landtours-Gjæster og til
  deres Behov med en Rummel og Tummel uden Ende. Allevegne er der _fête
  foraine, bal champêtre_, Kavalkadeoptog, Rosenbrudskroninger, Regattaer,
  en Invasion af Fornøjelsesvirvar og Fornøjelseslarm _à grand orchestre_.
  Men underligt nok, den glider ind i den stille Banlieuestemning uden at
  skurre; man er vant til Kontraster, man kommer fra deres eget souveræne
  Kongerige, man vilde savne dem, hvis man ikke fandt dem igjen herude
  under andre Former. Disse Kontraster er det just, der gjør Banlieuen saa
  ejendommelig parisisk. Bestandig skifter Karakteren, det er en broget
  Vexlen af Kaleidoskopbilleder, man bliver aldrig kjed af den.
  
  Hovedstederne, hvortil der tures ud, har desuden i Regelen ogsaa hver sin
  Specialitet. Versailles og Saint-Cloud har deres _grandes eaux_", de
  vidtforgrenede Springvandssystémer, der hørte med til Le Nôtres
  Parkanlæg, og som endnu paa bestemte Sommersøndage sender deres taarnhøje
  Straaler op over de store Plæner, paa hvilke i tusindfoldigt Mylr Grupper
  af beundrende Smaaborgere har lejret sig. Bougival har sin _Bains-mixts_,
  hvor de smaa Kokotter og Butiksdandyerne kopierer Trouville, sine
  Illuminationsfester paa La Grenouillère-Øen og sine Kanotierballer.
  Asnières og Neuilly har deres store Sommermarkeder, der varer Maaneder i
  Træk, Nanterre sine Pompier-Processioner, Suresnes sine Rosenbrude,
  Sannois sin Mølle, Maisons-Laffitte, Auteuil, Vesinet deres Væddeløb. Man
  har hundrede Steder for et at tage hen. _Petit Journal_ indeholder hver
  Lørdag en Fortegnelse paa flere Spalter over Punkter i Paris's Omegn,
  hvor der den næste Dag er Noget paa Færde. Befordringen er saa overmaade
  let. Fra den halve Snes Jernbanestationer, som Paris har, futter der Tog
  afsted som Minutraketter i alle Retninger. Ved Enden af Avenue de
  Villiers er der et Punkt, hvor man, naar man boer højt tilvejrs, mellem
  Levallois-Perret og Clichy har Udkig i Horisonten til en Stump af
  Saint-Lazares og Nordbanens fælles Linie. Det er mine egne Vinduer, saa
  jeg kan tale om det. Stumpen seer paa den lange Afstand ikke ud, som den
  havde meer end en Snes Alens Brede, og der er dog ikke noget Sekund fra
  Morgen til Aften, uden at mindst een graa Røgslange bugter sig hen over
  den. Paa en halv Snes Minutter og for nogle faa Sous spreder disse Tog
  hundrede Tusinder over Banlieuen, uden at der nogetsteds er Trængsel
  eller Besvær ved at komme med. Og ved Siden af dem er der saa ovenikjøbet
  baade Sporvognene, der gaar lige til Saint-Denis, Saint-Cloud og
  Versailles, og endelig Mouch'erne paa Seinen ikke at forglemme, de kvikke
  smaa Dampbaade-Omnibusser, en ægte parisisk Specialitet og det
  fornøjeligste Sommerbefordringsmiddel, der kan tænkes.
  
  "_Du côté de la Seine_", er i de ni Tilfælde af ti Maalet for
  Landpartiet, Pariserne nærer en ganske umaadelig Kjærlighed til Seinen;
  deres Passion for den er næsten meer endnu, den er et Slags Kultus, de
  tilbeder den, som Brahminerne tilbeder deres Ganges, Alene Ordet Seinen
  faaer deres Hjerte til at vibrere.
  
  [Illustration: Sommer Søndag i Saint Cloud]
  
  Det er som Alt, hvad de elsker ved deres skjønne Land, ligger bundet i
  dens Flodseng. At hans Støv maatte komme til at hvile "_sur les bords de
  la Seine_" var den store Napoleons sidste Ønske. "_Au milieu de ce peuple
  français_", føjer han til. Det er netop det: Seinen er Frankrigs Midte,
  Frankrigs Sjæl, Frankrig selv. Jeg veed en ung Mand, der laa syg Tusinder
  af Mile fra Hjemmet. Han tæredes hen af en Sot, som Ingen kjendte, og som
  Lægerne Intet kunde gjøre ved. Saa sendte en Pariserinde ham en Flaske af
  Seinens Vand, og han kom sig. Lad det saa nok saa mange Gange være
  Afguderi, det er den Slags Afguderi, der udgjør Verdens Skjønhed.
  
  Kun saalænge de er ved Seinen, har Pariserne den Sindsligevægt, der
  sætter dem i Stand til rigtigt at nyde Landturen. Kommer de blot en Smule
  bort fra den, bliver de strax nervøse, ubehjælpsomme, de føler sig
  allerede halvvejs som i et fremmed Land, hvor de tager kejtet paa Alting.
  Men med Seinen er de fortrolige; ved den morer de sig som i et Lag, hvor
  man kun er mellem sig selv, hvor man er sikker paa Alt omkring sig, og
  hvor man kan give sig helt hen. Der er nu det Gode ved det, at denne
  deres Kjærlighed til Floden bliver gjengjældt. Kan de ikke undvære den,
  saa kan den paa sin Side heller ikke rive sig løs fra dem og deres By.
  Den slynger og snor sig i Bugtning paa Bugtning frem og tilbage over det
  hele Banlieuebælte. Hvor man kommer hen, er den. Man har sluppet dens Løb
  og troer, den fortsætter det mod Nord; pludselig finder man den igjen i
  den stik modsatte Retning. Man har fulgt den langs Boulogneskovens ene
  Side, man gaar tværs gjennem Skoven og træffer den igjen paa den anden
  Kant ogsaa. Den er som Byens Nisse, der titter op allevegne og leer til
  En og siger, jeg flytter med. Den gjør En rent tummelumsk paa Banlieuens
  Topografi. Selv Folk, der er barnefødte i Byen, kan ikke finde Rede i de
  Bugtningers Labyrinth. De veed kun, at deres kjære Flod er
  allestedsnærværende. Men det er ogsaa Alt, hvad de forlanger at vide.
  
  Valfarterne til dens Bredder begynder med den første Foraarssøndag i
  April allerede, og Pilgrimsskarerne bliver stadig tættere og tættere, jo
  mere Sommervarme Solen faaer. Der er Partier ved disse Bredder, der er
  forunderligt skjønne. Vejen, som fra Meudonskoven følger Højdedragets Kam
  over Sêvres og Saint-Cloud til Suresnes, giver ved hvert andet Skridt fra
  store, træoverskyggede Plæner aaben Udsigt over Floddalen. Mylren af
  Villaslotte stikker deres fantastiske Arkitektur i Vejret og ligesom
  klæder Bakkeskrænterne i Fest. Pynter og Øer med gamle Træer skyder sig
  ind i Flodløbet og laver disse hemmelighedsfulde Kroge, hvor Fantasien
  kan ane det Vidunderligste bag det lukkende Grønne; hele Terrænet vugger
  sig milevidt bølgeformigt op og ned med leende Landskaber, hvor de smaa
  Banlieuebyer ligger i brogede Kalejdoskopfigurer strøede ind mellem Lunde
  og Parker, og hvor selve Millionstadens Virvar af Tage og Taarne danner
  Baggrundsrammen. Allevegne er Billedet nyt, vexlende i Stemning, stort,
  straalende, farvefuldt og sommerfornøjet. Men det er ikke det alligevel,
  der drager Pariserne til Landtour ved Seinen. De har ikke nogen særlig
  vakt Sands for Naturskjønheder. En af deres Kronikører, der er mest
  "parisien", har engang ærligt skriftet, at han var ude af Stand til at
  forstaa nogensomhelst anden Landskabsromantik end den, han kunde tage i
  Øjesyn fra et Kafébord med Marmorplade, _sous la tonnelle_, hvor han
  bekvemt kunde strække sine Fødder paa Asfaltgulv. Det bredere
  Pariserpublikum er ikke absolut saa fordringsfuldt som han. Det kan nøje
  sig uden Marmorpladen og med Gruskies istedetfor Asfalten, men Kafébordet
  og Løvtonnellen undværer det nødigt. Det klattrer op paa
  Seineskræntshøjderne, men det gjør den Tour af saa hurtigt som muligt.
  Hvad det vil deroppe, er ikke Andet end forvisse sig om, at det kan se
  Paris. En saadan Kigen paa sine egne Vinduer fra et Udsigtspunkt i
  Omegnen hører med til et parisisk _partie de campagne_, som skal være
  fuldt tilfredsstillende. Men naar Hjertet er blevet beroliget ved
  Gjenkjendelsen af Triumfbuen, Trocadero og Invalidekuplen, saa har man
  ogsaa fyldt sig med al den Naturskjønhed, man har Behov. Man stiger ned
  til sin kjære Seineflod igjen og helliger Dagen til Glæderne ved dens
  Bredder. De Gamle lejer sig en Medestang og lover at skaffe "_la
  friture_", til Middagen, et Løfte, hvorved de dog i Regelen tilskriver
  sig selv mere og Fiskene mindre Kløgt, end begge Parter viser sig at
  besidde. De Unge dyrker Kanotiersporten, den Sommerfornøjelse, der af
  alle har højest Kurs hos den jevnere parisiske Befolkning. Pluraliteten
  er Medlemmer af en eller anden Kaproningsforening, og man møder
  naturligvis saa i Kostume: Skjorte med broget Sømandskrave eller
  Lærredsfrakke med Guldankre, Lærredsbenklæder med kulørte Striber ned
  langs Sømmen, hvide Gamascher og under alle Betingelser Kanotierhat, det
  vil sige en stor, primitiv Straakaske, forsynet med saa formidabel Skygge
  som muligt. Først naar den er alenbred, gjør dens Ejermand rigtig Lykke.
  Saaledes udstyret og med en Kjæreste eller idetmindste en "Veninde"
  ombord, anbringer man sig i de lange, spidse Kaproningsbaade, der er helt
  oversaaede med Flag. Hvor varmt end Solen brænder, roer man under Hvin og
  Jubel og Vittigheder omkap hele Dagen. Undertiden kæntrer Baaden, og det
  hele Selskab dratter i Floden. Men det bryder man sig ikke om, saa er
  Morskaben først rigtig. Saa lægger man sig til Tørring i Solskinnet paa
  Bredden, slaas med Sand og Græs og Hatte, holder Fløjtekoncert paa sine
  Mirliton'er, raaber Vivat for de Andre, som flyver forbi, glemmer, at der
  er en Verden, som er kjedelig og besværlig, og husker kun paa, at den Dag
  idag er viet til Ungdom og Solskin og Alt, hvad man kan finde paa af
  Piaseer. Bliver Humøret et Øjeblik en Smule mat, er man stadig ikke
  længere fra den lille, landlige Kafé, end at et Glas Absinth eller en
  Flaske _petit bleu_ hurtigt kan sætte det i Aande igjen. "Tonnellen" har
  sit egentlige Hjem ved Seinebredden, og den trives og formerer sig der
  med stadig voxende Frodighed.
  
  Festens Glandspunkt er Middagen i disse vinløvomrankede Verandaer. I
  selvmedbragte Madkurve og Græsplæner som Spiseborde seer Pariserne
  undertiden en Nødvendighed, men aldrig nogen Poesi. De vil leve højt,
  naar de er paa Landtour, og de forlanger en Diner, som der er Stil i.
  Flasker med Støv paa og i Kurv har Vorherre skabt for Poularder fra Mans,
  og selv de ganske smaa Seinebredsrestaurationer skiller dem ikke ad. Men
  den Slags Flasker--og en lille, stiliseret Middag under Tonnellen i det
  Hele taget--har sjeldne Gaver til at sætte Kronen paa, hvad en Dag i Sol
  og Sommerluft har bygget op. Naar Markedsfestens Karusseller og
  Udraabertrompeter--der er nemlig bestandig en Markedsfest i umiddelbar
  Nærhed--ovenpaa Døsigheden i de lumreste Eftermiddagstimer atter henimod
  Aften lader deres Musik skingre for fuldt Orkester, saa er ogsaa
  Seinebredsgjæsterne tilstrækkelig animerede til med fuldtaabne Arme at
  tage imod denne Musiks Invitation. Mirlitonfløjten bliver sat i Aktivitet
  af tusinde Struber, og under dens Akkompagnement marcherer man til
  Festen. Dandseestrader, Forevisningstelte, Karusseller, Gynger,
  Skydebaner og Somnambulevogne oversvømmes af støjende Skarer. Larmen
  stiger og stiger, kun de store Parktræer staar stille og forbausede og
  seer ned paa dette tumlende Virvar. Den hele Nat igjennem faaer de ikke
  Ro til at slumre ind. Der er kun een Allieret, der kan komme dem til
  Undsætning og skaffe dem Ro: "Ouragan"'en, Tordenskyllen, der aabner
  Himlens Sluser og jager Landtourpublikummet hjem og i Seng. Men den
  forbarmer sig ikke saa sjeldent over de stakkels Træer. Den hører næsten
  uundgaaeligt med til en parisisk Sommersøndag. Man er saa vant til at faa
  den som Slutning paa Plaseren, at ingen nogenlunde forsigtig Familie gjør
  sit _partie de campagne_, uden at hvert Medlem af Selskabet er forsynet
  med Paraplui. Og selv Ouragan'en hjælper saa med til Fornøjelsen. Den
  giver Festdagen en Ende med Eclat. Éclat er der tilgavns i en ægte
  parisisk Sommerskylle. Det er ikke Regn, den kommer med, det er Vandfald,
  Saa overgivent kaadt vælter den sine Strømme ned over Stimen, der klumper
  sig sammen og trækker til Jernbanestationen under eet sammenhængende
  Parapluitag, at det er umuligt at blive fornærmet over den. Man vælger da
  det Fornuftige, man morer sig, man leer himmelhøjt over hinandens
  Gjenvordigheder, og Landtouren slutter med et Virvar, et Spektakel, et
  Humør uden Lige.
  
  Saaledes seer Parisernes Sommerudflugter ud næsten allesammen. Skovtoure
  kjender de saa at sige ikke. En Times Jernbanefart fra Byen har de
  Fontainebleauskoven med dens aarhundredgamle Kæmpeege, dens
  vildtromantiske Klippekløfter, dens Søer og Vandfald, en af de største og
  en af de skjønneste Skove i Europa. Men den frister dem ikke. Forvilder
  de sig en enkelt Gang derud, naaer de under alle Betingelser ikke længer
  end til Karussellerne ved Fronsardkløfterne lige i Udkanten af den. Endog
  Skoven ved Saint-Germain, der ikke ligger længere fra Paris end Dyrehaven
  fra Kjøbenhavn, er saare sparsomt besøgt. Gjennem dens prægtige Alleer
  ruller Herskabsvogne i Mængde, men Folkeliv er der ikke. Man kan af og
  til paa en af de aabne, med alenhøjt Græs bevoxede Pletter træffe et
  Selskab, der holder Skovtour paa nordisk Vis med Madkurv og selve Jorden
  til Bord, eller inde i Skovtykningen, paa Skrænten ved en lille Bæk,
  nogle Grupper unge Folk, der giver Fuglesangen Akkompagnement. Men man
  kan saa ogsaa være sikker paa, at de Første er meer eller mindre
  beslægtede med den adstadigere gifte Kunstnerverden, og at de Sidste for
  højst en Uge siden er indtraadte i den lykkelige Livsperiode, da de
  synger med Digteren:
  
  Rien ne rime comme deux lèvres,
      Les plus doux vers sont les
  baisers.
  
  Foruden Seinebredderne er der kun ganske enkelte Steder, der er virkeligt
  _en vogue_. Det mest populære er Sceaux. Der er her ingen Flod, men der
  er "Robinson". Sceaux's Robinson har en umaadelig høj Stjerne saavel hos
  Pariser-Bourgeois'en som først og fremmest hos den parisiske Student og
  "Studentinde". I hvilket Slægtskabsforhold Stedet staar til Eneboeren paa
  den øde Ø melder Historien Ingenting om. Hans Portræt i Legemsstørrelse
  findes over Indgangen til Beværtningshaven, Lysthusene er anbragte i
  Træerne og dækkede med spidsbuede brune Straatag af den Slags, som man
  seer paa Billederne i Campes Bog. Parisernes Fantasi har ikke Mere behov,
  Barndomsminderne tager dem strax fangen, og de morer sig som Børn i disse
  Lysthuse. Enkelte af dem har man endogsaa bygget helt i Toppen af gamle
  halvhundrede Fod høje Træer. En lang Vindeltrappe slynger sig op om
  Stammen, og øverst oppe i Kronen, med Udsigt lige til Paris, staar da
  Bordet, om hvilket et Selskab paa en halv Snes Personer kan spise til
  Middag. Maden hejses op i Kurve, Bestillingerne gjøres gjennem Raaber,
  det er højst originalt. Værten er bleven Millionær ved det Indfald, og
  den lille Banlieueby et Søndagsvalfartssted af de allermest besøgte. Den
  har sin egen Jernbane, en uhyre kuriøs diminutiv en, der snoer sig som en
  Snog ind mellem Hegn og Haver, løber rundt om Blomsterbede og bider sig
  selv i Halen. Den har ogsaa sin egen Sport, Søndagsrytteriet paa Heste og
  Æsler. Det er ikke de ædleste Exemplarer eller de mest rapfodede Gangere.
  Men Ungdommen paa Ryggen af dem elektriserer. I den vildeste Galop gaar
  det afsted gjennem Skoven; En bliver liggende i Grøfterne derude, hver
  anden Amazone kommer hjem uden Hat, med vildt flagrende Haar og
  sønderreven Kjole. Men hvad gjør det! Det løste Haar klæder godt, og til
  en ny Kjole bliver der sagtens Raad, før man skal i Skoven næste Gang. En
  skummende Tisane i Robinsonteltet kjøler de hede Kinder, men holder
  Temperaturen i det hede Blod. Fra Trætoppen seer man Solen lægge
  Aftenglands over Skoven, og naar Skyggerne stiger, vandrer man ned og
  plukker Roser og Kys i Haven underneden. Men mest det sidste; det er den
  Slags Romantik, som Pariserne bedst forstaar.
  
  Det eneste Sommerudflugtssted, som lokker ved ren Romantik, er Enghien.
  Men det har derfor ogsaa sit Publikum i en Sfære, der ligger over de
  populære Lag. Bredderne af dets fortryllende Sø er krandsede med Villaer,
  hvis Ejere er store Financierer, som tæller Rentekapitalen i Millioner,
  og Søndagsgjæsterne paa denne Sø holder ikke deres Indtog til Musik af
  Mirliton'er og Kanotierhurlumhej. De glider sagte omkring mellem de
  sejlende Svaner, mellem Aakandekrat og drømmende Blomsterøer. Fra en
  stille Krog, hvor Hængepilen bygger Løvkuppel over Søspejlet, kaster de
  Fiskesnøren ud i det grønne Vand, eller de vugger sig, naar Solen daler
  ned bag Montmorencys Høje ud paa et Tæppe af Purpur og Guld og driver og
  drømmer og synger Serenader omkap med Sangerne derinde i Villaernes
  Fehaver. Det er et douce Publikum, som man i Parisertrængselen ellers kun
  seer lidt til, væsentlig rekruteret fra den Part af _le monde_, som
  hverken har _le grand monde's_ Præsentationsmidler eller
  Præsentationstrang, Embedsmænd med unge Døttre uden Toiletter og uden
  Sminke, beskedne Artister, Folk, der lufter sig ud fra Studerestuer og
  Bibliotheker. Hele Dagen igjennem har Enghien kun grumme lidt af
  Banlieuekarakteren. Men naar Aftenen kommer, stikker den Hovedet frem.
  Der er ingen Karusseller, men der er _Jardin des roses_ med dens
  Spillekottage, dens Sommertheater, dens Promenadekoncerter og dens
  Kokotter. Det er Seinebredsmorskaben om igjen, blot i en lidt finere og
  en lidt mindre morsom Forklædning. Vil man til ren Natur, skal man ud
  over det milebrede Sommerparis. Saa langt Banlieuen naaer, slæber
  Pariserne Verdensvirvarret med sig. Men paa den anden Side Banlieuen
  kommer hverken det eller de selv. Der, ved Fontainebleau, ved Chantilly,
  ved Compiègne, hvor man vil, ligger de store Skove og hyller sig i
  uberørt, jomfruelig Ensomhed. Der er der Naturfred og Naturstilhed saa
  meget man lyster.
  
  [Illustration: Ved Seinebredden.]
  
  [Illustration: Jean Aicard læser "Othello" højt hos Mme Adam.]
  
  
  
  
  PARISERE EN ÉVIDENCE.
  
  
  Mme. Adam's Salon.
  
  Parisersalonerne har gjennem Aarhundreder spillet en uhyre Rolle. Fra
  Hotel Rambouillets Tid hele det gamle Kongedømme til Ende var disse smaa
  toneangivende Selskabscentrer i Virkeligheden Frankrigs Hjerte. Der
  dirigeredes med souveræn Magtfuldkommenhed Smag og Mode, der dikteredes
  Moralens Love, der styredes endogsaa med fine, umærkelige Drejninger
  Politikens Ror. Revolutionen mejede Hovedet af dem som af alt
  aristokratisk Konspirationsvæsen. Men de kom igjen med Kejserdømmet.
  Naaede de end aldrig under dette helt op til gammel Glands og Herlighed,
  saa var de dog paa gode Veje til det, da den tredie Republik pludselig
  holdt sit Indtog og atter vendte op og ned paa det bestaaende Samfund.
  Med den gamle Tingenes Orden forsvandt de gamle Saloner. Nye i deres
  Billeder er der ikke dukket op i det moderne Frankrig. Hvis der
  nogensinde vil gjøre det, vil det i hvert Fald vare en Stund endnu.
  Salonens første Livsbetingelse er en Slægt af Patriciere. Det har Paris i
  vore Dage ikke. Det har kun Millionens Aristokrati, og det kan pynte sig
  op saa straalende det vil, det bliver aldrig Andet end Plebejere
  alligevel.
  
  Forsaavidt de gamle Adelsslægter virkelig existerer længer--man hører saa
  lidt til dem, at man har Grund til at tvivle derom --er det i hvert Fald
  saa godt, som om de ikke existerede. De venter paa deres hvide Faneridder
  i Tornerosepalaier, hvor de hviler saa blødt i Spindelvæv og sover en saa
  sød Søvn, at det vilde være Synd, om Vorherre ikke blidt lod den glide
  over til at blive evig. Men deres Samfundsposition har Ingen taget i Arv.
  De politiske Storheder er kun Statens første Mænd i Kraft af deres
  Stilling. Det er ikke engang det gamle Bourgeoisi, de er udsprungne fra.
  De har næsten alle uden Undtagelse svunget sig op fra aldeles Ingenting,
  de er uden selskabelige Forbindelser, og de har endogsaa tidt i deres
  Fortid Hindringer for at faa dem. De Kredse, som Ægteskabs-, Familie- og
  gamle Venskabsforhold knytter dem til, er langt under dem, til hvilke de
  selv er naaet op. Saalænge der ikke er kommen Orden i Alt det, saalænge
  der ikke har formet sig nye Slægter, i hvilke det er Tradition at være
  Nummer Et, saalænge vil de selskabelige Forhold i Frankrigs Hovedstad
  befinde sig i Kaos. Den vil have, hvad den har nu, sit "Tout-Paris", en
  Samling af enkelte Personer fra højst forskjelligartede Samfundslag, hvem
  Stilling, Talent, Penge eller rene Tilfældigheder for en Stund gjør til
  Notabiliteter, som mødes paa Gader og Stræder, i Theatre, ved Fester,
  overalt, hvor der er Noget paafærde, og som der skaber Opinionen, men den
  vil ikke have noget _société,_ nogen fast sluttet, toneangivende Kreds,
  hvis Saloner er Pariserlivets Centrum.
  
  Af alle de Mænd, der har været _en vue_ siden Republikens Indførelse, har
  Ingen gjort endog blot Forsøg paa at skabe en Salon i de gamles Mønster.
  De har uden Undtagelse indskrænket sig til deres officielle Receptioner,
  denne Form for selskabeligt Liv, som den tredie Republik har Æren af at
  have opfundet, og som er den kuriøseste, der kan tænkes. Præsidentens
  Elyséefester er Modellen. I Stil med hans _Bal-omnibus_ forvandler
  Ministre og Soussekretærer, Seine- og Politipræfekt, Kammerets og
  Senatets Formænd, hele Rækken af den store Administrations Funktionærer
  skiftevis deres Beboelseslejligheder til Fortsættelser af Gaden. Man
  udsteder ikke Invitationer, men Billetter som til en anden Revue. Har man
  et Koncertprogram at byde paa, der er noget exceptionelt, saa gjør man
  sig kostbar, men ellers staar Portene paa vid Gab for Gud og Hvermand,
  der vil komme. Man ønsker Intet hellere end at se sine Saloner proppede,
  det giver en Air af Popularitet, der i disse for politiske Magthavere saa
  usikre Tider ikke er at foragte. Selv kjender man ikke Tiendeparten af
  sine Gjæster, og man lærer dem heller aldrig at kjende. Præsentationer
  betragtes som overflødige. Publikum indfinder sig uden at sige Goddag,
  driver rundt og kiger paa Ansigter som i en Theaterfoyer, træffer maaske
  ved et Tilfælde, men et Tilfælde, der kun hænder sjeldent, en og anden
  Bekjendt, drikker et Glas Punsch med ham ved Buffeten, og gaar saa igjen
  uden at sige Farvel. Det er karavanseraiagtig Stimmel og Tummel, broget
  og mylrende nok, men med selskabeligt Liv har Alt det ikke mere at gjøre
  end Honningkagemarkedet paa Place du trône. Man har stærkere Fornemmelse
  af at være i Selskab udenfor en Kafé paa Boulevard des Italiens end i en
  af den officielle Verdens Receptionssale. Publikummet paa Kaféen er
  betydeligt mere ensartet end i disse Sale, Samtalen hundrede Procent mere
  animeret, den Esprit, der gives ud, tusind Gange saa stor. Der er i hele
  det moderne Paris kun een Salon, som uden at plumpe ud i disse
  Omnibusfesters Banalitet hæver sig op over at være en ren privat Stue,
  med hvis Liv og Tildragelser Offentligheden Intet har at skaffe. Heller
  ikke den er de gamle Saloner om igjen, den har væsentlige Karaktermærker,
  som er absolut forskjeilige fra dem, men den er dem oversatte i det
  Samfund, som nu existerer, og det er det netop, der giver den dens
  Interesse. Den er et Centralisationspunkt for Talentsiden af "Tout
  Paris", det første Forsøg paa at samle som i et Hovedkvarter alle de
  Kombattanter fra højst forskjellige Lejre, som har virkelige Evner og
  Kræfter at offre Udviklingen af det nye Frankrig, der er født med den
  tredie Republik.
  
  Generalissimus i dette Hovedkvarter er Mme. Edmond Adam, en af de mest
  aand- og talentfulde Damer i det nuværende Paris, halvt Descendent af den
  store Revolutions Kvinder, halvt af _l'ancien régimes_ Salondamer.
  Naturen har ved en Samling af Egenskaber, der kun sjeldent findes
  forenede hos en og samme Person, prædestineret hende til den Plads, hun
  indtager, og Tilfældet har redebont rakt Haanden til, at hun kom paa sin
  rette Hylde. Hun er i Besiddelse først og fremmest af Ungdomskildens
  Hemmelighed. Hverken legemligt eller aandeligt synes hun nogensinde at
  skulle ældes. Skjøndt hun allerede en Stund har været Bedstemoder, gjør
  hun Indtrykket af at være en Dame paa nogle og tyve Aar. Hun er endnu
  stadig en _jolie femme_; hendes udtryksfulde, uhyre bevægelige Ansigt,
  store, klare, mørkeblaa Øjne, en lille Mund med et ejendommeligt
  Barnesmil, rigt kastaniebrunt Haar, blændende hvide Arme og Tænder giver
  hende en Charme som de mest Indtagende af hendes Kjøn. Over hele hendes
  Person er der et Liv, i hendes Maade at være paa en ungdommelig Fart, som
  smitter. Hun er dernæst til Fuldkommenhed fortrolig med Kunsten at være
  Værtinde. Selv naar der er Hundreder i hendes Salon, forstaar hun at dele
  sig mellem dem allesammen, samle Grupper, hviske et intimt Ord i Øret paa
  En, mens hun leer med Andre, drage Folk fra alle Hjørner, og som maaske
  aldrig har set hinanden før, ind i en fælles Konversation, sno sig selv
  som Islæt ind allevegne, saa at hele Væven kommer til at hænge sammen.
  Skjøndt hun ikke blot er æsthetisk producerende, men halvvejs lærd
  Forfatterinde, er der ikke noget Øjeblik, hvor hun faaer ringeste Stænk
  af Blaastrømpen. Den lette Esprit, hvormed hun fører Samtalen, er de
  gamle Saloners Causerie, men hendes Kundskabers Omfang, hendes Dommes
  analytiske Klarhed fængsler en Taine, en Renan, en Pasteur ved Siden af
  hende alligevel. Dertil er hun en glødende Patriot, en overbevist
  Republikanerinde, levende interesseret for alle sociale Fremskridt,
  interesseret i det Hele taget for Alt, hvad der hører hendes Tid og dens
  Mennesker til, og heller ikke bange for selv at være aktivt handlende ved
  Lejligheder, hvor hun kan være det, uden at hendes Ynde som Dame
  lider derunder.
  
  Selv med Alt det vilde hun dog i denne Millionens Tidsalder have manglet
  en væsentlig Betingelse for at skabe Salon i Paris, hvis Tilfældet ikke
  havde været ligesaa gavmildt mod hende som Naturen. Det har gjort hende
  hovedrig, og det har derved gjort saavel hende som Republiken en stor
  Tjeneste. Datter af en fattig Provindslæge ægtede hun, næsten Barn endnu,
  en af sin Faders Kollegaer, der heller ikke havde Synderligt. Ægteskabet
  blev ikke lykkeligt, saa lidt lykkeligt, at hun tog bort fra Hjemmet og i
  Paris søgte at skabe sig en Existens paa egen Haand ved Hjælp af sit
  Talent som Forfatterinde. En Række Noveller, og navnlig forskjellige
  fortræffelige, fint malende Landskabsbeskrivelser, som hun udgav under
  sit Pigenavn Juliette Lamber, tiltrak sig Opmærksomhed. Hendes personligt
  indtagende Egenskaber kom til, hun skaffede sig mange Venner, og alle
  Huse aabnede sig for hende. Da hun nogle Aar senere blev Enke, anholdt
  den bekjendte Senator Edmond Adam om hendes Haand; hun gjorde paa samme
  Tid et absolut Inklinations- og et glimrende Fornuftparti. Den Formue,
  dette Giftermaal bragte hende, var ligesaa betydelig som den Position,
  det gav hende, Hendes Mand var nær knyttet til alle fremragende
  Kapaciteter i det liberale Frankrig, den fortryllende Værtinde, han havde
  ført ind i sit Hjem, drog dem ganske naturligt endnu mere til dette, hun
  selv førte sin talrige Kreds af literære Venner med sig, og allerede
  dengang begyndte hendes Salon at blive et Samlingspunkt for, hvad Paris
  rummede af Talent og Dygtighed.
  
  Saa kom Krigen, Belejringen og Republiken. Der er i en af hendes Bøger,
  en Samling oprindelig kun for hendes Datter bestemte Dagbogsoptegnelser,
  som hun imidlertid senere har udgivet under Titelen "Le siége de Paris",
  en Passus, der giver et mageløst Billede af hende i denne Periode, den
  maaske i hele hendes Liv, da hun har været mest sig selv. Hun taler om
  den Aften, da efter Budskabet om Sedan Republiken var bleven proklameret,
  og alle Mennesker strømmede sammen paa Pladsen udenfor Kammeret. Hun var
  mellem dem. "Den skjønne Statue af Strasbourg," skriver hun, "er bedækket
  med Blomsterpynt og omringet af tilbedende Grupper. Der behøves en Sang,
  en Hymne for denne Kultus; det er endnu engang Marseillaisen. Man
  istemmer Refrainet af denne Krigssang, der er bleven som en Psalme. Efter
  Refrainet holder de unge Mennesker, der smykker Statuen, og som stadig
  vedbliver at modtage Blomster, Løvværk og Guirlander, pludselig inde, og
  blivende i deres Stillinger, bevarende deres Gestus, synger de,
  opflammede af en ubevidst men herlig Kunsts Inspiration, den første
  Strofe af denne Hymne, til hvilken i sin Tid Strasbourg har begejstret
  Rouget de l'Isle. Ved Verset:
  
    "Entendez-vous dans nos campagnes
     Mugir ces féroces soldats"
  
  tror vi at høre Preusserne i Alsace og Lorraine. Kan jeg, Alice, gjengive
  Dig den Bevægelse, som denne Strofe vækker hos os, denne Strofe, der
  taler om vore Børn, og som disse Ynglinge synger, af hvilke den ældste
  ikke er tyve Aar. Ved det sidste Vers bryder den unge Alsacer, der har
  klamret sig til Statuens ene Arm, ud i Hulken. Mængden føler sig greben,
  som man kun gjør det i de store Øjeblikke af sit Liv. Der staar Taarer i
  Alles Øjne. Det tager Enhver af os fangen som Svimmelhed. Vore Følelser,
  vore Ønsker, vor Begejstring søger hinanden, blandes, forener sig og
  danner nu kun et eneste Ønske, en eneste Følelse, en eneste Begejstring.
  Vor Existens har, renset i Patriotismens Aandepust, intet Personligt
  længer; den bliver helt fælles, helt national. Min Stemme tilhører mig
  ikke mere, den klinger for mit Øre, den gaar ud af min Mund, uden at det
  er mig bevidst. Jeg har afført mig selv, og jeg er beruset af dette
  hemmelighedsfulde Væsen, der i sig forener saa mange forskjellige
  Kræfter, saa mange hinanden modsatte Elementer, saa mange Interesser, saa
  mange stridende Følelser, og jeg elsker det højere end mig selv: min
  Kjærlighed til Fædrelandet er stærkere end Døden! Jeg vier mig til
  Frankrig!"
  
  Disse smukke Ord gjorde hun til Sandhed. Under hele Belejringen stod Mme.
  Adam i første Række mellem de heroiske Pariserinder, som har gjort denne
  Periode til en af de mest opløftende i Frankrigs Historie. Hun indrettede
  Lazarether, hun sørgede for Uddelingen af Livsfornødenheder til de
  Fattige, hun plejede personlig de Saarede, hun var allevegne, hvor hendes
  Hjælp gjordes nødig, og hun var ved sit Initiativ og sit Exempel paa en
  Maade Forsvarsregeringens højre Haand. Det stillede hende endnu nærmere
  til de nye ledende Mænd i hendes Land, og da der atter kom Fred og
  ordnede Forhold, blev hendes Salon ganske naturligt Mødestedet for den
  unge republikanske Verden, hvis fremragende Medlemmer saa at sige talte
  hinanden hos hende. Umiddelbart efter Krigen havde hun gaaet endnu en
  tung Prøvelse igjennem, hun havde mistet sin Mand. Men de store Naturer
  voxer kun større igjennem Sorger; hele hendes Tilværelse var fra nu af
  dobbelt viet Frankrig og dets nyvaagnende Liv.
  
  I den første Periode efter Krigen var hendes Salon væsentlig politisk.
  Gambetta og hans Venner udgjorde Generalstaben, men de mødtes hos hende
  med Repræsentanter fra alle republikanske Lejre, og meer end een Akkord
  er bleven sluttet, meer end een fælles Operationsplan mod Reaktionen er
  bleven lagt i Mme. Adams Hotel. Hendes ugentlige Dinerer, ved hvilke hun
  søgte at samle de af Opinionens Ledere, som hun med sit kloge Blik saae
  havde Behov at finde hinanden, var længe mellem de store Begivenheder i
  Paris's Liv, og man debatterede, hvad der blev forhandlet ved dem, med
  større Interesse, end hvad der forhandledes i Ministerraadene. Først da
  den endelige Sejr var vunden, da Republiken ved Marechalens Fald og
  Grévys Overtagelse af Præsidentskabet var traadt ind i sin legitime
  Existensperiode, først da begynder det politiske Skjær over Hotellet paa
  Boulevard Poissonniére at vige Pladsen for et mere literært. Saalænge
  Kampen mod fælles Fjender stod paa, kunde de forskjellige Partiførere
  endnu arbejde sammen, men da Striden efter Sejren førtes over i
  Republikanernes egen Lejr, blev de selv Fjender, som end ikke den mest
  indtagende Værtinde var i Stand til at forene under samme Tag. Mme. Adam
  er kun Diplomat, saalænge Patriotismen gjør hende dertil. Hun siger det,
  hun tænker, seer og forudseer uden Omsvøb og uden Frygt for at støde. Hun
  har i alle politiske Spørgsmaal sin egen Mening, som hun ikke underordner
  under noget Partis; det har gjort hendes Forhold baade til Gambetta og
  adskillige Andre kjøligere end i den første Tid. Hun staar endnu paa en
  venskabelig Fod med ham, som hun i det Hele taget kan glæde sig ved
  Sympathi hos alle, selv de mest fremskredne republikanske Partier, men
  den intime Samvirken er ophørt, hver gaar nu sine egne Veje. Maaske har
  ogsaa det Offentlighedens grelle Lys, som Avisernes Indiskretioner mere
  og mere lod falde over hendes Salon, bortskræmmet fra den de tidligere
  Oppositionsledere, der efterhaanden selv blev de Styrende og med deres
  nye officielle Stilling nødsagedes til at paalægge sig selv en
  Reservation, som de tidligere havde kunnet sætte til Side; nok er det,
  Mme. Adams Salon har i de sidste Aar noget skiftet Karakter, den er nu
  overvejende litterær og artistisk, dog naturligvis uden derfor at stænge
  Døren ogsaa for andre Interesser. Ved hendes Onsdagssammenkomster finder
  man stadig Senat og Kammer talrig repræsenteret, og maaske er det ikke
  engang ved et Tilfælde, at Militæretaten under den sidste Vintersæson en
  efter en saae alle sine Celebriteter dukke op i Hotellet paa Boulevard
  Poissonniére.
  
  Hvad selve dette angaar, udmærker det sig i Grunden kun ved sin
  Simpelhed. Man finder i de fem, sex jævnt store Sale, i hvilke Mme. Adam
  samler sine Gjæster, Intet af den moderne parisiske Luxus. Hele Hotellets
  Indretning er holdt i en borgerlig, noget gammeldags Stil, der er ingen
  skrammererede Lakajer, Betjeningen besørges af Tjenestepiger i sorte
  Merinoskjoler, der bydes The rundt og holdes hverken Beværtningsbuffet
  eller Vestiaire, hvor man faaer Nummer paa sit Tøj og betaler dets
  Opbevaring med en halv Franc. Allerede disse ydre Smaating hjælper paa
  Hyggen. Selv naar Gjæsterne hober sig sammen i hundredevis, beholder man
  Indtrykket af at være i et Hjem. Heller ikke de banale Koncertsoiréer
  existerer. Coquelin'erne siger en Monolog engang imellem; Bornier,
  Silvestre, Richepin eller andre Poeter læser deres Digte op; naar der er
  fremragende Virtuoser eller Sangerinder mellem Gjæsterne, improviseres
  der ogsaa af og til et lille musikalsk Intermezzo, men Paris's Stjerner
  lejes ikke, som det er Mode hos Finans- og Amerikanermillionærerne, for
  to, tre tusind Francs til at forvandle Salonen til en formelig
  Forestillingssal. De rent litterære Soiréer, der er Mme. Adams
  Specialitet, er en helt anden Sag. Digteren giver ved dem hendes Gjæster
  en Primeur af sit nye Værk og søger en Elitekreds's Dom om det, før han
  sender det ud til det store Publikum. Derouléde har paa den Maade læst
  sin Moabit, Aicard sin fortræffelige franske Gjengivelse af Othello hos
  hende, hun selv har budt sine Gjæster Premieren af forskjellige af sine
  Arbejder, og "Tout Paris" har med Rette betragtet disse Aftener som
  Sæsonbegivenheder. Til dem indbydes der kun Herrer. Hun selv samt de to
  bekjendte Forfatterinder Henry Gréville og Claude Vignon repræsenterer
  alene det smukke Kjøn, Derimod træffer man ved hendes sædvanlige
  Onsdagssammenkomster en talrig Kreds af Damer. Det er _le vrai monde_, og
  den Part af den til og med, i hvilken der findes ikke blot
  diamantoversaaede Fruer, men tillige unge Frøkener. Derfor sluttes der i
  Regelen ogsaa med en improviseret Dands, der varer til Morgenstunden, og
  som er højst animeret. Flere Gange i Vinterens Løb samles desuden alle
  Husets Venner til større Fester, stiliserede Kostumeballer og Sligt. Mme.
  Adam kan være _grande mondaine_ som ingen Anden.
  
  Ved Siden af alt det har hun sin _Nouvelle Revue_, en Konkurrent til
  eller rettere en Afløser af _Revue des deux mondes_. Buloz's gamle
  Tidsskrift har endnu Kurs i Udlandet, tildels ogsaa i Provindserne. Men
  for det moderne Paris er det altfor gammeldags, der læser kun Faa det
  længer. Mme. Adams har indtaget dets Plads. Den samme Kreds, hun som
  Værtinde samler i sin Salon, samler hun som Udgiverinde og Redaktør i
  Revuen. Hun dirigerer selv Alt, hvad der vedrører den. Hun læser de
  indsendte Artikler igjennem og sender Forfatterne Breve med motiverede
  Forslag til Rettelser, hun udfinder Æmnerne, som hun ønsker behandlede
  og, hvad der er vanskeligere, de Folk, som kan behandle dem, hun skriver
  endogsaa selv Oversigten over den inden- og udenlandske Politik.
  Ondskabsfulde Tunger paastaar, at hun altid har Halvmørke i sine Saloner
  for at skjule, at hun sminker sig. De gjør hende Uret. Er der en Hensigt
  i denne dæmpede Belysning, saa er det at skjule Øjnenes Træthed og
  Overanstrengthed efter Nattearbejdet. Ogsaa i sin uendelige
  Virksomhedstrang og Virksomhedsevne er hun en Type paa den unge
  Generation, hun samler omkring sig; ikke mindst i saa Henseende fortjener
  hun at staa som en Pariserinde _en évidence._
  
  En Aften hos Victor Hugo.
  
  Frankrig har ikke, som man til daglig Brug troer, for Tiden kun eet
  Overhoved. Det har to ligesom Japan, et verdsligt og et aandeligt. Det
  verdslige fører Titel af Republikens Præsident og troner i Palais de
  l'Élysée, det aandelige hedder _le grand Maitre_ og har sit Tempel i
  Avenue d'Eylau. Af disse Landets to øverste Stillinger kan der ikke være
  nogen Tvivl om, hvilken der er den betydeligste. Præsidentskabet varer
  kun et kort, begrændset Aaremaal, og selv indenfor det er det ingenlunde
  absolut sikkret. Grand-Maître Værdigheden derimod er given for Livstid,
  og ogsaa i Tilfælde af, at Titulaturens Indehaver skulde afgaa ved Døden
  ophører den kun for at ombyttes med en patriotisk Helgens endnu mere
  opløftede Position. Præsidenten maa omgive sig med et Ministerium, der
  "har Landets Tillid"; _le grand Maître_ vælger selv sine Ypperstepræster,
  uden at spørge nogen Opinion tilraads, og de forretter Tjenesten i hans
  Tempel uden at være ansvarlige for Andre end ham selv. Præsidenten har
  Modstandere, der gjør ham Livet surt, _le grand Maître_ hyldes af alle
  Partier. Fra den rødeste Radikale til den hvideste Legitimist bøjer
  enhver Franskmand sig anerkjendende for Victor Hugo. Han er for dem ikke
  nogen Samtidig længer, hvis Gjerning kan være underkastet Kritik, de seer
  i ham selve Personifikationen af deres Lands Geni i det nittende
  Aarhundrede, en endnu levende Ahne for det hele moderne
  intellektuelle Frankrig.
  
  Med ærbødig Beundring vender de da Blikket mod Templet i Avenue d'Eylau.
  Her er det, at _le grand Maître_ sidder i hellig Majestæt, grundende over
  Tilværelsesgaadernes sidste Hemmeligheder, og herfra er det, han udsteder
  sine dybe Profetier om Verdensfredens og Folkebroderskabets kommende
  Vidundere. Han grunder Dagen igjennem og nedskriver paa store Folioblade
  i Runer, som kun de Indviede forstaar at tyde, de Aabenbaringer, der
  viser sig for ham. Enkelte af disse Aabenbaringer bringes strax til
  Verdens Kundskab, men Pluraliteten opbevares i Templets Allerhelligste,
  det vil sige i _le grand Maître's_ Skrivebordsskuffe, indtil en værdigere
  Efterslægt kan ansees moden for dem. Da det vides, at disse Templets
  skjulte Skatte saa godt som alle er i dramatisk Form, gjør stundom en
  ulykkelig Theaterdirektør, der ikke kan drage Publikum til sit Hus,
  Forsøg paa at faa en af dem udleveret. Men det er altid forgjæves. Det
  gaar med disse beaandede Folioblade som med den sjeldne, sekelgamle Vin,
  der kun maa udskjænkes draabevis til Syge og Lidende. Hele Dagen lukker
  _le grand Maître_ sig inde med sit Geni. Men naar Aftendæmringen begynder
  at sænke sig, drejer Templets hemmelighedsfulde Port sig lydløst paa sine
  Hængsler, og de Troendes Skarer indfinder sig til Tilbedelse, først
  Præsterne og siden de mere Profane.
  
  Som ægte demokratisk Helgen indskrænker _le grand Maître_ sig ikke til at
  modtage de Andægtige een Gang ugentlig. Hans Tempel er tilgængeligt hver
  Aften, og Adgangen staar aaben for Enhver, der kommer i Ledsagelse af en
  Troende samt forsynet med et almindeligt menneskeligt Visitkort. Der
  bankes tre Gange med en middelalderlig Dørhammer, og en sortklædt
  Kvindeskikkelse med krusstrimlet Kappe og en Lygte i Haanden viser sig
  derpaa efter et Kvarters Forløb med en stor Jernnøgle, som aabner
  Indgangen til Templets Forhal. Man afleverer sit og den medfølgende
  Troendes Visitkort; den sortklædte Kvindeskikkelse forsvinder med dem og
  kommer efter et andet Kvarters Forløb atter tilbage, denne Gang for at
  drage et tungt Fløjlstæppe tilside og aabne en ny Dør. Man træder ind og
  befinder sig i selve Templet.
  
  Det er et lille, aflangt Rum, med alle Vægge betrukne med Rødt. I
  Hjørnerne brænder med mat, mystisk Lys nogle faa Lampetter; det stærkeste
  Skjær kommer fra den monumentale Kamins Flammer. Fra denne Kamin Salens
  Længde nedad udgaar en dobbelt Række røde Lænestole, hvidlakerede i
  Ryggen og rigt forgyldte. Spredte omkring paa disse Stole sidder de
  Ventende, den kvindelige Part af dem tilhøjre, den mandlige tilvenstre,
  alle tavse, smittede af Stedets Aand, ligesom _le grand Maître_ selv
  grundende over Tilværelsesgaaderne. De løfter Blikket et Sekund, naar
  Portièrerne for Indgangsdøren glider tilside og en Novice træder ind, men
  kun et Sekund, saa synker de atter tilbage i den dybe Grunden. Fra det
  helligere Rum paa den anden Side det mørke Kabinet, der støder op til den
  røde Sal, lyder i den store Stilhed en fjern Klirren som af Knive og
  Gafler, der bevæges mod Tallerkener. Man lytter andægtig; det er _le
  grand Maître_ selv, der med sine mere Udvalgte hengiver sig til
  Bordets Glæder.
  
  Portièrerne glider tilside den ene Gang efter den anden, Stolene fyldes
  lidt efter lidt, der gaar et Kvarter og endnu et. Saa slaar Uhret inde i
  det mørke Kabinet langsomt sine ti Slag. Pigen med den krusstrimlede
  Kappe viser sig og tænder den store Lysekrone under Loftet. Et Kvarter
  endnu, saa aabnes virkelig ogsaa Døren paa den anden Side af det mørke
  Rum, man hører Stole blive skudte tilside, et festligt Lysskjær kommer
  derinde langt borte fra. Alle de Andægtige rejser sig.
  
  Langsomt, alvorlig, værdig, som det sømmer sig en _grand Maître,_ skrider
  Victor Hugo ind i Salen. Han har under Armen første Ypperstepræstinde,
  Mme. Juliette, der har fulgt ham gjennem alle Landflygtigheder. Bagefter
  følger parvis de Udvalgte, i Reglen dog aldrig mere end ti i det Hele,
  det Antal, som daglig indbydes til _le grand Maître's_ Bord. Processionen
  vandrer tavst op gjennem de tavse Rækker. Helgenen tager Plads foran den
  mystisk flammende Kamin, Mme. Juliette sætter sig paa Stolen tilhøjre
  nærmest ved ham. Hun giver samtidig et Vink til Kvinderne, og ogsaa de
  sætter sig, alle paa samme Side som hun, nærmere eller fjernere, alt
  efter deres Anciennetet. Paa Mandfolkesiden derimod bliver Alle staaende
  oprejste som _le grand Maître_ selv.
  
  [Illustration: Victor Hugos salon.]
  
  Han begynder at tale. Alles Ansigter er spændte, Ingen vil slippe et
  Bogstav, en Betoning af den Stores Ord. Men selv for den Nederste i
  Rækken er det heller ikke svært at høre Alt, _le grand Maître_ taler
  langsomt som en Mand, der veed, at det er Guld og Diamanter, der udgaar
  fra hans Mund. Han taler altid om ophøjede Ting, det behøver ikke at
  siges. De to, tre Nærmeste paa Mandfolkesiden giver Stikreplikkerne i
  Form af korte Spørgsmaal til lange Svar. Da Mesteren er ved at gaa ind i
  de Firs, følger det af sig selv, at Udødelighedsspørgsmaalet er et Thema,
  der behandles med en vis Fortrinsret. De Troende er ofte Tvivlere i det
  Kapitel. Men _le grand Maître_ selv tror. Det kunde synes at maatte give
  Anledning til en Divergens, der ikke ret vilde stemme med Stedets
  Karakter. Det er imidlertid ikke saaledes; der kommer et Kompromis
  istand, som tilfredsstiller alle Parter, baade Mesteren og de Andre. At
  hans Sjæl er udødelig i enhver Forstand, og at den fra Graven, vil
  opstige paa Englevinger til Himlen, indrømmes fra den ene Side som noget
  Selvfølgeligt, men det indrømmes saa samtidig fra den anden, at dette
  muligvis kun er en Undtagelse, og at der maa gjøres en Forskjel paa, hvad
  der gjælder for almindelige Dødelige og for en _grand Maître_ som
  Victor Hugo.
  
  De offentlige Gudstjenester ligner alle hinanden; Spørgsmaal som det
  nævnte drøftes i dem alle. Efter en halv Times Forløb holder en Troende,
  der aspirerer til Præsteværdigheden, en kort Lovtale til _le grand
  Maître_, der hører paa den med den ene Haand paa Brystet, den anden af og
  til naadig takkende, samt med et permanent Smil udbredt mellem det korte,
  strittende, hvide Haar og det isgraa Skjæg. Naar Lovtalen er til Ende,
  rejser Mme. Juliette sig, og alle de Andægtige paa Kvindesiden gjør det
  Samme. _Le grand Maître_ bevæger sig nogle Skridt fremad og stiller sig
  midt i Salen. Parvis, een fra Mandfolkesiden og een fra Kvindesiden,
  vandrer de Troende forbi ham og udstrækker Haanden, medens Læberne mumler
  Formularer, af hvilke kun Ordene _Cher Maître_ er hørlige. _Cher Maître_
  trykker de fremstrakte Hænder, Uhret inde i det mørke Kabinet slaar
  langsomt elleve Slag, Portièrerne glider tilside, Udgangsdøren aabnes og
  bliver staaende aaben, Receptionen er tilende.
  
  Saaledes gaar det Aften efter Aften, og man har Lov til at komme igjen
  saa tidt man lyster. Det bør dog udtrykkelig tilføjes, at den aandelige
  Vederkvægelse er den eneste, _le grand Maître_ byder sine Gjæster. En
  Buffet som i almindelige Dødeliges Saloner vilde tage Gudstjenestepræget
  bort; her kan der fornuftigvis kun være Tale om Offergaver, bragte af de
  Troende. Saadanne ydes da ogsaa hyppigt. Viktualier har man, saavidt
  vides, endnu ikke tænkt paa at frembære; _le grand Maître_ er flere Gange
  Millionær og har Raad til at anskaffe sig selv, hvad han behøver. Men
  derimod hengaar der ikke nogen Aften, uden at hans Lofter forøges med
  større eller mindre Samlinger af Samtidiges Aandsprodukter. Naar en lille
  engelsk Miss har faaet en halv Spalte optaget i et Penningmagasin, iler
  hun strax til Templet i Avenue d'Eylau og nedlægger et Mæcenatexemplar
  paa _le grand Maître's_ Kaminalter. Af Alt, hvad der trykkes i Frankrig,
  har han snart sit reglementerede Friexemplar ligesom
  Nationalbibliotheket. Alene hans Samling af Foreningstidsskrifter og
  Aarsbulletiner er skrækindjagende. Saasnart ti Mennesker i Frankrig
  danner et Selskab, ligegyldigt i hvad Øjemed, er deres første Skridt at
  gjøre Victor Hugo til Skytspatron, anmode ham om at overtage
  Ærespræsidiet, som det hedder paa moderne Fransk.
  
  Naturligvis er der ogsaa Franskmænd, som har Øjet aabent for det
  Overdrevne og dermed Komiske i denne afguderiske Hyldest af den gamle
  Digter. Men de tier; de veed, at deres opponerende Røster vilde blive
  knuste under et milliontunget Indignationsskrig. Victor Hugo er
  ukrænkelig; at røre ved hans Ry er en Formastelse i Slægt med
  Landsforræderi. Nu, at han tæller mellem Frankrigs Største, falder jo
  heller Ingen paa at nægte. Han har pustet nyt Liv i den franske Poesi paa
  et Tidspunkt, da den var i Færd med at dø, og han har siden da fyldt sit
  Aarhundrede med Værker, hvis Værd muligvis vil mindskes folde kommende
  Generationer, men som for det moderne Frankrig har havt en Betydning, der
  er uhyre. Han har lidt, og man byder ham nu Erstatning derfor. Det har
  ogsaa sin smukke Side. Det seer selv Skeptikerne mellem hans Landsmænd,
  og de finder det da ikke blot unyttigt, men tildels usømmeligt ogsaa at
  lade nogen Mislyd skurre ind i Lovsangene til _le grand Maître's_ Ære.
  Han er en _ancétre_, siger han selv. Hos store Forfædre glemmer man de
  smaa menneskelige Skrøbeligheder og bøjer sig ærbødigt for det Store, de
  har udrettet. Det er Forklaringen paa Victor Hugo-Dyrkelsen.
  
  [Illustration: Victor Hugo]
  
  Hos Sarah Bernhardt.
  
  Langt fra den støjende Part af Paris, i Avenue de Villiers, en rolig,
  træbeplantet Gade i det nye Monceauxkvarter, ligger der paa et Hjørne et
  indtagende lille Hotel. De røde Murstens à-la-Grecqueborter, Efeuen
  omkring Vinduesnicherne, de bredbladede Planter paa Balkonerne bryder det
  banale Husvirvar og fængsler Øjet. Over Porten kigger man ind til en
  pladskende Fontæne i Blomsterbusket, en Gruppe høje Popler foran Façaden
  giver Krogen et Præg af douce, stille Fornemhed. En Kunstnerbolig gjør
  Hotellet Indtryk af, og Indtrykket er rigtigt. Det er maaske endogsaa det
  mest udprægede Kunstnerhjem, der existerer. Sarah Bernhardt har kjøbt
  det, da hun dukkede op som Stjerne paa den parisiske Theaterhimmel, og
  hun har offret en god Part af de mange Tusinder, hendes Talent har
  indbragt hende, paa at arrangere det efter sit eget Hoved.
  
  Strax naar man har passeret hendes to kjælentdovne Mynder, der holder
  Vagt paa Havetrappen, og Indgangsdøren aabnes, føler man, at det er en
  aparte Atmosfære, man kommer ind i. En stor, høj Forhal med mystisk Lys,
  orientalske Tæpper, Vaabendekorationer, lange Palmeblade over Malerier,
  paa hvilke kun enkelte fantastiske Figurer dukker frem i Halvmørket, et
  Kaos af de mest besynderlige Sager. Kun een Ting seer man tydelig, fordi
  Dagslyset fra den aabne Dør falder lige derpaa: et Slags indisk Bærestol,
  hvori sidder en grinende, mumieagtig Voxfigur med en udstoppet Abekat i
  Armen. Dyret er anbragt i en Stilling, som det var paa Spring fremad, de
  store, sorte Glasøjne stirrer En imøde, som var de levende, den lange
  Forpote strækker sig ud gjennem Bærestolen og aabner Haanden som
  til Goddag.
  
  Mellem de trofæbærende Piller glider et gult kinesisk Silkeforhæng
  tilside, en ny Dør aabner sig, og man staar i Sarah Bernhardts
  Modtagelsessalon, det vil sige i en Blanding af Vinterhave, Menageri,
  Museum, Vaabenkammer, Maler- og Billedhuggeratelier, orientalsk
  Divanshal, moderne Dagligstue, og Gud veed hvad. Det er det
  besynderligste Beboelsesrum, nogen Hjerne har kunnet udspekulere, fyldt
  med mærkværdige Sager fra alle Verdens Hjørner og Kanter. Skjøndt over de
  Tredive har Sarah Bernhardt nemlig endnu stadig de samme tusinde,
  hinanden jagende Interesser, som man undertiden finder hos unge,
  aandslivlige Mennesker, hvis Udvikling endnu ikke er kommen ind i noget
  bestemt Spor, og som derfor strax er rede til at passionere sig for Alt,
  hvad der mellem Himmel og Jord er Interesse værd. Denne Ejendommelighed
  er maaske just det Centrale i hendes Væsen. Det er den, der gjør hende
  paa samme Tid til Skuespillerinde, Malerinde, Billedhuggerinde og
  Forfatterinde, den hidser hende saaledes ind i permanent Feber, at hun
  synker komplet sammen, naar der indtræder et Øjebliks Ro, den forklarer
  og undskylder hendes Extravagancer. Jeg kjender ikke noget Menneske, der
  i den Grad er den personificerede Nervøsitet. Selv naar hun sidder stille
  og taler med En, jager hendes Ord, hendes Tanker, hendes Indfald saaledes
  hinanden, at man har en Fornemmelse, som man foer afsted med Iltog.
  Indretningen af hendes Hjem er saare karakteristisk for denne uafbrudte
  nervøse Uro, disse tusinde extravagante Passioner. "Jeg vilde helst rejse
  altid," sagde hun engang til mig, "fare omkring fra den ene Ende af
  Verden til den anden. Der er Ingenting, der trætter mig undtagen Ro." Her
  i hendes Atelier kan hendes Øjne i hvert Fald fare om mellem Gjenstande
  fra alle Verdens Kanter, og hun har Fantasi nok til selv i Tankerne at
  kunne følge med.
  
  Modtagelsesværelset har hele det treetages Huses Højde. Lyset falder ind
  gjennem et enkelt stort Vindu, der næsten naaer fra Gulv til Loft, men
  som permanent er dækket af et blaahvidt Forhæng, der dæmper Skjæret.
  Tilhøjre er der, i Halvmørke, en middelalderlig Trappe med Svalegang,
  indenfor hvilken ligger Kunstnerindens Sove-, Toilet- og Badeværelser;
  under denne Svalegang Døren til Spisestuen, skjult af silkebroderede
  indiske Tæpper. Ned over Trappegelænderet hænger, som tilfældig
  henkastet, et i Størrelse enestaaende Stykke solgult kinesisk Silketøj;
  men det hænger der altid, det draperer, dets Indtryk af varm, beboet
  Nonchalence er beregnet med ægte kunstnerisk Sands.
  
  [Illustration: I Sarah Bernhardts Modtagelsesatelier.]
  
  Tilvenstre er den monumentale Kamin, omrammet af udskaaret Egetræ og
  flankeret af Broncestativer til Blomster, antikke Skulpturer og antikt
  Porcellæn, lutter Sager, af hvilke hver enkelt repræsenterer store
  Summer. Paa Kamingesimsen staar der i omtrent naturlig Størrelse--man kan
  deraf danne sig en Forestilling om Rummets Dimensioner--en forgyldt
  Broncetiger paa Spring, og over denne hænger Sarah Bernhardts Portræt,
  malet af Clairin, den unge Maler, som i sin Tid gjorde alle hendes
  Ballonfarter med og illustrerede hendes Fortællinger derfra. Billedet
  viser hende støttet af en Mængde Puder, i halvt liggende, halvt siddende
  Stilling paa Divanen ved Siden af Kaminen.
  
  Denne Divan, eller hvad man skal kalde dette Møbel, er ægte Sarah
  Bernhardtsk. Ovenpaa et stort Silkepolsters Underlag, der indtager hele
  Hjørnet mellem Kaminen og den ene Sidevæg, ligger i vild Forvirring en
  Uendelighed af Puder af kostbare Stoffer med indvævede Guld- og
  Sølvbroderier. Naar Sarah Bernhardt i sin hvide Silkekjole med det lange
  Slæb drukner mellem disse Puder og halvt forsvinder i det dæmpede Lys,
  som falder ind i Krogen, er der over dette Væsen med de slanke, næsten
  gjennemsigtige Former, det fine, drømmende Ansigt og det viltre, som af
  Solblink gjennemfarne Haar noget ejendommelig Dorésk, der gjør en ganske
  aparte Virkning.
  
  Divanskrogen er Sarahs Yndlingsplads. Her ligger hun næsten altid, naar
  hun et Øjeblik har sluppet sine mangehaande Beskjæftigelser for at
  passiare lidt med Vennerne og Beundrerne, der strømmer til hendes Hotel.
  Der kommer mange af dem, og virkelige Venner er sikkert de Fleste. Thi
  ligesaa fortryllende og elskværdig en Værtinde Sarah er for dem, hun
  føler sig knyttet til ved gjensidig Sympathi, ligesaa stor en Evne har
  hun til at holde den banale Hob af Nysgjerrige tre Skridt fra Livet.
  Claude, hendes mangeaarige Kammertjener, er godt instrueret. Forhængene
  til Helligdommen glider kun til Side for dem, som han veed er velsete
  derinde i Kunstnerkredsen. Graden af Intimitet er der en anden Maalestok
  for. De almindelige Dødelige faaer en Stol ved Siden af Divanen, men de
  rigtig gamle og gode Venner rykker hun tilside for, saa der bliver en
  Plads for dem paa selve denne.
  
  Alt i Atelieret er beregnet paa at ses fra dette fantastiske Leje, og Alt
  er arrangeret med udsøgt Smag. I denne Mylr af heterogene Sager findes
  ingen meningsløse Sammenstillinger eller uskjønne Farvevirkninger, Alt
  passer sammen. Og hvad findes der saa ikke i dette Rum! Store japanesiske
  Kummer, hvorfra Palmer og exotiske Planter skyder op, i hvis Grene der
  hænger udstoppede Aber; halvfuldendte Buster skjulte mellem Bregner og
  paabegyndte Malerier, som dækkes af indiske Shawler; Tigerskind udspændte
  paa Væggen mellem kinesiske Træbilleder; Marmorbuster og fantastiske Dyr
  i Bronce, omgivne af Paafuglehaler; Guitarer, Dolke, Pistoler, Landser og
  Alverdens forunderligste Vaaben hængende, liggende og staaende overalt;
  Trommer tagne fra de Vilde i Nykaledonien og skinnende Varmebækkener af
  Messing fra de ældste mauriske Tider; afrikanske Fjerbælter, der engang
  har været glade sorte Naturbørns eneste Klædedragt, og som nu hænger
  skjødesløst kastede om Halsen paa en eller anden udstoppet Papegøje;
  Dødningehoveder grinende fra Egetræspanelet over Svalegangen,
  Porcellænssager, Antikviteter og broget Nips paa Konsoller,
  Bogskabsgesimser og udskaarne Skabe; Menneske- og Dyrskeletter i Krogene;
  udstoppede Slanger, der snor sig om Fortepianobenene, og Dødningehænder,
  der stikker op mellem Strengene; Emaille- og Mosaikarbejder i Bunke inde
  i et eller andet antikt Møbel, Smyrnatæpper ovenpaa hinanden, saa Foden
  synker dybt ned, kort sagt, Luxus, Kunst og Excentricitet i den
  forunderligste Blanding, et Musæum, som man kan studere Uger igjennem
  uden at blive færdig med, men paa samme Tid en Kunstners Arbejdsværelse,
  hvor man snart befinder sig vel og hjemligt. Det er tillige et
  Skatkammer, rigt som en østerlandsk Fyrstes. Det er ikke blot Sager som
  Saint-Marceaux's Harlekin, en af den moderne Billedhuggerkunsts
  skjønneste Frembringelser, hvori der gjemmes Kapitaler; Alt har Værd her,
  lige til Trommen henne i Krogen, paa hvis Skind Detaille har malet en
  skotsk "Piper". Pennen, hvormed hun skriver, er en Strudsfjer af sjelden
  Skjønhed, og Brevpresseren, som hun lægger ovenpaa sine smaa Billetter,
  en Emailleslange, besat med Ædelsten. Hendes Atelier har slugt
  Broderparten af de kolossale Summer, hun har fortjent ved sit Talent, og
  naar hun længe har været ikke blot fattig, men i Gjæld næsten til op over
  begge Ørene, saa er ogsaa det væsentlig Skyld deri.
  
  Efter den amerikanske Rejse er denne Gjæld imidlertid kommen ud af
  Verden. Millionen, som Yankeerne offrede hende, gik i de franske
  Kreditorer. De var saa graadige, at de tog næsten den hele. Lidt blev der
  dog tilovers, og Sarah vil nu spare, fortæller hun stadig sine Venner,
  for engang at kunne realisere sin Yndlingsdrøm. Den er ikke saa ilde,
  denne Yndlingsdrøm: et stort Herresæde som Adelina Pattis i Skotland, kun
  beliggende paa fransk Grund; det forstaar sig af sig selv. Sarah
  Bernhardt er ikke blot fransk i Skind og Ben, hun er den mest inkarnerede
  Pariserinde i hele Paris, og det er et stort Spørgsmaal, om hun i Længden
  vilde kunne trives paa sit Herresæde, selv om det var nok saa
  tusind-og-en-Natagtigt. Allerede nu har hun en lille Villa i
  Saint-Adrosse ved Normandiets Kyst, hvor hun ligger paa Landet om
  Sommeren. Men hver anden Dag er hun i Paris. Hotellet i Avenue de
  Villiers kan hun ikke undvære. Stadig er der ganske vist en eller anden
  Statue, som skal være færdig, og som faaer Skyld for Parisertouren.
  Sandheden er dog nok alligevel den, at der kun er een Luft, i hvilken hun
  rigtigt kan leve, den, der er Blod af hendes Blod, Nerver af hendes
  Nerver--kort sagt, Parises Luft.
  
  Men flittig er hun imidlertid, ogsaa som Billedhuggerinde. Paa den anden
  Side Haven ligger en lille Tilbygning til Hotellet, hvor hun har sit
  egentlige Atelier, det, hvori der ikke causeres, men arbejdes. Her staar
  hun ofte fra den tidlige Morgenstund med Mejselen i Haanden, iført sin
  kokette Billedhuggerdragt, Benklæder og Blouse af hvidt Flanel. De nære
  Venner faaer Lov til at komme til hende her og passiare med hende under
  Arbejdet; mere end een kan da ogsaa give Attest for, at Sarah Bernhardt
  ikke blot signerer, men virkelig selv udfører sine Statuer og
  Basrelieffer. Hendes Mangesidighed maa ikke forundre, Som hun er
  Pariserinde, er hun Kunstnerinde ud og ind. I Kraft af et ejendommeligt
  kunstnerisk Instinkt bliver hun producerende paa alle Kunstens Omraader.
  Hun havde kun modelleret en tre, fire Aar, da hun sendte sin bekjendte
  Gruppe "Efter Stormen" til Salonen, og sex Maaneder efter, at hun havde
  begyndt at male i Stevens Atelier, udstillede hun Billedet "Den unge Pige
  og Døden".
  
  Næsten daglig tilbringer hun nogle Timer før Frokost i
  Billedhuggeratelieret. Henimod Spisetid har der altid samlet sig
  Besøgende ovre i Modtagelsesatelieret, og i sin Arbejdsdragt løber hun da
  over til dem for en halv Times Tid at passiare om Literatur og Theater.
  Af og til hænder det, at hun bliver attrapperet paa Vejen af
  Paatrængende, som vil opkalde Eau-de-cologne efter hende eller Sligt. Men
  Blusen hjælper hende. "Tør jeg ikke spørge, om M'me Sarah Bernhardt er
  tilstede?"--"Nej, Mama," svarer den overgivne Kunstnerinde og smutter
  forbi, "er gaaet paa Prøve og kommer slet ikke hjem idag." Som bekjendt
  har Sarah en Søn paa atten Aar, et flinkt og dygtigt ungt Menneske, der
  allerede er Theaterdirektør, idetmindste af Navn. Det er ham, den
  ungdommelige Moder ved slige Lejligheder forestiller, og det morer hende
  kosteligt.
  
  [Illustration: Sarah Bernhardt i sin Spisestuestol.]
  
  Nogle af de Besøgende beholder den gjæstfri Værtinde altid til sit Bord.
  Spisesalen inde ved Siden af Modtagelsessalonen er luxuriøs og
  ejendommelig, om end ikke saa fantastisk udstyret som Atelieret. Den
  faaer Lys fra et stort Vindue, i hvis Nische et Vildnis af Slyngplanter
  boltrer sig, og hvor man stadig anbringer Frokosternes og Middagenes
  Vindruer, Ferskener, Ananas, hvis fine Farver gjør deres Virkning i den
  frodiggrønne Vinduesnische. Møblementet er af udskaaret mørkt Egetræ i
  gammeldags Stil; for Enden af Bordet staar en højrygget mægtig Stol, det
  er Husfruens Plads. Naar hun gaar tilbords, rykker hendes Kammertjener
  den frem til hende og bliver da staaende bag den under hele Maaltidet.
  Hun sidder der som en Dronning ved et Bord, der er rigt som en Dronnings.
  Slebet bøhmisk Krystal, Guld- og Sølvservice, lydløs, fornem Betjening
  for hver Gjæst, et udsøgt Kjøkken, kort sagt Alt, hvad der kan bidrage
  til at forvandle Maaltidet til en æsthetisk Nydelse. Ved dette Bord
  holdes altid den gamle Regel om Muser og Gratier efterrettelig; i Regelen
  sidder der kun en fire, fem gode Venner om det, og det er sjeldent, at
  der ikke er et stort Navn i den franske Kunst eller Literatur mellem dem.
  Alligevel føres der sjeldent nogen Konversation, i hvilken hun ikke er
  den Aandfuldeste, og hænder det engang, at man kommer ind paa lærde
  Themaer, hun ikke veed Besked om, forstaar hun hurtigt med en
  Elskværdighed, som er uimodstaaelig, at føre Samtalen ind paa et Omraade,
  hvor hun kan være med blandt de Første, helst den Første. Hun vil herske,
  hun vil være Dronning, omgiven af Dronningens Luxus og Hyldest; tillader
  man hende ikke det, saa kommer det forkjælede Barns Luner op i hende og
  faaer hende til at gjøre gale Streger, som dengang hun forlod Théâtre
  français. Men bøjer man sig for hende, saa er hun trods sine tredive Aar
  glad som et lykkeligt Barn, yndefuld og indtagende, saa at hun afvæbner
  selv de mest haardnakkede Modstandere.
  
  [Illustration: Coquelin som "Don Cæsar".]
  
  Coquelin i sin Loge,
  
  Englænderne har opfundet et Slags literære Portrætskizzer, der er komne
  stærkt i Mode: Skildringen af berømte Personer _at home_. Genren har sit
  Værd. Man forstaar afgjort en Meissonier bedre, naar man har set ham ved
  hans Staffeli, eller en Edison, naar man har fulgt ham i hans
  Laboratorium.
  
  Men det gjælder at finde Stedet, hvor de paagjældende Personer er
  virkeligt hjemme, hvor de er helt sig selv. Man lurer sjeldent en stor
  Taler synderligt af, fordi man seer ham i hans Spisestue, eller en stor
  General, fordi man gjør ham Visit i hans Families Skjød. Der er selv de
  Største i Regelen kun ganske almindelige Dødelige. Coquelin skal man se i
  hans Paaklædningsværelse, i hans "Loge", som Franskmændene kalder det.
  Mellem sine Malerisamlinger og Bøger i den elegante Lejlighed, han beboer
  i Rue Lafayette, er han Kunstven og Forfatter; naar han under
  Kammerforhandlingerne spadserer i _Salle des pas perdus_, omringet af
  Deputerede og Journalister, der fritter ham ud om hans Mening, er han en
  Politiker, der veed Besked; naar han overværer Indvielsen af en Skole,
  som er stiftet for hans Penge, eller naar han paa Valgdagen lægger sin
  Stemmeseddel i Urnen, er han en god og samvittighedsfuld Borger; naar han
  elegant, vittig og konversabel færdes i den store Pariserverdens Saloner,
  er han Selskabsmenneske _par excellence_, og naar han paa Havres
  Havnemole venter Monsieur Mayer fra London, er han en snild
  Forretningsmand; men i sin Loge er han alt dette accessionelt ved Siden
  af og samtidig med det, som han dog er først og fremmest: Théâtre
  français' uforlignelige Skuespiller.
  
  Coquelins Loge svarer nu imidlertid heller ikke paa nogen Maade til det
  Begreb, der ellers forbindes med en Skuespillers Paaklædningsværelse.
  Naturligvis er Verdens første Theater fornemt ogsaa bag det Tæppe, som
  skiller Publikum og Aktører.
  
  Naar man har passeret Administrationsindgangens grønne Cerberusportner,
  kommer man ad en hvidlakeret, forgyldt Trappe med Brysselertæpper,
  Marmorbuster og Spejle op paa den ene Side til Kontorlokalerne, paa den
  anden til det Allerhelligste, Skuespillerfoyeren, en fin Louis quatorze
  Salon, hvor hver Plet paa Væggene er behængt med Billeder af berømte
  afdøde Artister. Korridoren, som forbinder den med Scenen, er et ikke
  mindre imponerende Portrætgalleri, og selv hvor man ved Indgangen til
  Scenen drejer af og klattrer op i de øvre Lokaler, der ellers saa tidt i
  Thaliatempler kun plejer at være et primitivt Sammensurium af
  halsbrækkende Hønsestiger og Loftsrum, der minder om
  Marchandiser-butiker, selv der er Alt soigneret og nobelt: brede Trapper
  med Mahognigelænder og Bastmaatter, Couloirer, som leder Tanken hen paa
  Gjæstefløje i en gammel Herregaard, hvide Porcellænsplader med
  Kunstnernes Navne paa hver Dør. Men alligevel bliver man overrasket, naar
  man aabner den, paa hvilken der staar _Coquelin ainé_. Det er en formelig
  Salon, man kommer ind i. Persiske Tæpper paa Gulvet, gobelinsbetrukne
  Kanapeer og Causeuser, Kunstbronzer paa Kamin og Skrivebord, hyggelige
  Lamper med farvede Net over, der dæmper Skjæret, komfortabel Luxus, hvor
  man seer hen i det store Rum. Væggene er fyldte med Malerier og
  Akvareller, Pluraliteten forestillende Coquelin i hans forskjellige
  Hovedroller, andre afbildende Scener fra Mærkedage i Theatrets Historie,
  men alle signerede med bekjendte Navne og i Regelen forsynede med en
  lille Notits paa Foden, der fortæller, at de er Gave fra Maleren selv.
  Rundtomkring ligger nysudkomne Bøger og fintindbundne Manuskripter. Kun
  et monumentalt Spejl paa Væggen mellem Vinduerne, med grønskjærmede
  Lampetter op langs Siderne og med en Mængde smaa Glasæsker paa
  Marmorpladen forneden erindrer om, at man er i en Skuespillers
  Paaklædningsværelse.
  
  Man er nu i Virkeligheden ogsaa ligesaa meget idetmindste i en Salon.
  Coquelin tager imod i sin Loge. En Pariser har ikke Dagen disponibel til
  at sladdre hen, allermindst en Pariser _en évidence_. Det paa alle
  Punkter optagne Liv, han fører, stiller saa mangehaande Krav til ham;
  naar han skal opfylde blot de Halve af dem, maa han tage vare paa
  Øjeblikkene. Coquelin har et sjeldent Talent dertil. Alle sine Forhold
  til Omverdenen gjør han af, mens han klæder sig paa. Han er visibel hos
  sig selv om Morgenen, naar han staar op, men efterat hans Vogn har hentet
  ham ved Titiden og kjørt ham hans sædvanlige Tour, hører Dagen hans
  Arbejde til, og han er forsvunden for Enhver til om Aftenen, da den nye
  Paaklædning begynder. Han sætter Folk Stævne paa Theatret, og de, der har
  Venskabs- eller Forretningsforbindelser med ham, søger ham der. Den
  grønne Portner ved Administrationsindgangen er højlig fornærmet.
  Tærskelen, han er sat til at vogte, er ham en Helligdom, som efter hans
  Mening ingen Profanes Fødder nogensinde burde have Tilladelse til at
  overskride. Men hvert Øjeblik, naar han strækker sin spærrende
  Cerberusarm ud og spørger _qui cherchez vous ?_ lyder Passeer-Parolen
  _Monsieur Coquelin_ ham i Øret, og han veed, at saa nytter der ingen
  Indvendinger. I sin Loge er Monsieur Coquelin hjemme for Alle.
  
  Døren til den staar ikke noget Minut. Først kommer Vennerne, der "er i
  Salen" og vil aflægge ham Visit før Forestillingen. Det er Dagens
  politiske og mondaine Historie, der repeteres. Coquelin er au courant med
  Alt og interesserer sig for Alt. Ivrig, fuld af Liv vandrer han op og ned
  af Gulvet og diskuterer og dokumenterer med denne Stemme, der ligesom
  meisler hver Sætning i Marmor. Det banker. _Entrez!_ Et lille koket Hoved
  titter ind, men trækker sig strax igjen tilbage. _Pardon, je
  dérange.--Mais pas du tout, Mademoiselle, entrez donc_. Hun kommer for at
  tale med ham om Rollen, han har lovet at indstudere med hende. Imorgen
  ikke, saa skal han i Kammeret, og iovermorgen maa han til Havre for at
  spille ved en Forestilling for Redningsmandskabet, men Dagen efter. Hun
  takker, hilser let paa Salonens Gjæster og forsvinder igjen. Men næppe er
  hun ude, før det banker paany. En ældre, ordinær Herre, der har pyntet
  sig op til at skulle være ung og elegant Han kommer overordentlig frejdig
  og selvfornøjet, men falder strax af, da han seer, at der er Folk før
  ham. Coquelin hilser skjødesløst; Manden faaer ham trukken hen i et
  Hjørne og begynder en hviskende Samtale med ham. _Mais vous pouvez parler
  devant ces Messieurs,_ afbryder Coquelin efter et Øjebliks Forløb; "det
  er lutter Venner." Der udspinder sig saa en Forretningsdiskussion om
  Tournéer i Rusland, Amerika, Brasilien, Spanien. Siden Coquelin er
  begyndt at rejse, vil Alverdens Impressarioer have fat i ham, og
  allesammen har de Guld og grønne Skove at love ham. Han holder af at
  flakke om. Med sin Evne til at nytte Tiden faaer han Alt at se i de
  fremmede Lande, han besøger, og med sin hurtige Intelligens opfatter han
  strax selv det ham mest Fremmede. Det er en Maade at studere paa, siger
  han, som opvejer alle andre, og i sin Kontrakt med Théâtre français har
  han derfor ogsaa udtrykkelig hvert Aar forbeholdt sig to Maaneders Ferie,
  som han selv kan tage, naar han vil. Planen til Amerikatouren er allerede
  lagt, og han har Tilbud og Planer om mange andre. Disse Rejser forøger
  desuden de hundrede og tyve tusind Francs, Théâtre français aarlig
  betaler ham, med rigelig ligesaa Meget til, og han er ikke mindst en
  moderne Pariser i Trangen til at tage Penge ind. Allerede hans
  Malerisamling koster ham uhyre. Hvert andet Øjeblik er der et Billede af
  Millet eller Andre til en halvhundrede tusind Francs, som han ikke kan
  modstaa Lysten til at kjøbe. Saa ernærer han fattige Slægtninge og
  stifter Legater, Alt det sluger Kapitaler. Han er ligefrem nødt til at
  rejse. Men heldigvis forstaar han ogsaa til det at gjøre sin Tid
  frugtbringende. Saasnart han har nogle Dages Otium ved Théâtre français,
  er han i en Haandevending i Bruxelles, Lyon, Anvers, Lille for at give
  Gjæsteforestillinger. Hr. Perrin er ingenlunde fornøjet ved saaledes
  aldrig at vide, om han har ham eller ikke har ham, men han gjør gode
  Miner til slet Spil. Coquelin gaar det ikke an at støde, han er Theatrets
  Grundpille, og han er paa Basis deraf dets virkelige Herre.
  
  Det bliver imidlertid ved at banke. Der kommer en ung, mager, gardisthøj
  Herre med det røde Baand i Knaphullet; det er Deroulède. Coquelin iler
  hen og trykker hans Haand, han hører kjendeligt til de mest Velkomne. Man
  har i Regelen meget tilovers for de Mennesker, for hvem man har gjort
  meget; det er ogsaa Kjærnen i Venskabsforholdet mellem disse To og
  overhovedet i Coquelins Forhold til en stor Kreds af Frankrigs yngre
  talentfulde Digtere, Manuel, Guiard, Delair først og fremmest. Han har
  saa at sige opfundet dem; de har bragt ham deres Digte, han har reciteret
  dem rundtomkring i Saloner og ved Soiréer og paa den Maade skabt deres
  første Reputation. En ung Poet har han skaffet Forlægger, en anden hans
  Tragedie antagen ved Théâtre français, han er efterhaanden bleven Forsyn
  for hele den yngre lyriske Skole. Det kunde synes at staa i Modstrid med
  Grundretningen i hans egen Kunst, men det er dog let forklarligt
  alligevel. Coquelins Mesterskab er i første Rang Kunsten _"de bien
  dire"_. Derfor elsker han Verset. En af de Roller, i hvilke han er
  uforligneligst, og den, som han selv sætter mest Pris paa og paastaar,
  han spiller bedst af alle, er Don Cæsar i Victor Hugos "Ruy Blas".
  
  Atter banker det. Denne Gang er det ingen Gjæst, men Regissøren, der
  kommer for at varsko første Gang. _"Je serais prêt, mon ami,"_ siger
  Coquelin med et Smil og en naadig Haandgestus. Han har endnu knap begyndt
  paa Paaklædningen, og ti Minutter efter skal han staa paa Scenen, men
  Regissøren kjender ham og gaar. Han er paa Pletten, naar han skal være
  der, men heller ikke noget halvt Sekund før. Stadig diskuterende med
  Vennerne, som vil rejse sig, men som han beder blive, stadig modtagende
  andre, der kommer, forsvindende et Øjeblik ind i det lille
  Toilettekabinet, men fortsættende Samtalen gjennem Portièren, klæder han
  sig paa og maskerer sig med taskenspilleragtig Behændighed næsten, uden
  at Nogen lægger Mærke til det engang. Hver Sminkestreg, han gjør, er han
  sikker paa som paa Alt i sin Kunst. Det giver ham den overlegne Ro paa
  saavel som bag Scenen, der er hans Styrke.
  
  Ængstelse og Nervøsitet aner han ikke hvad er. Naar han rejser, bringer
  han stadig i de Huse, hvor man har inviteret ham til Middag, sine Værter
  til Fortvivlelse. Man har sat Dineren tidlig og sørget for, at den kan
  være endt saa betids, at han kan komme paa Theatret uden Forsinkelse. Men
  det er ham selv, der trækker den ud. Hele Selskabet bliver ved ængsteligt
  at se paa Klokken undtagen netop han. Endelig minder man ham. _"Tout a
  l'heure,"_. svarer han og bliver ved at fortsætte Samtalen. Og naar man
  saa tilmed vidste, at dette Theater, som han nogle Minutter efter skal
  spille paa for første Gang, det har han aldrig set. Han har simpelthen
  spurgt sin Ven Dieudonné, der stadig rejser med ham, om Alt er paa sin
  Plads og i Orden; naar han har faaet Forsikringen derom, veed baade han
  selv og hans Kammerater, at han ogsaa vil være det, og at han vil spille
  sin Rolle ganske paa samme Maade, som han har spillet den Hundreder af
  Gange, uden at lade sig forstyrre i sin Ro af Nogetsomhelst.
  
  I sin Loge holder han Diskussionen gaaende lige til det sidste Øjeblik.
  Regissøren kommer anden Gang og stikker Hovedet ind. _"On peut
  annoncer,"_ raaber Coquelin til ham. Han gjør den sidste Sminkestreg,
  retter Parykken foran Spejlet og rejser sig. Vennerne følger ham ned ad
  Trappen, og man bliver ved at tale. _"A l'entreacte_," bryder han endelig
  af; man hører Maskinkarlen slaa Slaget, der annoncerer Aktens Begyndelse.
  Coquelin staar paa Scenen, et Sekund, saa gaar Tæppet op, og han er i
  samme Nu helt og holdent den Person, han skal forestille.
  
  Mens han spiller, et flygtigt Blik tilbage paa, hvorledes han er naaet
  til den Plads, hvorpaa han nu staar. Han er en Bagersøn fra Søkjøbstaden
  Boulogne. Familien har gjennem lange Slægtled været denne Stads og det
  hæderlige Bagerlaugs bedste Mænd. Der er endogsaa dem, der vil paastaa,
  at man intetsteds i hele Frankrig kan faa saa mageløst Hvedebrød som i
  Boulogne. Det er Traditioner, der daterer sig fra meget langt tilbage,
  Traditioner, som Slægten føler sig stolt over, og som den derfor kun med
  stor Bekymring saae blive brudt, da dens Yngste, den attenaarige Jules
  Constant, for en Snes Aar siden pludselig en skjønne Dag erklærede Papa
  Coquelin, at han var kjed af at spadsere omkring i Boulognes Gader med et
  Postejfad paa Hovedet, og at det nu var slaaet fast: han lagde den hvide
  Hue af, der saa langt man kunde huske tilbage havde været Coquelinernes
  Adelssymbol, for at drage til Paris og paa et helt andet Felt vinde ny
  Hæder til det gamle Navn.
  
  Papa Coquelin var imidlertid en fornuftig Mand, han indsaa, at det selv
  ved en Bagerovn kun er Lysten, der driver Værket, og at man aldrig kommer
  nogen Vegne, naar den mangler. Jules Constant fik Lov til at gjøre, som
  han vilde, Han rejste. Fra en Boghandler i Boulogne fik han
  Anbefalingsbrev med til Regnier, der dengang var Numer Et ved Théâtre
  français, og hos ham præsenterede han sig da. Han vilde være Skuespiller,
  erklærede han, men kun, naar man troede, han kunde blive noget Udmærket.
  Ellers rejste han tilbage og tog den hvide Hue paa igjen. Om man nu vilde
  se, hvad han duede til.
  
  De ærværdige Lærere ved Konservatoriet, til hvem dette Hverv som
  sædvanlig blev overdraget, fandt ikke, at han duede til Stort. Og saa
  fandt de ham altfor grim. "Det er jo en ren Trompetnæse, han har," sagde
  Augustine Brohan. "Og hvad der er det Værste, han bruger den som en
  Trompet," føjede Auber til. Han faldt igjennem ved Examen, og havde
  Regnier ikke med sit sædvanlige glimrende Blik for, hvad der boede i den
  unge Skuespiller, beholdt ham alligevel for at se, om han dog ikke kunde
  faa Noget ud af ham, saa vilde Coquelin den Dag idag have været Bager i
  Boulogne og ikke Regniers Efterfølger paa Thronstolen i Molières Hus.
  
  Regnier blev hans Lærer og Opdrager. Han lærte ham først og fremmest
  Taalmodighed, det, som for alle Kunstnere, men for Skuespillere særlig er
  saa noget nær Alpha og Omega: at studere og studere og vente ganske
  rolig, til man virkelig har alle baade ydre og indre Betingelser samlede
  for at kunne præstere noget Ordentligt. Selv efterat han i 1860 havde
  faaet Konservatoriets første Pris for Udførelsen af en Crispinrolle og
  baade Regnier og adskillige Andre ganske vel indsaae, hvad der boede i
  ham, fik han ikke Lov til at rende af Skole, Regnier fortsatte sit
  Opdragelsesværk, og de smaa Roller, han i det første Par Aar kom til at
  spille ved Théâtre français--Gros René p "le Dépit amoureux", Bazile i
  "Figaros Bryllup", Dubois i "Misanthropen", Loyal i "Tartuffe", o.s.v.
  o.s.v.--var nærmest at betragte som en gradevis Vænnen til Ilden. Da han
  endelig leverede Hovedslaget, var han færdig; Sejren kunde ikke udeblive,
  og den udeblev heller ikke.
  
  [Illustration: Coquelin]
  
  En af Pariserkritikerne i Vælten har som Øjenvidne fortalt om denne
  Triumf. Coquelin havde faaet en Rolle i et nyt Stykke, som Theatrets
  daværende Direktør Thierry imidlertid af Hensyn til en ældre Skuespiller
  atter maatte tage fra ham. Til Gjengjæld gav han den unge Kunstner Lov
  til at vælge, hvilken han vilde i det gamle Repertoire. "Saa vælger jeg
  Figaro i "Figaros Bryllup"," sagde Coquelin strax. Det var et af de
  største Vovestykker, der kunde tænkes, men Thierry holdt altid sine
  Løfter, og Coquelin fik Rollen. Alt gik godt, fortæller den nævnte
  Kritiker, til han skulde ind paa Scenen. Men da han først var der, blev
  han overfalden af en forfærdelig Frygt. Han begyndte at ryste over hele
  Kroppen, Tungen klæbede sig fast til Ganen, og han spillede de første
  fire Akter uden at vide af, hvad han sagde, med sløvt Blik, mørkt
  Ansigtsudtryk og halvkvalt Stemme, som et Menneske, der føres til
  Retterstedet. "Men saa le dog, dit lille Dyr," hviskede Augustine Brohan
  ganske sagte til ham; "le dog, Du er jo Figaro." Coquelin gjorde
  imidlertid kun en fortvivlet Gestus, der betød, at han ikke kunde le.
  Heldigvis er det parisiske Publikum yderst overbærende mod Debutanter.
  Man ventede stadig. Femte Akt kom; det er den Akt med den berømte
  Monolog. Det var dengang Mode i alle det gamle Repertoires komiske
  Roller, særlig i Moliéres, at hælde over mod det Tragiske saa tidt, man
  kunde. Denne Mode behagede ved det Nye og Dristige, der laa i den.
  Coquelin havde i den Anledning fundet paa at gjøre noget Lignende ved
  Monologen. Han søgte at gjøre den bitter, mørk og irriteret. Den stærke
  Sindsbevægelse, hvori han befandt sig, gav hans til daglig Brug
  vibrerende Stemme endnu mere Udtryk, hans Mimik og Gestus endnu mere
  Fortvivlelse og Vildhed. Han gjorde stormende Lykke. Man applauderede
  uforbeholdent: man havde her en Mand for sig, der kunde være paa een Gang
  Scapin, Crispin og Figaro.
  
  Han blev det hurtigt efter denne første Sejr; han blev i disse tre og i
  alle beslægtede Roller den mest uforlignelige Skuespiller, Théâtre
  français rimeligvis nogensinde har havt. Og hvilken Mængde af dem har han
  ikke trods sine knap fyrretyve Aar allerede spillet I Af alle Moliéres
  Stykker er der siger og skriver kun tre, i hvilke han ikke er optraadt,
  og han har i de tyve Aar, han nu har været ved Théâtre français, spillet
  ikke mindre end omtrent tresindstyve forskjellige Figurer alene i det
  gamle Repertoire. I det moderne er hans Navn knyttet til nogle og tyve
  Repriser af berømte Komedier, og samtidig har han skabt Hovedfigurer i en
  tredive, fyrretyve nye Stykker. Vilde man med nogle enkelte Roller
  markere Hovedpunkterne i hans Skuespillervirksomhed, maatte man først og
  fremmest nævne Figaro i "Figaros Bryllup", Mascarille i "les Précieuses
  ridicules", Gringoire i Stykket af samme Navn og Marcel i "Les Ouvriers"
  (Arbejderliv). Han har aldrig havt mere uimodstaaeligt smittende godt
  Humør, udfoldet mere ægte komisk Liv end i de to første af disse Stykker,
  og han har aldrig talt til Hjertet som i de to sidste. Dog jo, han har i
  sin sidste mesterlige Création, den gamle Skuespiller i
  Erckmann-Chatrians "Les Rantzau" gjort begge Dele lige uovertræffeligt
  paa een og samme Tid.
  
  Det er nemlig en Hovedejendommelighed ved Coquelin som Skuespiller, at
  hans Talent saa at sige ikke kjender nogen Grændse. Hans Hovedstyrke er
  at faa Tilskuerne til at rulle sig i Latterkrampe, men den næste Aften,
  det næste Øjeblik kan han med samme Uimodstaaelighed lokke Taarerne af
  det samme Publikums Øjne. Han har den ene Dag spillet Scapin og den næste
  Jean Dacier, Hovedfiguren i en moderne Revolutionstragedie af samme Navn.
  Forbausende er det, til hvilken Grad han forstaar i Stemme, Mimik,
  Holdning og Alt at kaste sig selv fuldstændig bort og paa Scenen
  udelukkende være de Figurer, han fremstiller. Han tager dem af og paa med
  samme virtuosmæssige Lethed som Kostumet, der hører til dem. Det er
  forklarligt; hver lille Gestus, hvert Tonefald, hvert Blink med Øjnene er
  vejet og prøvet i Maaneder, før det blev slaaet endelig fast. Coquelin
  overlader i sin Kunst Intet til tilfældig Inspiration.
  
  Saa spiller han da, og Publikum jubler og applauderer. Han er forgudet og
  forkjælet som en Primadonna. Og han sætter Pris derpaa. Har Bifaldet en
  enkelt Gang været kjøligere end sædvanlig, er han forstemt, har det
  rystet Huset, straaler han som en Debutant, og naar Vennerne atter kommer
  op i Mellemakterne, er en Samtale om, hvorledes de enkelte Repliker har
  slaaet an, altid det Første, hvormed der begyndes, selv om man ender med
  Drøftelsen af helt andre Materier. Og det gjør man tidt. Er der vigtige
  Forhandlinger i Kammeret, saa at Møderne er trukne ud til hen paa
  Aftenstunden, er Coquelins Loge det Sted, hvor man sikkrest kan hente
  Nyheder fra dem. Han faaer Alt berettet pr. Depesche fra selve Palais
  Bourbon. Man har drevet Spot med denne hans Politiseren og med hans nære
  Forhold til Gambetta. Man har havt Uret, det er kun tomme
  Vittighedsmagere, der kan gjøre det, Coquelin har vist, at man kan være
  en stor Skuespiller og en brav Borger ved Siden af. Han er af et andet
  Kuld end sine Forgjængere i Moliéres Hus. Han henter ikke sine
  Inspirationer paa Knejpen, han er sober som de Færreste, til sine
  Maaltider nyder han kun Vin og Vand og udenfor dem aldrig det Mindste.
  Han hører til det moderne Frankrig, det, der veed, at i vore Dage naaer
  man kun en Førsterangs-Position gjennem et Liv i uafbrudt Arbejde. Men
  det, at han i Intet er _cabotin,_ at han i samme Øjeblik han sætter sin
  Fod udenfor Scenen er en _homme sérieux_ med alsidige Kundskaber, alsidig
  Dannelse og Interesser for Alt, det er det netop, der har bidraget til at
  løfte den moderne franske Skuespillerstand ud over den halvt deklasserede
  Stilling, den saa længe havde indtaget. Naar man nu vil kaste den den
  gamle Haan i Ansigtet, rejser Opinionen sig som een Mand mod Fornærmeren.
  Det har vist sig saa tydelig, som ønskes kan, for nylig ved Bladet
  "Figaros" og Hr. Mirbeaus Angreb. Med Gots Æreslegion er den sidste Rest
  af Skuespillernes Undtagelsesposition forsvunden. Og det er Coquelin, der
  har fremtvunget dette Kors. Han har ikke blot gjort det direkte ved atter
  og atter at tage Ordet for sine Kammeraters Ret til at blive betragtede
  som alle andre Borgere, han har gjort det endnu mere indirekte ved sit
  eget alvorlige, hæderfulde Liv. Han er en ny Skuespillertype, og han vil
  faa Efterfølgere. Komédieforfatterne vil maaske have Grund til at beklage
  sig derover; de faaer ikke længer Figurer som Kean og Garrick at skrive
  om. Men ellers er det vanskeligt at se, hvem der skulde lide derunder.
  Næppe Kunsten, og næppe Samfundet, og Skuespillerne selv allermindst.
  
  [Illustration: Coquelin som Florence i "Les Rantzau"]
  
  Cherbuliez i sit Arbejdsværelse
  
  Mens Millionen og de Fremmede breder deres Herredømme videre og videre ud
  over det moderne Paris, forvandler dets Fysiognomi og umærkeligt gjør det
  til en hel ny Stad, er der dog een Part af Byen, hvor denne Erobring
  synes at finde et Bolværk, som den ikke kan bryde, hvor de gamle Huse og
  Gader staar endnu, hvor Særpræg og Vaner, hvor Karakteren, som det hele
  Liv har; er saaledes, at den nuværende Generations Fædre og Bedstefædre
  vilde kjende sig igjen og føle sig hjemligt der, hvis de kunde staa op af
  Graven. Denne Part er den venstre Seinebreds Paris. Det begynder saa
  smaat at skrumpe ind ganske vist; det kan ikke vise noget Sidestykke til
  Quartier de l'Europe eller til den som af Aladdinsaander bebyggede
  Monceauslette, det inkorporerer ikke Dag for Dag bredere og bredere
  Bælter af Banlieuen, tvertimod, det er ligesom det visnede lidt i Kanten,
  de yderste Partier bliver folketommere, falder hist og her i Ruiner,
  glider over til at blive en Mellemting mellem Landsby og Stad. Men ikke
  desto mindre er det dog ogsaa af vore Dages Paris endnu stadig en saa
  væsentlig Del, at der maa regnes med det. Det er mere endnu. Det er som i
  den stolte katholske Kathedral det lille Kapel, der gjemmer Kisten med
  Helgenens Relikvier. Tinder og Taarne og Hvælvinger med deres Marmor og
  Guld og Lys og Billeder er kun byggede udenom dette Kapel. Til dets
  Forherligelse er den hele Pragt der; det er i Virkeligheden det, der har
  gjort Kirken stor, og det er stadig Sjælen i den, For dets Skyld kommer
  de rette Pilegrimme, ved det holder de sande Troende deres Andagt.
  
  De gamle Kvarterer paa den venstre Seinebred gjemmer endnu Paris's egen
  særlige Individualitet, det, der har skjelnet denne forunderlige By fra
  alle andre og gjort den til, hvad den er. Millionærpaladserne har rejst
  sig, de Fremmede er komne, Verdenskaravanseraiets Stimmel og Glands er
  kommen, men det er som Kathedralen Altsammen kun voxet op, fordi der var
  Noget, som kunde bære et saadant Relief. Og dette hemmelighedsfulde,
  uhaandgribelige Noget fylder endnu Luften i de snevre Gader mellem
  Sorbonne og College de France, mellem Académie des beaux-arts og École
  polytechnique og den lange, lange Række af Videnskabens og Kunstens
  Højskoler, der klemmer sig sammen her paa en ganske lille Part af den
  store Bys Grund; Rastaqouairen og Amerikanermillionæren, Boulevardieren,
  Kokotten og Alt, hvad der er i Slægt med dem, kan ikke trives i denne
  Luft, den ægte Pariser derimod er først rigtig i sit Element, naar han
  indaander den. Af Intelligensens Paris boer ni Tiendeparten paa den
  venstre Seinebred.
  
  I Rue Gay-Lussac, en af dette Kvarters venligste og aabneste Gader, og i
  den Del af den, hvor Sol og Blomsterduft fra Luxembourghaven frit kan
  strømme ind, har det franske Akademis sidstvalgte Udødelige, Victor
  Cherbuliez, sit Hjem. Det er helt paa den anden Side Pantheon, han boer.
  Han siger nok selv, at det er af Hensyn til hans Sønner, der har deres
  Lyceer herude, men i Virkeligheden tager man dog næppe fejl ved at søge
  den egentlige Grund dybere. "Man har det ogsaa fredeligere her," føjer
  han til; "selv ved Gadestøjen er der noget Douce, saa den ikke generer,
  jeg har en Fornemmelse, som om jeg ikke vilde finde Ro til at arbejde,
  hvis jeg kom over paa den anden Bred." Det er just Sagen. Han er
  instinktmæssig rykket saa langt fra Millionens Paris, som han kunde
  komme; Feberen i dets Liv, de skrigende Toner i dets Larm, Guldets Raslen
  og Reklametrompeternes Skingren har skræmmet ham. Han er saa lidt i Slægt
  med Alt det, som Nogen kan være. Skjøndt født Genfer har ikke blot Loven
  givet ham parisisk Borgerret, hans Gjerning har gjort det før den og
  varigere end den. Men i Verdensstadens tumlende Offentlighed er han
  aldrig bleven nogen Person _en vue_, han hører ikke til den Slags
  Parisere _en évidence_, der samler Opløb, hvor de viser sig; den store
  Hob kjender ham ikke, han kan spise sin Frokost paa Café Caron, uden at
  Nogen i Lokalet veed, hvem han er, og lægger Mærke til ham. Han staar som
  Repræsentant for det Paris, som man ikke seer, og som ikke gjør Spræl,
  men som dog er Sjælen i den store By, for Intelligensens stille,
  arbejdende Paris paa den venstre Seinebred.
  
  At trænge ind til en rigtig Pariser _en évidence_ er omtrent ligesaa
  vanskelig en Sag som at komme med til en Première. Han er paa sine
  Enemærker en Konge, der hyller sig i utilnærmelig Majestæt.
  Tjenestepersonalet har de strengeste Ordrer til at holde Alle paa
  Afstand. Lykkes det end undertiden ved Hjælp af nogle Francsstykker at
  passere Portneren, saa lader Forgemaklakajen sig dog ikke bestikke. Det
  nytter kun lidt at spørge ham, om hans Herre er tilstede. Han svarer kun
  med et medlidende Smil. Det er ham, der holder Forhør. Han gjør det uden
  Personsanseelse; selv en "Monsieur décoré", hvem der dog ellers allevegne
  i Paris bliver vist Hensyn, respekteres ikke. Først naar han har leveret
  Fyren med Silkelæggene tilfredsstillende Oplysninger om, hvad han hedder,
  og hvad han er, og hvad han vil, meddeles det ham naadigt, at Husets
  Herre tager imod mellem Elleve og Tolv den og den bestemte Dag i Ugen.
  Han har saa Tilladelse til at komme igjen og antichambrere. Paa den
  venstre Bred kjender man derimod ikke saadanne Formaliteter. "Hr.
  Cherbuliez," siger den gamle Portnerkone, "jo, det er her; Herren er lige
  kommen ind fra Landet. Anden Sal over Entresolen, Døren tilvenstre. Men
  De maa ringe lidt stærkt, for Pigen deroppe er noget døv." Hun er saa døv
  tidt, at det bliver Fruen, der lukker op. Man bedes vente et Øjeblik,
  mens hun underretter sin Mand om Besøget. Men maaske er han beskjæftiget,
  han maa paa ingen Maade lade sig forstyrre, man kan saa udmærket godt
  komme igjen paa en anden Tid, hvis det er mere belejligt. Man forstyrrer
  aldeles ikke, svarer hun venligt, det vil være hendes Mand en Fornøjelse
  at se En, han skal komme ligestrax. Man gaar da ind i Salonen. Det er en
  lille, hyggelig Stue med Mahognimøbler, Stil _premier empire_,
  Divantæppe, mange Blomster ved Vinduet, mange Malerier paa de mørkrøde
  Vægge, men uden nogensomhelst moderne parisisk Luxus, uden Elegance
  engang, en jævn, lidt gammeldags Salon, gjennemtrængt med den Parfume af
  pudset og skuret Renhed, som Værelser har, der staar til Stads og kun
  bliver brugte ved højtidelige Lejligheder. Efter nogle faa Minutters
  Forløb kommer den lille, venlige Frue tilbage og hilser fra hendes Mand,
  om man ikke vil følge med ind i hans egen Stue. Luften er en Smule klam,
  og der er lagt i Kaminen hos ham. Man synes næsten allerede, man mærker
  Varmen; det er en ganske anden Modtagelse, end man er vant til i Paris.
  Man har en Fornemmelse, som om man var mange Mile borte, i saadant Noget
  som en nordisk Præstegaard paa Landet.
  
  Det er netop ogsaa Indtrykket, Cherbuliez' Arbejdsværelse gjør.
  Fuldstændig Studerekammerstil: en høj Pult, ved hvilken man skriver
  staaende, to store Lænestole med brunt Saffiansbetræk, en dito Sofa af
  gammeldags Snit og saa forresten kun Bogreoler. De er af ulige Størrelse
  og forskjellig Slags Træ, øjensynlig anskaffede efterhaanden som
  Bibliotheket voxede, men nu proppede fra øverst til nederst. Revuens
  orangegule Hefter ligger klemte ind allevegne, hvor der er mindste Plads
  over de staaende Rækker, men iøvrigt staar den hele Armee i snorlige
  Parade som et preussisk Regiment. Kun Uniformerne er noget brogede. Gamle
  Volumina i Læder og Folio skifter med smaa, kokette, røde Maroquinsbind;
  mellem lange Suiter af Klassikere i falmet Shirting skubber gule
  Calman-Levyske og blegblaa Dentu'ske Papirsrygge sig ind og drager
  moderne Striber. Der er i Virkeligheden Lidt af Alt i denne Samling, mest
  historiske Værker og Forfattere fra Encyklopedistperioden maaske, men
  forøvrigt hele den franske Litteratur, lige til de seneste Dage
  repræsenteret ved Alt, hvad den har af Fortræffeligt. Dertil tydske
  Filosofer, græske Poeter og politiske Brochurer i Mængde. Cherbuliez har
  i sin Ungdom studeret flere Aar ved tydske Universiteter, han er Sproget
  fuldkomment mægtig, og han har endnu Hegelianeren siddende i Blodet. Hvad
  Grækerne angaar, saa er de saa at sige hans Yndlingslekture. Han læser
  dem i Grundtexten, og han har for Vane at gjøre det hver Morgen, før han
  tager fat paa sit Arbejde. Det er i Athen, at han har "fundet sig selv",
  som man siger. Mellem Akropolis's Ruiner har han i Virkeligheden skrevet
  sit Debutarbejde "le cheval de Phidias", og paa Bunden af de Øjne,
  hvormed han seer paa Menneskene og paa Tilværelsen, ligger der stadig et
  Skjønhedsindtryk, som stammer derfra.
  
  En halv Væg er tom for Reoler, og paa den hænger det Eneste, som pynter
  op i Stuen. Det er netop først og fremmest en Gjengivelse i Gibs af en
  Part af Parthenonskavalkaden, det Fragment, som har givet ham
  Inspirationen til "Phidias's Hest". Dernæst er det et Fotografi af den
  milesiske Venus, et Portræt.
  
  [Illustration: Victor Cherbuliez.]
  
  Cherbuliez' Haandskrift.
  
  Dante i hans Ungdom efter en Fresko, der for nogle Aar siden er opdaget i
  Florents, samt endelig i Glas og Ramme et Stykke gammelt, optrevlet,
  graaagtigt Lærred, en Rest af Tassos Skjorte, med en Haandskrift af
  Lamennais, der bekræfter Ægtheden. Endnu et Par enkelte Malerier,
  stemningsfulde Landskabsbilleder, paa Kaminen Portræter af hans Kone og
  Sønner og af Buloz, "Revue des deux monde"'s Stifter, en bred
  Solskinsstrime faldende ind fra Vinduet, og man har hele Værelset.
  
  Ligefrem, fordringsløs, venlig som det er Cherbuliez selv. Ved det første
  Øjekast har han i sit Ydre noget stærkt udpræget Militærisk, det er
  Infanterikaptejn-Typen, som man kjender den fra de smaa franske
  Provindsbyer. Men saasnart han taler, gaar det bort. Det var kun
  Ansigtsformen, Overskægget og den store Imperial, det skyldtes; Øjnene
  forandrer Udtrykket fuldstændig. De er smaa, uden Glands, af ubestemmelig
  Farve, men der er i dem dette ejendommelige dybe Blik, der ligesom seer
  igjennem den, de hviler paa. Naar man vil huske Ansigtet, er det kun dem,
  man mindes: det Hjertelige, næsten Bløde i dem, som dog, synes man, ved
  en ganske lille Nuance maatte kunne blive strengt ogsaa, deres
  forunderlig rolige Klarhed fremfor Alt. Disse Øjne giver Cherbuliez helt;
  han er, som de fortæller. Han hører ikke til Tidens nervøse, forpinte,
  sønderrevne Aander. Den vilde, trøstesløse Utilfredshed med Existensen,
  som præger Perioden, hvori vi lever, og som i hele Menneskeslægtens
  Historie maaske ikke har havt noget Sidestykke undtagen netop i den
  antike Verdens sidste Dage, ved det romerske Kejserriges Forfald, denne
  Utilfredshed finder ikke nogen Apostel i Cherbuliez. Han flygter ikke,
  som hans Kolleger paa den anden Side Rhinen gjør det i deres historiske
  Romaner, fra en Verden, der er dem uudholdelig, bort til helt andre Tider
  og helt andre Slægter, og han bærer sig heller ikke ad--hvad der tilsidst
  kommer ud paa det Samme--som hans Landsmand Zola med Disciple: giver det
  malcontente Hysteri Luft i en Fremstilling af Jorden som et Helvede,
  befolket af lutter Djævle. Han er for meget Franskmand til det. Han kan
  sin Schopenhauer og Hartmann paa Fingrene, men han har læst dem med samme
  Forsigtighed, med hvilken Lægen gaar til en Epidemipatient. Han har
  garderet sig med sin sunde romanske Optimisme, og han er ikke bleven
  smittet. Han skildrer de Mennesker, mellem hvilke han lever, ikke blot
  fordi den Digtform han har valgt til sin, Romanen, efter hans Mening
  aldrig kan faa blivende Værd undtagen som Gjenspejling af Forfatterens
  Tid, men ogsaa fordi disse Mennesker er ham meget interessante og med
  deres Fortrin og Fejl ganske sympathetiske. Han skildrer dem, som han
  seer dem, og det er hans Overbevisning, at de er, som han seer dem, det
  vil sige hverken helt Engle eller helt Djævle. Med Forkjærlighed vælger
  han just de mest sammensatte Naturer, i hvilke baade Godt og Ondt er oppe
  og strides om Overtaget. Han er i Fremstillingen af denne ægte
  menneskelige Kamp bestandig rolig og lidenskabsløs; han kan være ubøjelig
  haard, men han er først og fremmest uendelig human. Det absolut Hæsliges
  Berettigelse i Kunsten anerkjender han ikke, fordi han i Livet selv kun
  seer det som en Undtagelse; endog de sorteste af hans Figurer har deres
  sympathetiske Side. Meta Holdenis staar som et slaaende Exempel. Da hans
  Fortælling første Gang blev offentliggjort i Revuen, modtog han fra alle
  Sider Brev paa Brev, hvori man bad ham ikke lade denne unge Kvinde, om
  hvilken han havde forstaaet at samle saa megen Interesse, ende altfor
  trist, og med Revuens Udgiver var han nærved at brouillere i Anledning af
  Romanens Slutning. Buloz havde i den Grad forelsket sig i Meta, at han
  endogsaa en Stund gik omkring og drømte sig et Pendant til hende, der
  kunde blive hans Sekretær.
  
  Som han sidder der og strammer den sorte, stukne Hjemmefrakke omkring sig
  og skyder de store Lænestole hen til Kaminilden, for at man skal sidde
  mere hyggeligt og passiare, er Cherbuliez netop den vindende, elskværdige
  Personlighed, man har forestillet sig efter hans Romaner. Han har rejst
  meget og seet Meget, han har læst og tænkt mere end de Fleste af hans
  Samtid. Valberts Artikler (det Pseudonym, hvorunder han skriver i Revuen)
  er der for at vise, med hvilken alsidig Sum af Kundskaber han sidder
  inde, og med hvilken moden, overlegen Klarhed han seer paa alle Fænomener
  i sin Tid. Mildere, mere overbærende i sine Domme, doucere og lempeligere
  i sin Maade at fremstille Alting paa, kan alligevel Ingen være end han.
  Han har i sin hele Form den soignerede Høflighed, den fine Delikatesse,
  som jo ifølge en ældre Generations Beretninger engang synes at have været
  typisk national hos Franskmændene, men som nu ogsaa i dette Land findes
  hos altfor Faa, og det er næsten, som om denne Høflighed, denne
  Delikatesse forbød ham at bruge et stærkt Udtryk, der kunde skurre i
  Samtalen, fremsætte en afgjørende Mening, som han ikke var sikker paa
  deltes af den, med hvem han taler. Man har undret sig over, at han, der
  dog ved de nævnte Valbertske Artikler har vist et Kjendskab til, en
  Forstaaelse af franske politiske og sociale Forhold, som Alle bøjer sig
  for, at han aldrig har søgt at komme til at spille nogen Rolle i det
  offentlige Liv. Man har undret sig, fordi man kun kjendte ham som
  Forfatter og ikke som Menneske. Han er den stille Studiets Mand; paa
  Politikens Arena, hvor der skal skubbes og puffes og skraales højt, vilde
  han føle sig som en Troubadourridder i Artillerikamp. Og saa har han
  desuden en vis Respekt for det hele moderne politiske Væsen. Han har i en
  af sine Romaner givet sit Syn paa Sagen. Siden Revolutionens definitive
  Sejr drives der efter hans Mening egentlig slet ikke Politik i Frankrig.
  De Revolutionære har som Program kun Agrarlove samt Afskaffelse af Staten
  og Vaabenmagten. For de andre Politikere, siger han, er det store
  Spørgsmaal kun et Spørgsmaal om Indflydelse, og hvem der skal udøve den.
  Enhver vil være en Allerhelvedes Fyr, det vil sige et Menneske, som man
  hører paa, naar han holder Taler, som man skynder sig at tilfredsstille,
  naar han forlanger Noget, og som skræmmer, naar han truer. Det
  republikanske Frankrig er en Armee; der har følt Trang til at fornye sine
  Kadrer: det er det, man kalder de nye sociale Lag, der skal frem.
  Monsieur Jourdoin efterabede Greverne og Marquierne og fandt sig yderst
  hædret ved at have dem tilbords; nutildags siger Monsieur Jourdoin til
  Seigneur Dorante: "Du er færdig, min Ven, gaa din Vej, for at jeg kan
  komme til."--Cherbuliez bryder sig ikke om "at komme til". Han befinder
  sig mange Gange bedre i sin Lænestol ved Kaminilden, end han vilde gjøre
  det paa en Ministertabouret, og er der Noget i denne Verden, som han kun
  kan se den sorte Side ved, saa er det Guldkalvsdyrkelsen. _"Non,
  certainement, je n'aime pas le million,"_ siger han, og der gaar gjennem
  de smaa Øjne et Glimt, som ikke har Spor af Blødt eller Venligt ved sig.
  Det supplerer Bekjendelsen og oversætter den i et mindre afdæmpet Sprog.
  Millionen er hans _bête noire_, med hele den Verden, der drejer sig om
  den, har han og vil han Ingenting have at bestille. Paa sin venstre
  Seinebred fører han med sin Hustru og sine Børn en stille, borgerlig,
  arbejdsom, fredsommelig Existens. Tidlig om Morgenen gaar han til sin
  Skrivepult, regelmæssigt, næsten paa Klokkeslet, som Kontoristen gaar paa
  sit Kontor. Han skriver sit bestemte Antal Timer, langsomt, formende,
  filende, glattende paa hver Sætning, til den er netop, som han vil have
  den. Det er ingen af Lidenskaber forpint og sønderreven Sjæl, der faar
  Luft i pludselige Improvisationer. Kjender han til Feber under Arbejdet,
  saa er det kun den, som selve Undfangelsen fører med sig, og dens Smerte
  har paa Bunden en uendelig Nydelse. Saaledes gaar hans Liv Dag efter Dag,
  og dette Liv giver ham den Ro og Tilfredshed, der er Alt, hvad han
  forlanger af Verden, den "grande tranquillité", der er Lykken for ham og
  hele den Race af Mennesker, for hvilken han staar som Repræsentant.
  
  
  
  
  DE FREMMEDE I PARIS.
  
  
  Paris's Fysiognomi vilde ikke være parisisk, ialfald ikke moderne
  parisisk, uden de Fremmede. De giver det paa ingen Maade de Træk, der
  udgjør dets virkelige Charme, dem, som man kommer til at holde mere af,
  jo nøjere Bekjendtskabet bliver, men de giver det mange af dem der
  springer mest i Øjnene. Det er ikke Pariseren, der gjør Gadelivets
  Kolorit broget. Han er selv en douce Fremtoning, hvis Stolthed er at være
  korrekt og at undgaa Spræl. Det er den tærnede Touristbritte og den
  dandypyntede Ibenholtsneger, det er Asiater og Afrikanere med
  Silkekaftaner og spraglede Burnus, med Diamantagraffer og blaa
  Saffiansstøvler, det er den kasserolrøde Indianer og den guldgule Indier,
  det er denne aldrig endende etnografiske Revue af Mennesker i alle
  Kulører og i alle Verdens Kustumer, der frembringer Boulevardbilledets
  Farveorgier. Og tildels paa samme Vis gaar det med Pariserlivet;
  Effektstaffagen og Effektscenerne i det, Alt det, der gjør mest skrigende
  Staahej, faaer sit Materiale for en væsentlig Part fra den store
  Fremmedlegion af Tapageur-Publikum, hvormed samtlige fem Verdensdele
  rekruterer Paris. Den er bleven en Prætorianerkohorte, som, samlet ved
  alle Midler af Verdensdronningen selv, nu har ranet Magten til sig og
  fører sig op som Herrer og skriver hende Love i hendes eget Slot.
  
  Før Tredive, før Otte og Fyrre viste den Fremmede sig kun kometagtigt paa
  Pariserhimlen. Hvad han nu end var for en Slags Potentat eller Nabob, en
  exotisk Mærkværdighed var og blev han, der kom og saae og blev set paa
  med store Øjne og saa forsvandt igjen uden nogensinde at dukke klart frem
  af sin halvt eventyrlige Dunstkreds. Først da Revolutionsideerne begyndte
  at gaa deres Gang over Evropa, og da Reaktionens Offre fra alle Kanter
  vendte sig til det frie Frankrig for at finde Asyl, kom der en virkelig
  Fremmedkoloni i Paris. Man tog med aabne Arme mod de tilstrømmende
  Emigranter. Man tog imod dem som det, de i Virkeligheden var: Blomsten af
  det liberale Europas Intelligens, og man indrømmede dem en fremragende
  Plads i sit Samfund. De samlede store Kredse omkring sig; man hørte paa
  deres Taler og Foredrag, man lod sig belære og begejstre, og let
  tilbøjelig som man var til at passioneres, rejste man dem formelige
  Pjedestaler. Folk som Mizkiewitz og Kossuth blev Heroer, som kun Faa af
  Franskmændenes Egne naaede op i Højde med.
  
  Fra den Tid har de Fremmede faaet Borgerret som et Element i
  Pariserlivet, og fra den Tid er de stadig komne til at spille en større
  og større Rolle i Paris. Men deres Type har unægtelig i Aarenes Løb
  undergaaet meget væsentlige Metamorfoser. Den chevalereske Polak og den
  idealistiske Tydsker er forsvundne med den Periode, for hvilken de stod
  som Repræsentanter; Rastaqouairen og Amerikanermillionæren har taget
  deres Plads i den moderne Million-Metropol, i det uhyre
  Verdenskaravanserai, hvortil Dampen og hvad der kom i dens Følge:
  Distancernes Forsvinden, den store Industri og de store Formuer i en
  Menneskealder har forvandlet Frankrigs Hovedstad.
  
  Skjøndt Fremmed er Rastaqouairen en moderne Pariserfigur af reneste Vand;
  han er det i den Grad, at han er utænkelig, umulig noget andet Sted. Han
  kommer fra Egne af Verden, over hvilke der endnu ligger Slør af noget
  Halvdunkelt, Eventyrligt, fra Brasilien eller Peru, fra en eller anden
  sydamerikansk Republik, som man knap kjender af Navn, til Nød fra
  Portugal, Spanien eller Rumænien, helst fra et Sted med uudtaleligt Navn,
  der holder Spørgsmaalet om Nationalitet og Verdensdel i ubestemt Taage.
  Hans eget er ligesaa langt som imponerende. Det vrimler i det med
  Santa'er, med da'er og di'er og y'er, og det hænder aldrig, at der
  mangler en Marquis-, en Vicomte-, en Chevalier- eller endnu finere Titel
  foran det. Hans Bryst er bedækket med Stjerner, om hans Hals hænger der
  Ordensbaand i alle Regnbuens Farver. Hans Paaklædning er rig, men
  elegant, hans Holdning kavallermæssig, hans Optræden en Grandseigneurs.
  Ingen, der seer ham, kan være i Tvivl om, at han er et Væsen af Race. Den
  let broncerede Tone, som fjerne Landes Sol har givet hans Teint, og den
  fremmedklingende Dialekt i hans flydende Fransk forøger kun det Aparte og
  Distinguerede ved hans Person. Men hvad han mangler, det er netop det,
  der udmærkede hans Forgængere i Fyrrerne og Halvtredserne. Han er hverken
  nogen Ideernes Helt eller nogen Intelligensens Mand. I hans Hjerne er
  visse særlige Rastaqouairorganer blevne uforholdsmæssigt udviklede paa de
  andres Bekostning, og ved hans Fysiologi er der yderligere den store
  Mærkelighed, at han er kommen til Verden ganske uden Hjerte. Skulde det
  være Aand og Talent, Kundskaber eller blot Dyd og gode Sæder, der
  bestemte hans Plads ved Verdensdronningens Taffel, saa vilde han ikke
  engang komme til at sidde nederst, han vilde ikke engang faa Lov til at
  staa paa Trappen og fange Lugten op, man vilde anbringe ham saa langt
  borte som muligt i en Baggaard. Da hans Pretensioner nu imidlertid gaar
  ud paa ikke blot at være med til Gildet, men at bænkes til Højbords
  endogsaa, saa maa han kjøbe denne Ret paa anden Viis. Han er saa heldig,
  at de Valeurer, han kan byde som Betaling, i vore Dage har naaet en Kurs,
  der er svimlende høj.
  
  Rastaqouairens Rolle i Pariserlivet er et Resultat af Reklame. De
  omtalte, særlig udviklede Hjerneorganer hos ham huser en Evne til at
  gjøre Opsigt, i hvilken han har sin Specialitet, sin Styrke, den eneste
  Mulighed for sin Position. Hele det Paris, der gjør Spektakel og springer
  i Øjnene, fylder han med sin Person. Han viser sig ostentativt overalt,
  hvor der er Lejlighed til at blive set, han kjører i Boulogneskoven med
  isabellafarvet Forspand, han holder de dyreste Maitresser og de
  extravaganteste Hoteller, han sprænger Klubbernes Spillebanker eller
  taber Hundredetusinder til dem paa en Aften, han holder mystiske Orgier
  paa de store Natterestaurationer, han laver sig romantiske Amouretter med
  racebeslægtede exotiske Prinsesser, og han sørger omhyggeligt for, at
  alle disse hans Bedrifter, tilbørlig stiliserede og forstørrede, bæres
  paa Rygtets Vinger ud til Alverden. Den Rubrik i Boulevardbladene, der
  fører Titelen _"Echo de Paris"_ har han efterhaanden fuldstændig erobret.
  Han har gjort det dels ved liberale Pengelaan til Journalisterne, dels
  ved store Dinerer og Løfter om Dekorationer fra de fjerne Hoffer, hvor
  han er altformaaende, dels endelig ved direkte Kjøb. Han har Maanedskonto
  med Bladet, og det beregner ham Omtalen af hans Extravagancer efter fast
  Taxt. Hans Navns Nævnelse i Forbindelse med en opsigtvækkende Premiere er
  kun en Forretning paa nogle Louisd'orer, sin Stald eller sine
  Elskerinders Toiletter kan han faa beskrevet for et Par hundrede Francs,
  men falder han undertiden paa at unde sig et Causerie, i hvilket man gjør
  ham--under let gjennemskuelige Chiffre naturligvis--til Helt i en
  Historie, hvorom "hele Paris" vil tale, maa han kjøbe denne Luxus
  med Tusender.
  
  Der er to Arter af denne moderne Type: de, der har Penge nok til at fylde
  i Rabaldermolokens Svælg, og de, der mangler det første Fornødne, Basis
  for den hele prangende Svindelbygning, Guldfundamentet, hvorpaa den
  hviler. Forskjellen har dog ikke Stort at sige; de Første vedbliver at
  føre deres larmende Karnevalstrain, til Døden gjør Ende paa det, de
  Sidstes Existens sprænges en Dag i en enorm Skandale, men saalænge det
  gaar, er det de samme Midler, hvormed der virkes, og de samme Maal, der
  stræbes henimod. Man rækker derfor ogsaa broderligt hinanden Haanden og
  tumler afsted i samlet Trup. Den Enes Kredit styrker den Andens,
  Glandsen, som man slaar sammen, bliver blændende, og den store Hob staar
  betagen, imponeret af det støjende Festbakkanal.
  
  Ved Siden af Styrken, som dette indbyrdes Sammenhold giver, har
  Rastaqouairefamilien imidlertid ogsaa udenfor sin egen Kreds mægtige
  Allierede i det moderne Paris. Først og fremmest har den Vrimmelen af
  landflygtige Exmonarker. De giver kun grumme nødig Slip paa Fiktionen af
  endnu at føre et Hof, og skal de lave sig et, kan de ikke være
  nøjeregnende med, hvordan det sammensættes. De aabner da Portene paa vid
  Gab for Rastaqouairen, de skaber ham fast Grund under Foden, og de giver
  ham en Fernis til at smøre over sin Forlorenhed, saa han næsten kan gaa
  og gjælde for Mahogni.
  
  Dernæst har han sin store Forbundsfælle: Amerikanermillionæren. Det er en
  Race, der er meget nær beslægtet med hans egen. Den har ikke hans
  prangende Navn, hans Ordener og hans personlige Distingverthed, men den
  har til Erstatning sine fabelagtige Miner hinsides Atlanterhavet. Der er
  over disse Miner en Flig af det samme mystiske Slør, som indhyller
  Rastaqouairens Land og Oprindelse; man kan ikke altid med absolut Vished
  sige, om Metalaarerne, hvoraf der øses eller er øst, just ligger i
  Bjerge, men Sølv og Guld kommer der under alle Betingelser ud af dem i
  saa overstrømmende Masse, at Amerikanermillionæren medlidende kan se ned
  paa Alt, hvad man i andre Lande har den Pretension at kalde Millionærer.
  Ved Siden af ham er de rene Lazzaroner; for dem er Millionen en
  Totalsumma, i HANS Finantsbetragtninger og i HANS Kasse er den simpelthen
  den til Grund liggende Enhed. Den er fremdeles for ham det eneste Solide
  i den ganske Existens, Hovedhjørnestenen, hvorpaa Verden hviler med Alt,
  hvad der i den befinder sig af Levende og Livløst. Om den har en Gud
  eller en Urcelle til Ophav, er Spindsfindigheder, der ikke kommer ham
  ved; han tager den, som den er, og han seer heller ikke ud over, hvad der
  kommer efter den. Han veed derimod, at den har en Axe, som den drejer sig
  om, og at denne Axe er en Guldbarre. Det veed han af Erfaring, og denne
  Viden resumerer for ham Alt, hvad man overhovedet har Behov at vide, alle
  Kundskaber, al Intelligens, al Spiritualitet, al Moral tilogmed. I hans
  Livsbetragtning er der ingen Slingren og Tvivl. Han anerkjender kun
  Millionen, han har Millionen, og han kjøber for den, hvad han forresten
  har Lyst til at have, det er simpelt og let, som at to og to er fire.
  
  Hvad han vil have, er nu naturligvis det Samme, som alle skabte Væsener
  bevidst eller ubevidst vil have: Velvære først og fremmest, Anerkjendelse
  dernæst som den Største og Stærkeste, Herskerværdighed, Samfundsposition
  for at blive ved rent menneskelige Begreber. Men Velvære er der intet
  Sted i Verden, der kan byde ham i samme Omfang som Paris, og han veed
  ogsaa ganske vel, at Undtagelsesdiplomet som Numer Et ikke er komplet og
  i fuldstændig reglementeret Orden, før Seinemetropolen har sat Indsegl og
  Stempel paa det. Saa lader han da sit Guld ind og sejler over Vandet og
  kommer og kjøber. Trommerne gaar, og Trompeterne skingrer. Hejda, hit
  alle prima Varer, Alt, hvad der er dyrt, hvad der spræller og glimrer! Jo
  kostbarere, desto bedre! Det Eneste, det gjælder, er, at Verden faaer at
  vide, hvor rig han er, og at den taber Næse og Mund af Beundring over
  hans Rigdom. Der er en lille Historie fra sidste Vinter, som er uhyre
  karakteristisk, og som har det Fortrin at være sand ved Siden af.
  Ligeoverfor Triumfbuen boer der en af Amerikanermillionærerne. Fruen vil
  ikke for nogen Pris miste det Renommée, hun hidtil ubestridt har havt: at
  hun giver de flotteste Soiréer i Paris. Hun er desaarsag bestandig paa
  Jagt efter nye Extravagancer. Saa kastede hun en Dag sine Øjne paa
  Triumfbuen. Den laa lige for hendes Salonvinduer, hun regnede ud, at en
  straalende Illumination af den vilde gjøre mageløs Effekt som
  Overraskelse, naar man rejste sig fra Bordet. Tanken var ikke undfanget,
  før hun øjeblikkelig sendte sin Kammertjener til Municipalraadet med
  Forespørgsel om, hvad den Tingest, vilde koste at leje for en Aften.
  Hendes Forbauselse var stor, da Fyren kom tilbage med den Besked, at man
  ikke lejede den ud. Men forbløffe lod hun sig dog ikke, hun havde jo sine
  Miner, og hun skikkede derfor nyt Bud med den Hilsen, at man kunde sende
  hende Regning paa Monumentet, hun kjøbte det.
  
  Hun har ikke faaet det, men baade hun og hele Rusen af
  Amerikanermillionærer har faaet nok alligevel til at fylde Paris med
  deres Glands. Rastaqouairen gjør umaadelige Anstrengelser for at kunne
  holde Skridt med dem i Boulogneskoven og ved Premiérerne, og halvvejs
  lykkes det ham endnu; han har, som sagt, noget medfødt Distingveret, der
  mangler dem, og som Hjælper ham. Men i een Henseende har de en uhyre
  Overlegenhed, de har deres Saloner. Rastaqouaireracen er væsentlig ugifte
  Herrer paa Jagt efter Partier, hos Amerikanermillionærerne træder det
  mandlige Element i Baggrunden, Fruen og de unge Døttre med deres enorme
  Medgifter bliver Numer Et. Som de med utrolig Hurtighed faaer lært sig en
  vis, om end noget kantet og støjende, saa dog yderst flot Pariserchiched,
  saaledes har de heller næppe sat Foden paa fransk Grund, før de er
  fortrolige med de vildeste Festfantasier, en fransk Hjerne nogensinde har
  undfanget. Og de sætter sig da strax i Fart for at føre Hus. Portene
  smækkes paa vid Gab for hvem der vil komme, man kjøber for fabelagtige
  Summer de berømteste Kunstnere og Virtuoser til at optræde, Bordluxus'en
  lokker de Gamle, de smukke, flirtationslystne Misser fanger Parises
  flotteste Kavallerer i deres Garn, deres Millioner udøver endogsaa
  Tiltrækningskraft paa adsillige Mødre fra Faubourgerne, som ved deres
  Sønners Partier maa være betænkte paa at faa det noget falmede Stamtræ
  forgyldt op. Kort sagt, Amerikanermillionærernes Saloner bliver Centret
  for Vinterlivets store Begivenheder, de eneste, der søges, de eneste, der
  tales om. De har _la note du jour_, de skaber Moden, de giver Tonen an.
  Og denne Tone er den samme som den, der skingrer ud af Rastaqouairens
  Rabalder, og den glider sammen, med den og løfter sig op i det store,
  moderne Credo og Nutids Te-deum, Hymnen til Millionen.
  
  [Illustration: I Amerikanermillionærens Salon.]
  
  Saaledes er da i vore Dage den Rolle, den Fremmede spiller i
  Pariserlivet, en meget stor. Ham er det, der har sat Millionens
  Anvendelse som Maalestok for Menneskeværdet i System, og han har ved sin
  hele støjende Propaganda faaet denne Maalestok accepteret. Dog vel at
  mærke: ikke af den virkelige Elite, af det ægte Paris, Intelligensens
  lille men eneste sande Aristokrati. Dets Kredse lukker sig hermetisk af
  mod enhver Berøring med Rastaqouairer og Amerikanermillionærer; jo
  vildere Bakkanaldandsen omkring Guldkalven bliver, desto mere trækker det
  sig tilbage fra alle de Templer, hvor denne Kultus gaar for sig, og lever
  i Stilhed sit eget Liv videre, borte fra den larmende Offentlighed. Det
  er just paa dette Punkt, at man maa søge en ganske naturlig Forklaring
  af, hvad Udlændinge saa tidt bebrejder Pariserne: deres Utilgængelighed,
  Vanskeligheden ved at komme i nogetsomhelst nærmere Forhold til dem, den
  kinesiske Mur, de bygger op om deres Hjem.
  
  Det er ganske rigtigt: den Fremmede, som ikke kan smide Millioner i
  Grams, kjøbe sig enhver Luxus, han faaer Lyst til, og dermed ogsaa den at
  pynte sin Salon op med Halen af "Tout-Paris", han kan risikere at komme
  til at gaa omkring som et Skrumpelskud, hvem Ingen bryder sig om, og som
  for den Sags Skyld gjerne kunde dumpe i Seinen og blive lagt paa "La
  Morgue", uden at nogen af "Vennerne" fra Gaden gad gjøre sig den
  Ulejlighed engang at gaa hen og se paa ham. Men naar man vil være billig
  og tage Sagerne, som de virkelig er, kan man saa bebrejde Pariserne det
  og kalde det Mangel paa Imødekommenhed og Gjæstfrihed? Alle gamle
  Beretninger gaar netop ud paa at skildre dem som det mest imødekommende
  og gjæstfri. Folkefærd; man har ingen Ret til at tvivle om disse
  Skildringers Paalidelighed, og Nationerne skifter ikke Natur, som
  Slangerne skifter Ham. Saalænge Pariseren dannede sine Forestillinger om
  Udlændingene efter de store Emigrantfigurer fra Fyrrerne og
  Halvtredserne, kunde han være og var han gjæstfri, men de to elskværdige
  moderne Typer, der nu staar som Repræsentanter for den Fremmede i Paris,
  de skal sandelig ikke friste ham til noget Bekjendtskab ud over det
  strengest nødvendige. Og foruden dem, hvilke andre Fremmede er det saa,
  der springer ham i Øjnene? Den uendelige Turisthær først og fremmest, med
  Citysnobberne som Hovedelement. Englændernes Hensynsløshed paa Rejse er
  stor allevegne, men der er ingen Steder, hvor den bliver saa skrigende
  grel som i det zirlige, formelle Paris. Intet respekterer de; det er
  formelig, som om de gjør sig en personlig Glæde af at sparke til alle
  Vedtægter og ligesom Barnet, der pladsker i Rendestenen, anser sig for
  desto større Allerhelvedeskarle, jo mere uopdragne de kan komme til at
  tage sig ud. Det store Publikum finder sig deri med et medlidende Smil og
  lader dem betale. Men forøger de for den tænkende og ræsonnerende Pariser
  ikke det ødiøse Skjær, hvori Rastaqouairen og Amerikanermillionæren har
  stillet den Fremmede, saa afdæmper de det ganske sikkert heller ikke.
  Højst kan de blande det med en Nimbus af Latterlighed, naar de i deres
  kuriøse Kostumer og med deres røde Baedekere turer gjennem Gaderne og
  stiller sig op udenfor alle Monumentstakitter og glor og lader sig binde
  Historier paa Ærmet af den første den bedste Spasmager, der gaar forbi,
  eller naar de klumper sig sammen paa deres _four-in-hands_ og under en
  Cook-Førers Ægide gjør Turen Paris rundt i fireogtyve Timer og saa rejser
  hjem og bilder sig ind, at de kjender det Hele som deres Vestelomme.
  
  Saa er der dernæst Tydskerne. I de første Aar efter Krigen holdt de sig
  forholdsvis roligt til deres store Exportationsforretninger i Kvarteret
  omkring Rue d'Hauteville, men det er ikke saaledes længere. De giver sig
  nu ogsaa af med Import, og det af en Art, som vanskeligt kan hue
  Pariserne. Under en Turnforenings uskyldige Maske har de lavet et stort
  Generalagentur for Paris's fredelige Annektering gjennem Masseanbringelse
  af unge Tydskere, som "Vaterlandet" ikke selv kan brødføde. Bedriften
  gaar strygende. Disse nye Emigranter har ikke blot oversvømmet Handels-
  og Bankhuse, man finder dem allevegne, selv hvor man mindst skulde vente
  det, i Ministerier og Bladkontorer endogsaa. Kolonien begynder desaarsag
  at løfte Hovedet igjen og saa smaat at føre sig op som Herrer allerede.
  "Der Wacht am Rhein" lyder lysteligt i de tydske Kaféer, og med overlegen
  Haan indbyder man endog Paris's bekjendteste Patrioter til at komme og
  høre paa den smukke Vise.
  
  [Illustration: Rejsende Englændere i Paris's Gader.]
  
  Heller ikke denne Part af Fremmedpublikummet skal stemme Pariserne
  gunstigt for det som Helhed. Føjer man yderligere dertil Hele Skaren af
  Industririddere, der fra alle Herrens Lande vælter sig som en
  Græshoppesværm over det moderne Paris, kan man saa undre sig over, at
  dets Befolkning, er en Smule paa sin Post, viser en vis Reservation mod
  de Fremmede? Man bebrejder Pariserne, at de er letsindige; de vilde uden
  en saadan Reservation være det grændseløst, utilgiveligt. Den er en
  Nødvendighed, fremtvungen af Forholdene i deres By, og man har ingen Ret
  til at beklage sig over den. Har de virkelige Garantier for, at den ikke
  behøves, saa er de strax rede til at lægge den af Kunstnernes Stilling
  viser det saa tydeligt, som ønskes kan. Det er ikke blot paa den aarlige
  Salon, at der indrømmes den store Koloni af udenlandske Malere lige Plads
  og lige Ret med de franske, de samme Udmærkelser og Belønninger som dem,
  i hele Pariserlivet gjøres der ingen Forskjel paa dem og paa Parisernes
  Egne. De taler et Sprog, der er universelt, de kan gjennem det bevise, at
  de fortjener Gjæstfrihed. Hvor han seer, at der er virkelig Fortjeneste,
  der er Pariseren saa redebon som Nogen, til at aabne alle Døre paa vid
  Gab for den og byde den velkommen. Den Fremmede, der har formaaet at
  trænge igjennem og gjøre sig gjældende i Paris, bliver i samme Øjeblik
  betragtet og behandlet som Pariser.
  
  De Mange derimod, der aldrig gjør det, de store Flokke ikke mindst af
  studerende Ungdom, som Dag for Dag kommer i talrigere og talrigere Mængde
  fra alle Verdens Kanter, dem kan vel et Ophold i Paris stundom bringe
  Perioder, i hvilke en Følelse af Forladthed og Tristhed og Kulde tager
  dem fangen og faaer dem til at ønske sig langt bort fra Byen, der paa
  Afstand stod saa lokkende for dem som et Indbegreb af Alverdens
  Herligheder. Det Trøsterige ved Sagen er dog, at slige Perioder sjelden
  varer længe. Faa er tagne fra den forunderlige Stad ved Seinen uden at
  elske den højere, da de gik, end da de kom; Mange, Mange har den fængslet
  saa fast, at de aldrig blev i Stand til at rive sig løs. Det tyder dog
  vel sagtens paa, at den Fremmedes Stilling i Paris Alt i Alt maa være saa
  ganske taalelig. Tristhedsperioderne er kun sporadiske Anfald af Hjemve,
  og den Sot følger Mennesket, hvor det drager hen. Nordboen i alt Fald
  kunde rejse lige ind i Paradiset, den vilde finde ham der ogsaa. Men
  kommer den over ham, saa ligger der jo hist og her i Pariseroceanet
  Smaaøer, som, om de end ikke er Fædrelandets Jord, dog har et Par
  Spadefulde af den strøet paa sig. Der søger han hen. Han tyer til
  Kunstnernes Kreds paa _Hörnan<s._ eller til Haandværkerforeningen i _Café
  du Danemark_, hvis det er hans Verden, eller til Nordboernes fælles
  Hovedkvarter paa _Café de la Régence._ Han finder der Nordens Blade, han
  hører Hjemmets Sprog og seer Ansigter, som han kjender fra Hjemmet. Og
  mangler de sidste en enkelt Gang, saa har han dog i alt Fald sin
  fortræffelige Garcon August, som kan sige "Goddag--smukke Piger--jeg
  elsker Dig." Det er ham nok; det er, som han havde kysset Toldbodens
  Sten, og han kan sejle ud igjen, ud i det store Paris, der er som Havet,
  bestandig skiftende, bestandig nyt, bestandig hemmelighedsfuldt lokkende.
  
  
  
  
  VRANGSIDEN AF  PARIS.
  
  
  Pauperismebæltet.
  
  Som Krybet under den store Sten, saaledes samler Elendigheden sig i de
  store Byer. Den har været der bestandig, og den vil trods alle sociale
  Reformatorer blive ved at være der bestandig, indtil Kampen for Livet
  hører op, og Paradiset atter vender tilbage paa Jorden, Men man seer den
  ikke altid; det gaar med den som med Krybet under Stenen. Saalænge Stenen
  ligger rolig, dækket af gammelt Mos og omgroet med Græs og Blomster,
  tænker Ingen paa Krybet under den. Først naar den voldsomt rokkes og
  rykkes tilside, kommer hele den lyssky Verden, der har levet i Klamheden
  og Skyggen under den, frem og; vækker Afsky og Skræk.
  
  Paris fik ved Kejserdømmets Fald et saadant voldsomt Ryk, og i de ti Aar
  siden da er det bleven efterfulgt, af Stød paa Stød. De har aabnet Øjet
  for, at den store Luxusstad gjemmer Andet end Glands og Pragt, de har bag
  det Paris, som leer og; straaler og blænder, røbet et, hvor Diamanterne
  erstattes af Taarer, og hvor den glade Livslyst viger Pladsen for lave
  Instinkter, for alle de onde Lidenskaber, der groer saa villigt i Læ af
  Fattigdom og Elendighed. Det er da gaaet, som det gaar ved Stenen, naar
  Krybet kommer frem. Man er bleven forskrækket; man er muligvis bleven det
  over Maade, men man er ikke bleven det uden Grund. Af alle store Byer er
  Paris ikke blot den mest glimrende og den rigeste, den er tillige den,
  der rummer den største Sum og de mest afskrækkende Former af
  menneskelig Usselhed.
  
  Det var i gamle Dage London, der nød det triste Ry at have Forrangen i
  saa Henseende. Muligt har det engang været med Rette, men det er det i
  hvert Fald ikke længer. Velstanden er selv mellem de laveste Samfundslag
  langt mere udbredt i Paris end i London, men paa den anden Side er
  Trangen ogsaa større. Det nytter ikke, at Seinestadens Guldflod voxer og
  voxer, saa det snart ikke er muligt at finde Afløbskanaler for den mere;
  samtidig dermed vedbliver Procentantallet af dem, Samfundet maa
  understøtte, for at de ikke skal dø af Sult, at holde sig konstant. I
  London er det i Løbet af de sidste ti Aar sunket fra sex til tre, i Paris
  derimod er endnu som ved Kejserdømmets Fald af hundrede Beboere mellem
  syv og otte indskrevne paa den offentlige Velgjørenheds Lister. Det er
  denne Armee paa over halvandet hundrede tusinde Ulykkelige, der savner de
  første Betingelser for at kunne føre en menneskelig Tilværelse, som har
  gjort Kommunen mulig. De har Alt at vinde, men Intet at tabe, og enhver
  ny Rejsning vil derfor ogsaa finde dem slagfærdige paa Pletten. Naar da
  Gambetta har lovet at søge dem "selv i Dybet af deres Huler", har han kun
  aflagt et Løfte, som han vilde gjøre vel i engang at holde. Der findes i
  disse Huler baade meget ondt Ukrudt, som maa rykkes op, og enkelte gode
  Spirer, som sikkert kunde trives, naar der gaves dem af Luft og Lys, hvad
  de har Behov. Frankrig faar ingen Ro, før der i begge Henseender bliver
  gjort, hvad det er muligt at gjøre. At Kommunen og alle de Rødes
  Spektakler siden den maatte til, før man fik Øjet op for denne Vrangside
  af Paris, har iøvrigt paa en vis Maade sin ganske naturlige Grund. Man
  lægger under almindelige Forhold kun Mærke til det, man seer stadig
  omkring sig, og det Paris, der leer og glimrer, seer ikke Elendigheden.
  Den har, paastaas der, altid og i alle store Byer en centrifugal
  Tilbøjelighed. Baron Haussmanns Udluftninger af den gamle Seinestad har
  rakt Haanden til disse naturlige Dispositioner, og efterhaånden er da
  Pauperismen med samt hele dens uhyggelige Tilbehør rykket længere og
  længere bort fra det Paris, hvormed man til daglig Brug er vant til at
  regne. Den Fremmede kan Uger og Maaneder tumle sig i Luxusens Solglands
  uden nogensinde at se Elendigheden kaste en eneste Skygge over det
  brogede Virvar af leende og lokkende Billeder, der møder ham overalt.
  Hist og her i Nættet af travle Handelsgader, der straaler ud fra
  Børspladsen, er det ganske vist, naar man søger godt, endnu muligt at
  finde snevre, sorte, smudsige Gyder, hvor Pjalterne af den gamle Misère
  er bleven hængende. Men det er kun sjeldne Undtagelser, muddrede Draaber
  i et Hav af Krystal. Det rige Paris kan færdes roligt i sin Stad af
  Boulevarder og Avenuer uden Frygt for at rendes paa Ærmet af
  Elendigheden.
  
  Til Gjengjæld har den rundt om Luxusens By draget et Bælte, hvor den er
  paa sin egen Grund, og hvor den hersker souverænt.
  Centrifugaltilbøjeligheden bliver ved; dette Bælte trækker sig længere og
  længere bort, men det breder sig samtidig. Hele det vidtstrakte Terræn
  mellem Fortifikationslinierne og de ydre Boulevarder er efterhaånden
  blevet erobret af Pauperismen, og den har de; paa de gamle Havers og
  Vinmarkers Plads, indstalleret et Fattig-Paris, der ingen Lighed, intet
  Fællesskab, ingen Berøringspunkter har med det rige. Sort og Hvidt er
  ikke mere forskjellige fra hinanden end de to Byer. Der ligger for
  Exempel ud ad Gobelinsfabrikken til, bag Boulevard de la Gare, Noget, som
  Folkevittigheden har døbt "Cité des Khroumirs", oprindelig en stor,
  ubebygget Tomt, hvor de fattigste Kludesamlere tilbringer deres Dag,
  sovende paa selve deres Dynger af alt Slags Affald, dels i Lerhytter uden
  Vinduer og Døre, dels, naar endogsaa Lejen af disse Hytter bliver dem for
  dyr, i gamle Menagerivogne, der er blevne for affældige til at kunne
  kjøre omkring længer paa de landlige Markeder. Kunde man tage denne "Cité
  des Khroumirs" med samt dens ynkelige Beboere, flytte dem ud i
  Akklimatationshaven og der vise den frem som noget Exotisk i Smag med
  Eskimoerne og Ildlandsfolkene, vilde hele Paris strømme derud og falde i
  Forbauselse og Forfærdelse over, til hvilken Degradation Menneskeslægten
  kan synke ned. Nu er de stakkels Kludesamlere alt Andet end generede af
  Nysgjerrige. Paa Place d'Italie, der kun ligger nogle faa hundrede Skridt
  fra Khroumirgyden, har jeg truffet Politibetjente, som end ikke kjendte
  dens Existens. De havde først for nylig faaet Stadion i Kvarteret,
  sagde de.
  
  [Illustration: En parisisk Kludesamler]
  
  Naturligvis er Pauperismebæltets Fysiognomi ingenlunde saaledes
  allevegne. Tvertimod, det har som oftest endogsaa et ganske anstændigt
  Udseende, der meget vel kan skuffe en overfladisk Besøgende og give ham
  et Indtryk af forholdsvis antagelige Kaar. Franskmændene søger altid, saa
  længe det paa nogen Maade er muligt, at bevare det ydre Skin. Desuden er
  kun de færreste Kvarterer derude stærkt bebyggede endnu, man træffer
  mange Partier, der har en halvt landlig Karakter. Hist og her har smaa
  Rentierer, der havde Lyst til at sætte Foden paa egen Grund, men hvem
  Terrænet, i selve Paris blev for dyrt, kjøbt sig Jord og indrettet sig
  det ganske hyggeligt i Smaahuse med Tonneller, Poppelgrupper og
  Kjøkkenhaver. Disse grønne Smaakroge liver op, Kvartererne er hyppigt
  gjennemskaarne af brede, tætbeplantede Alleer, for Exempel den næsten
  milelange Pyrenæergade, som strækker sig gjennem hele Belleville,
  Menilmontant og Charonne, Udsigten over Paris er fra Højdepunkterne tidt
  særdeles smuk, og paa mere end et Sted kan da Pauperismebæltets. Ydre
  Habitus forekomme nok saa venlig. Det er dog kun som Kalken udenpaa
  Graven; Forraadnelsen ligger bagved. Først og fremmest har selve de
  grønne Alleer uhyggelig; meget tilfælles med hine Dekorationstæpper og
  Sætstykker, som i gamle Dage blev brugte til at give rejsende russiske
  Kejserinder en Idée om deres Land. Forvilder man sig ad en Sidegade bort
  fra Alleen og Husene, som stadser op langs den, dumper man kun altfor
  tidt ind i et Virvar dels af smalle, stinkende Stræder, dels af øde
  Tomter, oversaaede med Flaskeskaar, Møddinger og alskens Urenlighed. Her
  er nogen Tvivl om, hvor man befinder sig, ikke længer mulig. Pjalterne,
  der hænger ud af de ituslagne Ruder, Kludekræmmerboderne i hver anden,
  tredie Bygning, Udseendet af de Folk, der trænger sig om Værtshusenes
  Skjænkedisk for at drikke deres Absinth staaende, af Børnene, der ligger
  og fisker i Rendestenen, eller af de elendige gamle Kvinder, der fra smaa
  Bræddeskur, som samtidig agerer Kjøkken og Butik, sælger radikale
  Skillingsblade, obscøne Brochurer, muggent Hvedebrød og raadne
  Pærer,--Alt det taler mere end tydeligt nok. Man seer, hvor man er henne,
  man forstaar de uhyggelige Tal, der oplyser om, at i Pauperismebæltet
  gjennemsnitlig hver tiende Beboer er trængende i den Grad, at de maa nyde
  offentlig Understøttelse.
  
  Endnu mere afskrækkende bliver dog Indtrykket, naar man vover sig op i
  selve Husene. De er i Regelen smaa, sjelden mere end to Etager høje, men
  hvert af dem rummer dog ofte Snese af Familie Lejligheden er nemlig kun
  undtagelsesvis paa over to Rum, af hvilke det ene da oftest indskrænker
  sig til et ganske lille, mørkt Kjøkken; meget tidt har Mand, Kone og en
  hel Rede af Børn i alle Aldere kun et eneste Værelse til deres
  Disposition. Ifølge en Opgjørelse fra 1880 beboede de Fattige, som modtog
  stadig Understøttelse af det Offentlige, ialt henved 50,000 Lejligheder.
  Over Halvparten af disse indskrænkede sig til et enkelt Rum, tre tusind
  havde intetsomhelst Apparat til Kogning eller Opvarmning, over fem tusind
  fik kun Lys gjennem et Tagvindue, og halvandet tusind var fuldstændig
  mørke. Mange af disse Huse er meget gamle, byggede før Terrænet endnu
  blev. inddraget i Paris, i den Tid, da de nuværende Forstæder kun var
  Landsbyer, der skjød deres yderste Forposter herud. De er de værste,
  adskillige af dem kommer man kun ind i gjennem en lang, mørk Korridor med
  opbrudt Lergulv, en formelig underjordisk Gang, hvor Fugtigheden siver ud
  allevegne. En faldefærdig Vindeltrappe, saa smal, at en tyk Person vilde
  blive klemt fast i den, fører da op til Etagerne, Stanken fra disse
  Lokaler, hvis Døre vender ud til Trappeafsatserne, og som i Regelen staar
  aabne, fylder hele Huset med en Pestatmosfære af den gyseligste Art; Lys
  er der intet af, det enkelte Vindue, som undertiden existerer paa
  Trappen, kan intet bringe fra den uhumske Brønd, der fører Titulaturen
  Gaard. I saadanne Omgivelser skal Appetitten for Renlighed vanskelig
  finde Ansporelse; den er ringe i Forvejen hos Størsteparten af den lavere
  Pariserbefolkning, her forsvinder den komplet. Den exempelløse Uorden og
  Mangel paa Properhed er i Virkeligheden det, der som oftest giver disse
  de Fattiges Hjem deres mest uhyggelige Karakter. Bohave mangler kun
  sjeldnere. Det har engang været ganske tækkeligt; nu er det Meste i
  Stykker, Betrækket hænger i Pjalter, Alting er overtrukket med tommetykt
  Lag af Støv og Smuds. Det er, som hvert eneste Møbel fortalte Familiens
  Historie. Man har sat Bo i unge Dage med Lidt paa Kistebunden og med
  glade Forhaabninger til Fremtiden. Men saa er Livskampen kommen, med onde
  Tider uden Arbejde, med Sygdom maaske; Børnene er komne, Illusionerne er
  bristede, Konen er bleven utro, og Manden har slukket Sorgerne i
  Absinthglasset. Det er den samme Historie, der gjentager sig tusinde og
  atter tusinde Gange. For Hver, der svinger sig op og kommer til at svømme
  ovenpaa i det parisiske Menneskehav, er der Hundrede, som dukker under.
  Og saasnart det er begyndt at gaa ned ad Bakke, synker de i Regelen
  dybere og dybere. Elendigheden i den store Stad er som Edderkoppens Væv;
  det spinder sig tættere og tættere om den Ulykkelige, der engang er
  kommen indenfor det, og det ender med at knuse ham.
  
  Hans sidste Stadium er da heller ikke det, hvortil de beskrevne Huse
  leverer Sceneriet. Selv i Charonne og Menilmontant, de smudsigste og
  tillige de fattigste Kvarterer af Pauperismebæltet--hver syvende Beboer
  er her understøttet af det Offentlige--koster de omtalte Lejligheder dog
  altid fra halvandet til halvtredie hundrede Francs aarlig, alt eftersom
  de bestaar af et eller to Rum. Det er endnu ikke "Dybet af Hulerne". Dem
  maa man søge i de saakaldte "Cité"er, smaa, snevre Gyder uden Udgang, der
  ikke findes afsatte paa noget Kort over Paris, men som ikke destomindre i
  de excentriske Fattigkvarterer afgiver Bolig for over en Snes tusind af
  den store Stads Befolkning. De hører paa en vis Maade ikke med til Byen;
  de staar udenfor den, som deres Beboere staar udenfor Samfundet, kommer
  og forsvinder som disse, uden at Nogen lægger Mærke dertil. En
  entrepenant Fyr, der har Lyst til at tjene sig rig i en Haandevending,
  afslutter med den paagjældende Ejer Kontrakt om Lejemaal paa et vist
  Antal Aar af en af de store, øde Tomter, der findes i tilstrækkelig
  Mængde paa den anden Side af de ydre Boulevarder. Her kliner han i en
  Fart nogle Hytter op af Ler og Brædder. Bygningskommissionen bliver
  afvist med den Besked, at det kun er midlertidige Skur, bestemte til
  Oplagssted for Klude, men det forhindrer ham ikke i, naar Hytterne engang
  staar der, at leje dem ud til Bolig for Mennesker. Det sker altid af pur
  og bar Filantropi. De stakkels Folk vilde ellers være husvilde, nu giver
  han dem dog Tag over Hovedet. Han glemmer at tilføje, at han lader sig
  denne Tjenstvillighed betale med fra halvtredie til fire Francs om Ugen,
  hvilket repræsenterer for ham mindst halvtredsindstyve Procent af hans
  Kapital, og det med absolut Garanti, thi han lader sig naturligvis altid
  betale forud. Lejere risikerer han aldrig at mangle; der er i Paris altid
  nok af Ulykkelige, som ikke seer sig i Stand til at opdrive en
  Kvartalsleje paa fyrretyve, halvtredsindstyve Francs. Har de kun sig selv
  at sørge for, tyer de til Logishusene; tæller Familien derimod, hvad tidt
  er Tilfældet, henad en halv Snes Medlemmer, saa bliver naturligvis selv
  de usleste af "Garnierne" for kostbare, og den eneste Udvej for at komme
  under Tag er da Citéerne med den forholdsvis bekvemme Ugebetaling. Det er
  i dem et Særsyn, naar en Lejlighed staar ledig blot enkelte Dage.
  Entreprenøren for denne skjønne Trafik forbinder i Regelen dermed en
  Virksomhed som Skjænkevært ved Indgangen til Gyden; et flittigt Besøg ved
  hans Disk er obligatorisk, hvis man ikke vil tabe hans Bevaagenhed og
  udsætte sig for at blive kastet paa Gaden. Han tager paa denne Maade ind
  baade i Pose og Sæk, og naar den Snes Aar er gaaet, for hvilke han har
  lejet Jorden, hvorpaa Citéen staar, kan han med fyldte Lommer forlade
  Bestillingen. Gydens Hytter har ikke været bestemte paa at gjøre Tjeneste
  længer, de er faldefærdige, uden Døre, uden Vinduer, uden Tage tidt.
  Ejeren lader dem rive ned af egen Drift, eller ogsaa bliver han tvungen
  dertil af Sundhedspolitiet. Citéen forsvinder sporløst, men samtidig har
  der paa andre Tomter af Pauperismebæltet rejst sig nye. Hvad Værten
  angaar, har han hurtigt aflagt Træskoene og Kyperforklædet, har kjøbt sig
  Jord og Villa i en af de smilende Landsbyer omkring Paris, indtager snart
  der den ansete Position, som følger Hundredetusinderne i Tilgift, og er
  han en snild Politiker, kan han meget godt ende med at blive Maire i
  sin Kommune.
  
  Et prægtigt Exempel af Arten findes ved Indgangen til en af de talrige
  Citéer, der som en forunderlig Modsætning har bunket sig sammen i den
  nærmeste Omegn af Vidunderanlæget Buttes-Chaumont. Det er Typen paa en
  Skjænkevært: tyk, jovial, med røde Kinder, der strutter af Sundhed, smaa,
  snilde Øjne, der altid griner, bred og kordial i sin Façon,
  tilsyneladende Godmodigheden selv. Han har, som han selv udtrykker sig,
  "nitten hundrede Sjæle" i sine Citéer, altsaa flere end der findes i
  mange af vore Provindsbyer. Da der i disse Gyder, Cité Tarn, Cité Gand,
  Cité Philippe, og hvad de allesammen hedder, ikke er mere end i det Hele
  knap fire hundrede Beboelsesrum, kommer der altsaa gjennemsnitlig fem
  Personer paa hvert Rum. Til hvilken Klasse af Samfundet de henhører, er
  det Eneste, den iøvrigt særdeles meddelsomme Vært ikke ser sig i Stand
  til bestemt at oplyse. Der er lidt af Alleslags, siger han, de ernærer
  sig som de kan; forudsat de betaler, blander han sig ikke i deres private
  Affærer, Pengene gjælder for ham ligemeget, paa hvilken Maade hans Lejere
  saa har taget dem ind. Der er en meget stor Rimelighed for, at han i
  Virkeligheden ogsaa staar sig bedst ved ikke at undersøge det; den
  moralske Finfølelse hos disse nitten hundrede Sjæle er næppe af den
  delikateste Natur.
  
  Hovedcitéen er ligesaalidt hos ham som andetsteds overdreven smal; kun i
  de smaa Siderender, som i Aarenes Løb har skudt sig ud fra den, skinner
  Dagslyset aldrig ind. Den selv ligner ved første Øjekast nærmest en eller
  anden Baggade i et lille Fiskerleje. Men seer man nøjere til, bliver
  Forskjellen hurtigt tydelig. Fattigdommen i den afsides Krog paa Landet
  har over sig et Præg af stille Resignation; dens Beboere lider ikke under
  den, fordi deres Fordringer til Livet aldrig gaar ud over de tarvelige
  Kaar, hvori de lever. I Citéen derimod er det ikke blot Armod, man møder,
  det er Miseren i dens mest skrigende Fortvivlelse, menneskelig Elendighed
  og desværre tillige menneskelig Degradation under dens mest
  afskrækkende Former.
  
  Hver enkelt Hytte har Rum for en ti, tolv Familier. De, der boer ovenpaa,
  er de heldigst Stillede. De maa ganske vist klattre op ad en Hønsestige,
  der tilmed ikke er anbragt indvendig, men udenpaa Bygningen, og de maa
  deroppe famle s5g frem gjennem en lang, smal og bælgmørk Gang, før de kan
  finde Døren til deres Værelse; men de har saa til Gjengjæld den Luxus at
  være i Besiddelse af et Vindue. Om det end meget hyppigt har flere Ruder
  af Papir end af Glas, saa er det dog altid muligt gjennem det at lade
  lidt slippe ind af Luft og Lys. Stueetagens Beboere derimod maa ofte lade
  sig nøje alene med en Dør. Lukkes den, ophører enhver Udvej til at se
  derinde ved Hjælp af Andet end den lille Blændlygte, der hører til i alle
  disse Huler. Det er den, der bruges under de natlige Expeditioner, naar
  Citéernes Befolkning gaar paa Rov efter Klude, Cigarstumper, bortkastede
  Frugter og Grøntsager eller andre Gjenstande, som det er mindre
  tilladeligt at tage, hvor man finder dem. En Lampe derimod, selv af den
  tarveligste Beskaffenhed, er noget ligesaa Ukjendt her som Kamin eller
  Komfur. Har man en sjelden Gang nogle Sous tilovers til en Haandfuld
  Brænde, saa laver man sig simpelthen et Baal paa Gulvet, sætter en
  Kogekjedel, som man har laant hos Skjænkeværten, over det og lader Røgen
  flagre, som den vil. Og skulde det næsten Utænkelige arrivere, at man
  arbejder hjemme og kan faa saameget for dette Arbejde, at det kan betale
  sig at brænde Lys til det, saa rækker samme driftige og tjenstvillige
  Vært ogsaa i denne Henseende en hjælpsom Haand ved Udleje af Smaalamper i
  timevis. Til daglig Brug staar man sig sandt at sige bedst ved ikke at
  se; det, som Øjet kan opdage herinde, er alt Andet end hyggeligt. Hvad
  Bohave angaar, indskrænker det sig til et Minimum. Den forekommende Vært
  stiller ingen Fordringer i saa Henseende, naar han blot faar sin Leje
  betalt forud. For hans Skyld kan man flytte ind uden Seng engang. Men den
  mangler kun sjelden, og gjør den det, er den altid det første,
  _Assistance publique_ leverer. Kun naar Vinteren er meget kold,
  forsvinder den stundom; den hugges efterhaanden itu til Pinde, som man
  kan varme Kaffe ved. Til Natteleje kan man tilnød tage til Takke med en
  Bunke Klude. Selv naar Sengen er der, maa dog en Part af Familien tidt
  gjøre det. Thi om man end ingen Fordomme har med Hensyn til Kjøn og
  Alder, saa kan dog en halv Snes Personer vanskelig faa Plads paa et og
  det samme Leje, og det er langtfra nogen Undtagelse, at det elendige Rums
  Beboere naaer op til et saadant Tal. Der er næsten altid Børn i Masse;
  ynkelige, smaa, gule, forkrøblede Væsener, uden Kjød og uden Klæder paa
  Kroppen. Man faar et Billede af dem ved at huske paa de Figurer, man i
  illustrerede Blade har seet af Hungersnøden i Indien. De gjør et næsten
  forfærdeligere Indtryk, oversaaede, som de i Regelen er, med Bylder og
  Udslet af enhver Art. Hvorledes de kan leve og voxe op i disse Hulers Nød
  og Pestasmosfære, er en Gaade. De gjør det imidlertid, man træffer
  femten- og sextenaars Ynglinge, der er fødte i Citéen og har tilbragt
  hele deres Liv der. Jeg saae et Par Stykker en Dag under et Besøg. De laa
  og drev paa Sengen med; en Roman af Ponson du Terrail, hvori den ene
  læste højt. I en Krog sad et gammelt fjollet Fruentimmer, som man vilde
  have anseet for gal, hvis Absinthflasken ved Siden af hende ikke havde
  angivet en anden Grund til den Tilstand, hvori hun befandt sig. Paa
  Gulvet laa en lille, syv-otte Aars Pige og legede med et Spil
  gjennemsigtige Kort af den Slags, som sælges i Smug paa Boulevarden. Det
  var Moder, Sønner og Datter. Den Lilles oprørende Legetøj forklarede,
  hvad der var hendes Brødres Levevej, og hvorfra, den forholdsvise
  Velstand i Stuen kom. Der stod endogsaa Rester af Kjød og Vin paa Bordet.
  Himlen skal vide, at de har været dyrt betalte.
  
  Til daglig Brug kommer der kun sjelden saadanne Lækrerier ind i Citéen.
  Man er tilfreds, naar man kan kjøbe sig et "Assortiment", det vil sige en
  Tallerkenfuld Smaastumper af forskjellige Slags Ost, Pølser, Løg, der
  oprindelig har været kogte i en eller anden Ragout, samt andre Rester af
  Spisevarer, der ikke lader sig definere. Marseillanerne har en Ret, de
  kalder Bouilleabaisse; det er alle de Fisk, der drages op i samme Net,
  kogte sammen. Assortimentet er paa lignende Maade hele den brogede
  Fangst, Høkeren i Cité de Tarn bringer med i sin Pose, naar han efter
  Middagstid vender hjem fra de smaa Restaurationer, hvor han for nogle
  Sous har kjøbt de Levninger fra Gjæsternes Tallerkener, som Folkene i
  Kjøkkenet ikke gad spise. Hos ham gaar de af som varmt Brød; Properhed er
  et Begreb, man ikke kjender her, og Smagen er allenfals mere krydret end
  den, der endnu sidder i Kjødet paa de tørre Ben, man har samlet op,
  Guderne veed hvor, men som altid kappes med Klude og gammelt Jernkram om
  at oversvømme Borde og Gulv i disse Elendighedens Hytter.
  
  Sligt kan man finde i Luxusstaden Paris, en Snes Minutters Vej fra Avenue
  de l'Opéras Millionærhoteller og fra Rue de la Paix's Diamantbutiker. Et
  eneste af disse Butikers Vinduer vilde være nok til at skaffe samtlige
  nittenhundrede Sjæle, som boer tilleje hos Skjænkeværten i Rue de Meaux,
  en menneskelig Tilværelse for hele Livet. Kejserdømmet bildte sig ind at
  forstaa, at det var galt som det var, og det gav Pauperismebæltets
  Stedbørn--Buttes Chaumont. Nogle faa Skridt fra de beskrevne Huler breder
  sig dets Tusind og en Nats Anlæg. Det er en af Paris's mest beundrede
  Seværdigheder, en romantisk Fedekoration, undfanget i en Digterdrøm og
  gjort til Virkelighed med kejserlig Rundhaandethed. Søer og Vandfald
  under prægtige gyngende Broer, Klippevildtnis med slyngende Roser,
  fløjelsbløde Plæner, stolte Træer og blomstrende Busketter, Alt er her,
  hvad der kan gjøre en Park uforlignelig. Alle Fremmede, der besøger
  Paris, slaar Hænderne sammen i Forbauselse over dette Eden. Men Citéernes
  Befolkning kommer der rigtignok aldrig. Den, der sulter og fryser, har
  ingen Sands for Blomster og Fontæner. Det er Andet, disse Ulykkelige
  trænger til. Elendigheden er én Kræftskade paa den store By, som aldrig
  helt kan ryddes ud, det er sikkert nok. Men en omhyggelig Læge, der
  kjender Ondet tilbunds, kan mildne det og hindre det i at brede sig. For
  den tredie Republik er det en Livssag, at den lægger sig efter at lære
  denne Kunst.
  
  [Illustration: "Buttes-Chaumont"]
  
  Samfundets Bundfald.
  
  Omtrent paa Midten af sit Løb gjennem Paris deler Seinen sig i to Arme,
  der omslutter Øen, hvorfra den uhyre Stad engang er straalet ud. I
  Aarhundreder var denne Ø Byens Hjerte. Der stod dens Kongers Borg og dens
  stolteste Gudshus. Men Tiderne har skiftet. Det er andet Blod nu, der
  strømmer gjennem Kæmpestadens Aarer, end det, hvis Hjertekamre var Kirker
  og Kongeborge. Seineøen ligger trist og stille nu. Det Paris, som lever
  og stræber, har Ingenting med den at bestille; kun det, der har lidt
  Skibbrud i Kampen for Livet, sender en underlig Skjæbne tilbage til den
  gamle Moderø. Paa den ligger Hotel Dieu, de Syges store Hus,
  Justitspaladset og La Morgue, Boden, hvor de ukjendte Lig stilles ud, der
  fiskes op af Floden.
  
  Ingen af de Bygninger er hyggelige Steder, uhyggeligst dog en, der danner
  Annex til Templet for den menneskelige Retfærdighed. Den er et Slags
  Forgaard til det, om man saa vil. Gjennem den maa smaa og store Syndere
  uden Forskjel, alle de problematiske Existenser, hvis Liv er saa
  ureglementeret, at det støder Samfundet paa Albuerne. Og deres Tal er i
  Verdensstaden uhyre. Tohundrede Personer om Dagen, det vil sige en Armee
  paa over halvfjersindstyve-tusind Individer, Mænd, Kvinder og Børn,
  passerer aarlig gjennem "Politipræfekturets Depot".
  
  Saaledes lyder det ejendommelige Navn paa en ejendommelig Ting. Det
  klinger stygt, men det er betegnende. Bygningen er i Virkeligheden
  Politiets store Oplagsplads for alt det Bundfald, Seinebyens Menneskehav
  sætter af mellem Åar og Dag. Der sondres og sorteres det, men derind
  kommer det Altsammen _pêlemêle,_ Størsteparten leveres fra
  Politistationerne. Alt det Vildt, Sergenterne i Løbet af Natten og Dagen
  fanger, bringes til disse Stationer, hvor en første Undersøgelse gaar for
  sig. Skyldes Anholdelsen en aabenbar Fejltagelse eller en ubetydelig
  Forseelse, slippes den Fangne strax igjen. Men synes Sagen at have en
  noget mere graverende Natur, gjemmes Vedkommende foreløbig "au violon",
  som det hedder, til Depotvognen kommer og tager Læs paa. Fem, sex Gange
  daglig kjører den rundt og henter sine Ladninger til den stygge,
  graasorte Bygning ved Siden af eller rettere under Justitspaladset.
  _Panier à salade._ kalder Argot-sproget en saadan Ladning, og broget er
  den virkelig som en Grøntkurv. Men endnu mere broget er dog selve
  Depotet. Thi ikke blot den store Fællesvogn bringer Gjæster til det; ved
  Siden af dens ordinære Rykind er der den finere Portion, som kommer
  enkeltvis i Fiakrer eller vel ogsaa af og til i elegante Herskabsvogne,
  Depotets Honoratiores, som man har gjort den Ære at anholde hjemme hos
  dem selv i Kraft af en personlig Arrestordre. Passagen gjennem Depotet er
  obligatorisk for Alle, hvem Loven lægger Haand paa. Enkelte bliver der
  kun Timer, Andre maa vente en hel Uge, før man oppe i Justitspaladset
  faaer truffet Bestemmelse om deres Skjæbne. To Dage skulde i Grunden være
  Maximum, men det overskrides ofte. Mange bliver sendte bort simpelthen
  med en Advarsel om ikke at lade sig fange igjen; Pariserpolitiet er saa
  humant som muligt, maaske ikke mindre af den Grund, at dets Fængsler
  langtfra vilde have Plads, hvis man skulde fare strengt tilværks mod det
  uendelige Hobetal af Vagabonder og den Slags Fyre. Kun de, mod hvem
  Sagsanlæggelse er nødvendig, flyttes til Mazas, det store Cellefængsel
  overfor Lyonerbanegaarden, hvor man gjemmer de Anklagede, saalænge
  Processen staar paa.
  
  Dag og Nat er Depotet aabent, Dag og Nat er der uafbrudt Bevægelse.
  Greffierens Pen staar næsten aldrig stille. Det er ham, der fører de
  indbragte Bundfaldsladninger tilbogs, den første Forholdsregel, som den
  Anholdte maa underkaste sig. Han holder ikke af den; hans Navn er tidt
  det værste Vaaben imod ham, det giver Justitsen Mulighed i Hænde for at
  forfølge hans tidligere Synderegister, og det er ofte meget langt. Af den
  Grund, og af andre med, hører det da ogsaa til Sjeldenhederne, at han
  strax er ærlig og tilstaar det. Undertiden støder, man paa en
  Halsstarrighed uden Ende. I Slutningen af Kejserdømmets Tid blev en Mand
  anholdt, fordi han vilde forcere Indgangen til Saint-Cloud. Han paastod
  at hedde Sidi-Sahel og være overordentlig Gesandt fra Nana Sahib til
  Napoleon III. Da han hverken kunde tale Hinduisk eller Engelsk, indsaa
  man snart, at det var en Fabel. Fængselslægen erklærede ham for gal, og
  han blev sendt til Bicêtre. Men Hospitalslægen mente, at han havde sin
  fulde Forstand, og sendte ham Retour. I et Aars Tid turede han frem og
  tilbage mellem Depotet og Galehuset, uden at noget af dem vilde beholde
  ham. Saa fandt man endelig paa, at han maatte være Udlænding, og
  transporterede ham til Grændsen. Men nogle faa Dage efter anholdtes der
  for Vagabondering en Person, som kaldte sig Reybaud, og som ved nærmere
  Undersøgelse viste sig at være identisk med Nana Sahibs Gesandt. Det var
  umuligt at faa ham til at tilstaa sit rette Navn. Først efter flere Aars
  Forløb kom man ved et Tilfælde under Vejr med hans Hemmelighed. Han havde
  været i Kompagni med en Vinhandler, der var gaaet fallit, og opfundet
  Romanen om Nana Sahib, fordi han bildte sig ind, at enhver Falent uden
  Skaansel blev sendt paa Galejerne. Historien er kun et Exempel mellem
  utallige paa, hvilke Vanskeligheder det parisiske Opdagelsespoliti paa
  alle Kanter har at kæmpe med i den store Stads Myretue, hvor der kun
  undtagelsesvis er Naboer og Gjenboer til at give Besked. Selv for deres
  Vedkommende, som ikke kommer første Gang i Depotet, er en Gjenkjendelse
  besværlig. Man havde tidligere Forbryderalbummet som Hjælpemiddel. Men
  det tæller allerede over hundrede tusinde Billeder, og i en saadan Mylr
  er det ikke godt at hitte Rede. Ganske snildt er der da fundet paa en ny
  Forholdsregel. De Anholdte maales ligesom Soldaterne, og deres Højde
  fører Greffieren tilbogs sammen med de øvrige Oplysninger. Albummet har
  Afdelinger for hver Tomme og Underafdelinger for hver Linie;
  Eftersøgningen er paa den Maåde lettet i betydelig Grad.
  
  Maalningen gaar for sig strax ved Ankomsten til Depotet, og samtidig
  finder der en Visitation Sted. Depotgjæsterne maa kverken have skarpe
  Redskaber hos sig, ved Hjælp af hvilke de muligvis kunde begaa Selvmord,
  eller Penge over et Beløb af ti Francs, Først naar hele dette
  Indtrædelsesceremoniel er overstaaet, foregaar Sorteringen. Thi der er
  Sortering; ikke engang i Politipræfekturets Depot respekterer man fuldtud
  den Lighed, som Franskmændene holder saa meget af at føre i Munden ved
  alle Lejligheder, men som hos dem er maaske endnu meget mere Mundsvejr
  end andetsteds. Den staar hugget ind paa alle deres offentlige Bygninger;
  det er det Hele, saa mener de, de har Samvittigheden fri.
  
  [Illustration: Maalningen i Depotet]
  
  Selvfølgelig har Depotet først og fremmest sin Mandfolke- og sin
  Fruentimmerside, skarpt adskilte, det var ikke godt Andet. Men paa begge
  Sider er der igjen forskjellige Kategorier. Man har den store ordinære
  Fælleshal, Rummene for _les habits noirs_ og Cellerne. I de sidste kommer
  Forbrydernes og Samfundets Aristokrati, dels Morderne, de store
  Indbrudstyve og lignende farlige Individer, dels som Begunstigelse den
  socialt højtstillede Portion af de Anholdte, der vilde vække for megen
  Opsigt selv mellem "de sorte Kjoler". Det er nemlig kun en Eufemisme;
  mellem dem indregistreres Alle, hvis Kostume ikke bestaar af lutter
  Pjalter. At lade dem tilbringe en Nat i den ordinære Depotsal vilde i
  Virkeligheden være en Grusomhed slet og ret. Et mere pestbefængt Sted kan
  man ikke tænke sig. Det er et kryptagtigt Rum, baaret af fire Piller, med
  Betongulv, smaa, gittertremmede Vinduer, altid halvmørkt, klamt og hyllet
  i en Atmosfære, i hvilken kun de Lunger kunne funktionere, der ere vante
  til Forstadsgydernes Huler. Man faar nærmest Indtrykket af, at man er i
  en uhyre Kvægstald. Langs Væggene findes Feltsenge, som slaas op om Dagen
  sammen med Halmmadratserne, der tjener til Natteleje for den store
  Pluralitet, som maa sove paa Gulvet. Depotet er nemlig altid overfyldt,
  denne forfærdelige Samling af Banditter og Lazaroner ligger pressede
  sammen som Sardiner i en Æske, og det hænder ovenikjøbet tidt, at
  Korridorer og andre Lokaler maa tages til Hjælp. Man kan tænke sig,
  hvilken Uhumskhed der hersker i denne Menneskemødding. To, tre Gange
  daglig, medens Fangerne føres ud i Gaardene for at trække Noget, der
  kaldes frisk Luft, overskylles Senge, Gulv og Mure med Strømme af Vand.
  Men det hjælper kun lidt. Blev det ikke gjort, siger Fangevogteren, vilde
  Murene efter to Dages Forløb give sig til at spadsere alene.
  
  [Illustration: Fællessalen i Politipræfekturets Depot.]
  
  Det kan vanskeligt være anderledes. Hovedparten af Fællessalens
  Befolkning er nemlig slet og ret Vagabonder, der kun have Tag over
  Hovedet netop de Nætter, de befinder sig i Depotet. Til daglig Brug sover
  de under Concordebroens Buer, mellem Teglværksovnene ude ved Barrières
  d'Amérique, i Champs-Elysées Busketter, naar der er Løvværk og varme
  Nætter, eller i ubeboede Sommervillaers Lysthuse, naar der kommer Sne og
  Vinterfrost. Politiet kjender ganske vel deres Yndlingssmuthuller, og
  naar det engang imellem beslutter sig til at foretage Razziaer der,
  vender det altid tilbage med rigelig Fangst. Men det lader dem som oftest
  i Fred. Allerede nu er der en Snes tusind Anholdelser aarlig for
  Vagabondering; søgte man grundigt efter, vilde Tallet blive altfor uhyre.
  Paris lokker og drager saa stærkt. Fra det øvrige gamle Evropa vandrer
  man ud; alle de uregelmæssige Existentser, hvis Eventyrtrang ikke kan
  finde Tumleplads i Hjemmet, søger hinsides Havet til den store,
  ubekjendte nye Verden. Kun Frankrig præsterer ingen, eller i hvert Fald
  forholdsvis yderst faa Emigranter. Franskmændene har nu engang Rædsel for
  at expatriere sig. Deres Amerika er Paris; der, foregjøgler deres Fantasi
  dem, er der Plads for Alle, der er der Guld og grønne Skove at tjene,
  Rigdom, Position, Livsnydelse at hente, saasnart man blot strækker
  Haanden ud. Om de mange Tusinder, der gaar ynkeligt tilgrunde i den store
  Stads Livskamp, tier Rygtet, men om de Enkelte, hvem heldige Chancer
  bringer i Vejret, bærer det Beretninger ud til alle Kanter. Og disse
  Beretninger er en farlig Fristerinde; man tager den sjeldne Undtagelse
  for almindelig Regel, hvad den Ene har naaet, mener man, maa være let at
  naa ogsaa for alle Andre. Kunde man tælle dem, der Aaret rundt kommer til
  Paris uden Ressourcer, men med usvigelig Tro paa, at de kun behøver at
  sætte Foden paa den parisiske Stenbro for at gjøre deres Lykke, vilde man
  faa et rentud forfærdende Tal. Det er ikke alene fra Provindsen, de
  kommer; det er fra Udlandet ogsaa. Jeg har liggende for mig en Statistik
  over de i et enkelt Aar foretagne Arrestationer af Vagabonder; over fire
  Tusinde er Udlændinge. Talrigst repræsenteret er naturligvis det nære
  Belgien og Holland, derefter kommer, ganske karakteristisk hver paa sin
  Vis, Italien og Preussen, det sidste med over fire hundrede Individer.
  Danmark er et af de faa Lande, som ikke findes i Fortegnelsen, Sverig og
  Norge har kun nogle ganske faa Repræsentanter, Island derimod hele
  elleve. Selv de fjerneste Egne af Verden, Kina, Persien, Japan, Afrika,
  Tartariet og Bukariet, har sendt deres Kontingent. Tidt og mange Gange
  dumper disse Ulykkelige ned i den store By uden engang at kunne tale dens
  Sprog. Saasnart deres faa Spareskillinger er opbrugte, er der for dem
  intet Andet at gjøre end at lade sig samle ind af Politiet; Medlidenhed
  og Hjælpsomhed er Dyder, der kun findes sjeldent i Paris. Men selv om de
  Indvandrende ikke har denne første store Betingelse for at lide Skibbrud,
  selv om de kommer fra Provindsen med fyrig Arbejdslyst og robuste
  Kræfter, er det derfor ikke altid sagt, at de finder deres Brød i
  Millionstaden. Livskampen er sværere der end nogetsteds, Existensudvejene
  ganske vist mange, men Konkurrenterne til dem endnu mange, mange flere.
  De stritter imod saalænge, indtil den værste Sygdom af alle: Trang og
  Sult, endelig faar Bugt baade med Humør og Arbejdslyst og Kræfter. Det er
  uberegneligt, hvad den i Paris aarligt hverver af Rekruter til den store
  Vagabondhær.
  
  Mandfolkene gaar over i den, kvinderne i en anden, der er endnu værre og
  uhyggeligere. Som Pluraliteten af Depotets Befolkning paa Sværdsiden er
  Vagabonder, saaledes er den paa Spindesiden løsagtige Fruentimmer.
  Politiets Runder gjør ogsaa af denne Art Sambundsbundfald hver Nat en
  altfor rigelig Fangst paa Paris's Gader: Kvindeafdelingens Fællessal er i
  Regelen ikke mindre overfyldt end den mandlige, Selskabet der er maaske
  tilsyneladende proprere, men i Virkeligheden sunket nok saa dybt. Silken
  og Fløjlet er bedragerisk som Kindernes Sminke. Jeg har i Depotet set
  Fruentimmerne med ægte Zobelskinds Pelsværk og Diamantsmykker til
  Tusinder; forhørte jeg mig om deres Historie, var den i Regelen saa
  omtrent den samme. Fædrene samlede Klude, og Brødrene arbejdede paa
  Galejerne; de diamantoversaaede Damer selv var Stamgjæster i Depotet.
  
  Det er i det Hele taget Massen af den store Hær. Først og fremmest kommer
  Vagabonderne stadig igjen. For dem har Depotet intet afskrækkende;
  saasnart Visiteringsformaliteten er overstaaet, er det Første, man gjør,
  at bringe dem et Brød. Den franske Justits har den humane
  Betragtningsmaade, at enhver Lovovertræder, den fanger ind, kan være
  kommen i Konflikt med den som Følge af Sult. Den kjender sit Paris, den
  veed, at intet Aar gaar hen, uden at der udenfor dets Gaders straalende
  Butiker segner Ulykkelige, hvis Død, hvor utroligt det end klinger, ikke
  skyldes nogen anden Grund end Hungersnød. Den veed ogsaa, at dens Depot
  aldrig er saa overfyldt som i Ugerne efter Flyttedagen. De stakkels
  Familier, der er kastede paa Døren af ubarmhjertige Værter, vandrer om og
  skjuler sig, hvor de kan komme til, saalænge indtil Børnene begynder at
  skrige efter Brød. Saa maa Moderens Rædsel for Depotet vige, og hun
  melder sig selv. Straffens Forhal bliver i dette Tilfælde til
  Barmhjertighedens. Depotet giver de Ulykkelige Føde og Husly, indtil
  Politiet finder Udveje til at anbringe dem andetsteds. Men det er netop
  denne dets Rolle som Forsørger, som Vagabonderne saa ofte misbruger. Der
  er dem, der i Grunden har Depotet til regelmæssigt Standkvarter og kun
  fjerner sig for nogle Dage, naar Eventyrtrangen kommer over dem. Der
  fortælles om en saadan episk Vagabond, Victor Tuleu, at han har været
  anholdt ikke mindre end henved firsindstyve Gange, endnu før han naaede
  Trediveaarsalderen. Det var aldrig for egentlige Forbrydelser, men kun
  paa Grund af hans nomadiske Tilbøjeligheder. Man dømte ham, han sad sin
  Tid, og naar han saa slap fri, begyndte han strax igjen paa sin planløse
  Strejfen om. Var det stygt Vintervejr, tiltalte Friluftslivet ham ikke
  mere, og Politiet lod for lang Tid gaa hen, før det fandt ham paany, gik
  han selv til Depotet og meldte sig. "Det er mig, Tuleu," sagde han; "jeg
  har hverken Existensmidler eller fast Bopæl, det er bedst, I spærrer
  mig ind."
  
  Han begyndte, da han var elleve Aar, og han er i saa Henseende ikke nogen
  Undtagelse. Gjennemsnitlig tre Tusind af de Personer, der i Paris aarlig
  anholdes for Vagabondering, er Børn. Hjemmet i Forstadshulerne er kun
  altfor tidt daarlig skikket til at holde paa dem, og Livet ligger saa
  lokkende lyst og let udenfor i den store, glimrende By. Forældrene gjør
  vel i Regelen ikke overvættes Anstrengelse for at holde paa dem; en Mund
  mindre at forsørge er altid saa Meget vundet. Det hænder tilmed ikke
  sjeldent, at de med Villie kaster de ganske Smaa ud for Vind og Vove,
  naar de falder dem til Besvær. Hittebørnshospitalerne, som vi kjender dem
  fra de ældre franske Dramaer, existerer ikke længer i Paris, men Depotet
  har erstattet dem.
  
  [Illustration: Hittebørnene og deres Vogter.]
  
  Der er i det en særegen Sal for Børn, som Politiet har fundet paa Gaden,
  og som endnu ikke er i den Alder, at de kan give Oplysninger om, hvor de
  hører hjemme. Det er et af de uhyggeligste Lokaler af dem alle. De
  stakkels Smaa ligger der i Rad med en stor Tavle paa Ryggen, hyorpaa
  staar deres Nummer og af og til et Fornavn, den eneste Oplysning om deres
  Existens, som de har kunnet give. De ligger og venter paa, at Forældre
  eller Paarørende skal komme og søge dem. Men i de ni Tilfælde af ti
  kommer der Ingen. Man er flyttet og har benyttet Lejligheden til, som af
  Vanvare, at slippe Barnet et Sted paa Gaden, hvor det selv var ganske
  fremmed, og hvor hverken Naboer eller Gjenboer kunde give Oplysning om
  det. Enkelte af de Forladte ligger paa deres smaa Senge og græder efter
  Fader og Moder, men Pluraliteten finder sig saare roligt i deres Skjæbne.
  Det gaar vel de Fleste som den lille Pige, der blev spurgt, om hun havde
  det godt, hvor hun var. "Ja," svarede hun, "for her faar jeg Noget at
  spise hver Dag."
  
  Depotet har altsaa ogsaa sine Uskyldige. Men de findes heller ikke
  undtagen netop i denne Kategori eller i de med den beslægtede: Oldinge i
  Barndom, der er blevne samlede op paa en Bænk i Champs Elysées, Fremmede,
  der vandrer om i Labyrinthbyens Gader uden at kunne tale et Ord Fransk,
  Gale eller Folk, der har gjort Forsøg paa Selvmord og vægrer sig ved at
  love, at de ikke vil gjentage det. Det parisiske Politi er meget varsomt
  med at foretage Arrestationer uden at være ganske sikker. Hænder det i
  eet Tilfælde af Tusinde, at en sagesløs Person bliver spærret inde i
  Depotet, er det Højden. Det langt overvejende Flertal er Folk, som man
  har havt et vaagent Øje med længe, før man lægger Haand paa dem, eller
  ogsaa Misdædere, der gribes paa fersk Gjerning. Fire Femteparten af de
  Anholdte hører til den sidste Sort. Alleroftest er det gamle
  Depotgjæster, der gaar gradevis nedad; har de engang havt Foden indenfor
  Fængslet, hører det til Undtagelserne, at de ikke kommer igjen. Det er en
  Regel, der kan drages ud ikke alene af Paris's Politihefter; moderne
  Sociologer er i Færd med at konstatere den allevegne Verden over. Inden
  mange Aar vil den muligvis have ført til en total Omformning af det hele
  Straffevæsen. Fortiden har straffet; det er Fremtidens Opgave at finde
  Midlerne til at forbedre. Sagtens vil det blive en af dens vanskeligste;
  men det maa siges til den franske Republiks Ære, at den ogsaa paa dette
  Punkt seer Forpligtelsen til at gaa i Spidsen for sin Tid. De
  forestaaende Lovforslag mod Recidivisterne er i Virkeligheden ikke Andet
  end et anende Fremsyn over Vejen, der i saa Henseende er at gaa. Paris's
  store Fællesfængsler, disse Lære- og Opdragelsesanstalter for
  Forbrydelsen, er i Færd med at forsvinde. Man har endnu Saint-Pélagie og
  det forfærdeligere Saint-Lazare, Kvindefængslet, hvor alle de
  Indespærrede, ligegyldigt hvilken Kategori de tilhøre, blandes mellem
  hinanden uden Hensyn. Men i Mazas og La petite Roquette, Børnefængslet,
  er allerede Cellesystemet indført. Straffekolonierne er det næste Skridt
  paa Vejen.
  
  Men det maa gjøres snart; der er _periculum in mora_. Med uhyggelige Tal
  viser Politiets Statistik, hvorledes Forbrydelsernes Antal er i stadig
  Stigen i Paris. Den sidste Snes Aar er ikke langtfra at have fordoblet
  det. En misforstaaet Seen gjennem Fingre med Meget hos Republikens
  Autoriteter er maaske ikke uden Skyld for de lavere Samfundslags
  Vedkommende, i de højere er det ganske sikkert Børssvindelens Fristelser,
  der spiller en væsentlig Rolle i Forøgelsen. Alverden er besat af Mani
  for at gjøre Forretninger. Depotets Lister er der for at vise, hvordan
  det kun altfor tidt hænger sammen med disse Forretninger. "Der gaar
  næsten ikke en Dag," sagde Fangevogteren mig, "uden at vi faar fine
  Herrer herind." Han har Ret; alle Stænder er repræsenterede i
  Samfundsbundfaldets store Pakhus. Man kan tage Listerne fra
  hvilketsomhelst af de senere Aar. Man finder Bankierer og Advokater, høje
  Embedsmænd og Officerer, Kunstnere og Forfattere, man finder Navne, der
  har hørt til de mest ansete i Frankrigs Historie. Politipræfekturets
  Depot er i videste Forstand Vrangsiden af Paris, Hjemmet for Alt, hvad
  Luxusbyen gjemmer af Styghed og Misère.
  
  [Illustration.]
  
  [Illustration: Udenfor Café de la Paix.]
  
  
  
  
  KAFÉ- OG GADELIV.
  
  
  I.
  
  Paris har mellem det Meget, der gjør den til en By _à part_, een Ting,
  som Alle, selv de, der nødigst vil synge dens Pris, maa indrømme er noget
  Mageløst: den har sine Gader. Man maa absolut Være skabt som en Kvæker
  for ikke at holde af dem. Og endda. Der var to--Kvækere mener jeg--, der
  nylig kom over fra Hendes britiske Majestæts alvorlige Land for at
  prædike Bod og Omvendelse i det moderne Babylon. De havde ikke været fem
  Minutter paa Boulevarden, før de slog Kors for sig og tog Rejsepas igjen.
  Det var dem for ugudeligt. Det vil sige, de mærkede, at Fristeren kom op
  i dem, og var de bleven fem Timer istedetfor fem Minutter, saa vilde det
  have endt med, at det var dem, der var bleven omvendte.
  
  Der var ogsaa engang en Herre fra Danmark, der, da man spurgte ham, hvad
  han saa syntes om Pariserboulevarderne, resumerede sit Indtryk i et: Aa
  jo ... saamænd, men de mangler Arkitektur. Det er muligt. Naar man ikke
  paa længere Tid har været i Kongens Kjøbenhavn, taber Ens Blik let sin
  kritiske Skarphed i saa Henseende. Men mangler de Arkitektur, saa har de
  Liv istedetfor, et Liv af en ganske ejendommelig Art. Det lokker ud som
  Solskin paa en Dag i Maj, og det holder fast som disse forunderlige,
  stille, lyse Sommernætter, i hvilke man gaar og driver med gode Venner
  under Armen og aldrig kan bekvemme sig til at gaa hjem. Man føler
  Menneskebadet i disse Gader som en Foryngelse. Tryk og Tyngder, som laa
  paa En, gaar væk; Livslysten begynder at krible, Humøret kommer op. Man
  fyldes af Velbefindende, man nyder, man lever; der er noget Æggende i
  Luften, en Ozon af Fest, som man aander ind, og som sætter Fart i En fra
  Top til Taa.
  
  Pariserboulevarden er nemlig en Gade af fuldstændig særegen Beskaffenhed.
  Det er ikke blot Færdselen, Mylret, den brogede, mangfoldige
  Verdensstadskolorit, der gjør den til, hvad den er. Af den Slags Liv har
  London ligesaa meget og mere endnu. Men hvilken Forskjel er der ikke
  alligevel! I London er Gaden simpelthen en Forbindelsesvej mellem to
  Punkter, et, som man forlader, og et andet, som man skal til. At naa
  dette sidste i den korteste Tid og med de mindst mulige Forhindringer,
  bliver i det samme Øjeblik man sætter Foden udenfor Døren den eneste
  Tanke, man har. At være paa Gaden blot for at være der, lader sig aldeles
  ikke gjøre. Overalt omkring sig har man travle Mennesker, der farter
  afsted med lange Skridt og klemmer sig gjennem Trængselen for at komme
  frem. Vognene ruller og ruller, Kuskene pidsker paa, den tusindtungede
  Støj glider ligesom sammen i et eneste Raab: afsted, afsted, afsted! Man
  seer Ingenting, man sandser Ingenting, man føler kun Stimen, der er
  bagved, man synes, den vilde vælte over En og lukke sig og begrave En,
  hvis man standsede, og man tumler da med i det rastløse Jag. Man gaar og
  gaar og gaar og bliver først Feberen kvit og kan trække Vejret igjen,
  naar man er ved Maalet.
  
  I Paris derimod er det anderledes: Selv hvor Farten og Færdselen er
  størst, er der ikke noget Aandeløst ved den. Folk har nok travlt hist og
  her, men man lægger knap engang Mærke til det, de forsvinder mellem
  Mængden, der ikke har det, mellem dem, der sidder paa Kaféernes
  Fortougsstole, staar i Gadedøre eller i Grupper paa Trottoiret og
  passiarer, driver langsomt op og ned for at drive. Man har en
  Fornemmelse, som om man var paa Fornøjelsestour, for at hvile sig, for at
  se og standse, hvor der er Noget at se, lukke Øjnene rigtigt op og fylde
  sig med Indtryk. Man er gaaet ud for en Timestid og for at besørge Et
  eller Andet, men uden at man veed af det, er Dagen tilende, og naar man
  kommer hjem, opdager man, at man har glemt det, man var gaaet ud for.
  Gaden har underholdt, moret En, saa man ikke har kunnet rive sig løs fra
  den, og saa har den lagt Beslag paa En helt. Man har ikke noget Øjeblik
  følt sig paa en Landevej, hvor man skulde videre, man har følt sig som i
  en Salon, hvor man befandt sig fortræffeligt, og hvor man følgelig blev.
  Og det er i Virkeligheden ogsaa det, Parisergaden er. Hjemmet kjender
  Pariserne kun som et Sted, hvor man arbejder; Hvilen, Adspredelsen efter
  Arbejdet maa hentes udenfor de fire Vægge, midt i Tummelen og Trængselen,
  helst hvor den er allerstørst, der er dér flest Incitamenter, som faaer
  Blodet til at rulle hurtigere og sætter den letpaavirkelige Fantasi i
  Bevægelse. Man søger til Boulevarden; den er den store Fællessalon, hvor
  hele Byens Befolkning strømmer hen for at tilfredsstille sin enorme Trang
  til Selskabelighed, hvor man mødes med Lyst til at være sammen, hvor man
  færdes mellem hinanden med den elskværdige Forekommenhed, den Lethed i
  Tilnærmelse, der er en ganske naturlig Følge af Bevidstheden om, at man
  gjensidig er der til hinandens Underholdning. Det parisiske Gadeliv
  bliver paa den Maade mere end broget og mangfoldigt; det faaer de lyse,
  fornøjelige Toner over sig, den Glands af Glæde, den Hvile midt i Uroen,
  den Harmoni midt i Farvemylren, som gjemmer Behaget, hvormed det
  fortryller, den Charme, der gjør Pariserboulevarden til noget ganske
  Andet end en hvilkensomhelst Gade i hele Verden.
  
  II.
  
  Uhyre betegnende for den er dens Kaféer. De ligger Side om Side,
  utællelige næsten, ned langs den milelange Pulsaare, der drager sig fra
  Bastille- til Concordepladsen. I det mindre fornemme og mindre befærdede
  Templekvarter, paa Strækningen fra Ghateau d'Eau til Frihedssøjlen, faaer
  Boulevarden en Smule Luft for dem hist og her; men fra Rue Rougemont
  nedefter til Madeleinekirken klemmer de sig op ad hinanden, saa der paa
  sine Steder knap er nogle Alens Plads imellem dem. Deres Antal vilde være
  latterlig overdrevent, hvis de alene havde Funktion som
  Beværtningssteder; ikke Tiendeparten af dem kunde bestaa, selv om
  Pariserne var det mest forfaldne Folkefærd i Verden. Nu er de imidlertid
  tvertimod det allersobreste, der kan tænkes, og samtlige Kaféejere bliver
  hovedrige Folk alligevel i Løbet af nogle faa Aar. Tingen er, at de har
  Andet at byde deres Gjæster end de Varer, der skjænkes ud. Kaféen er en
  reserveret Plads paa Gaden, et Slags hyggeligt Sofahjørne i den store
  Fællessalen. Det er som saadan, den maa betragtes, det er paa at være
  det, dens Existens er baseret. Udstyrelsen er uden Pragt, for en Luxusby
  som Paris næsten fattig. Smaa, magelige, komfortable Kroge, hvor en
  sluttet Kreds kunde trække sig tilbage for sig selv, mangler fuldstændig;
  hver lille Plads er benyttet, overalt staar der Bord ved Bord med kun
  akkurat saa meget Mellemrum, at en Person kan klemme sig derigjennem. Paa
  at sørge for Gjæsternes Underholdning har man heller ikke lagt Vægt; kun
  i de afsides Gader har Kaféerne Billarder, og deres Forsyning med Aviser
  er mere end mangelfuld. Man holder en fem, sex parisiske i et enkelt
  Exemplar, slet ingen fra Provindserne eller Udlandet. Hvad der serveres,
  er dyrt; en almindelig _"Consumation"._ betales med en halv Franc,
  uanseet hvori den bestaar. I alle disse Henseender kan Pariserkaféen,
  ikke maale sig med, hvad man finder i andre store Byer. Men hvad den har
  forud, er Offentlighedens brogede Sceneri, Gadelivet rundtomkring den.
  Den er aaben ud mod Trottoiret, og dens Lokale fortsætter sig ud paa
  dette. Kaféstolene optager rigeligt dets halve Brede; de betydeligere
  Kaféer kan have en halvhundrede Borde derude, og det er disse, der er det
  Væsentlige, Salene indenfor er nærmest kun at betragte som et Slags
  Appendix. Naar det regner, bliver Markisen hejset ned, saa Gjæsterne kan
  bilde sig ind, at de sidder i Tørrevejr, og heller ikke Kulden kan jage
  dem bort fra deres Trottoireplads undtagen nogle ganske enkelte Dage,
  naar den gaar over alle Grændser. Hele ti Maaneder af Aaret er Kaféen i
  Sommerhabit, og selv de to andre er Vinterkostumet ikke seriøst.
  Fortougsstolene bliver staaende, og de store Glasruder, der skydes op for
  den aabne Væg, glider selv i December og Januar tidt ned i Kjælderen
  igjen, saafremt Temperaturen nogle Dage bliver en lille Smule mild,
  Pariserne er ikke kuldskjære, naar de blot kan faa Lov til at være paa
  deres kjære Gade.
  
  Kun i de tidligste Formiddagstimer staar Kaféen halvvejs tom, vegeterer
  med morgengnavne Opvartere og bædekerstuderende Rejsende. Allerede ved
  Frokosttid begynder Gjæsterne at strømme til den i Masse. Den er i
  Regelen Restauration tillige. Pluraliteten af Forretningsfolk er
  nødvendigt henvist til den; de har for langt til Hjemmet og for travlt om
  Tiden til at kunne gjøre en Rejse til den anden Ende af Byen for at
  spise. Frokosten paa Kaféen, koster dem ganske vist mindst tre, fire
  Francs, og der gaar ogsaa dér let en Time eller to med i Løbet Men
  hverken de eller Pengene er spildte. Man træffer den Kreds af Mennesker,
  med hvilken man staar i Forbindelse, man henter Oplysninger, man slutter
  Handeler, Forretningerne gaar deres Gang, de betydeligste af dem afgjøres
  tidt netop ved Frokostbordet. Hurtig, foretagsom, resolut, som man er,
  klar over hvad man vil, og vant til at sige det kort, i en Fart og uden
  Omsvøb, føler man ingen Trang til at sidde i Kontorstole og snakke op og
  ned ad Væggene for at faa en Sag i Orden. Et Spørgsmaal, et Svar--_<volà,
  c'est entendu_. Garçonen bringer Pen og Papir, og Kontrakten er sluttet,
  inden han faaer den næste Ret serveret. Frokostkaféen er Børs
  ligesaameget idetmindste, som den er Spisekvarter. Men det forhindrer
  ikke, at den i den sidste Egenskab er uovertræffelig. _Le chef de la
  cuisine_, den imponerende, alvorlige Medborger med det store, hvide
  Forklæde, Hirschfængeren og Bagerhuen, er en Mand, der forstaar sin
  Metier. Han kan undertiden være indisponeret ved Dineren; om der ved den
  sniger sig en Smule Skjødesløshed ind, har endda ikke saa Stort at sige.
  Publikummet er det kritikløse, der kommer i Ny og Næ, som ikke har nogen
  selvstændig Mening, men finder Alting ypperligt, naar blot Stedet har
  Renommée. Ved Déjeuneren derimod er det nødvendigt at holde Ørene stive.
  Han arbejder da for Gjæster, hvis Tunge forstaar at grade en _sauce
  relevé's_ Pikanteri, og som øjeblikkelig vilde fange den gode Homer, hvis
  han tog sig et Blund. Han er paa Højden af sin Kunst, og hans Kunst er
  stor. Boulevardkaféen vilde være uforlignelig, selv om den ikke havde
  andre fortræffelige Sider end sin Kjøkkenchef.
  
  [Illustration: Le chef de la cuisine.]
  
  Den har sin Absinthtid, den er endnu mere enestaaende end han. Fra
  Frokost til Midnat er Trottoirestolene stadig besatte, men i _"l'heure de
  l'absinthe"_ er der ikke een tom Plads. Man kjender ikke den Time
  andetsteds; den passer kun for Pariseren, den hænger netop paa det
  Nøjeste sammen med den Rolle, Gaden og Kaféen spiller i hans Liv. Naar
  han henimod Aften er færdig med sit Arbejde, lægger han mellem
  Forretningsbryderierne og de huslige Bekymringer, som muligvis venter paa
  ham hjemme, et kort Otium, under hvilket Alt, hvad Tilværelsen kan have
  af Generende og Ubehageligt, bliver jaget ubarmhjertigt paa Porten. Han
  kjøber sin Aftenavis i Kiosken, gaar paa sin Kafé, sætter sig ved det
  lille, runde Bord, hvor han er vant til at sidde, bestiller sin
  Consumation og lader saa en Timestid eller halvanden hele sin Person,
  Legeme og Sjæl, svømme ud i et stort, roligt Velbefindende, i hvilket der
  kun er een Bevidsthed klar, een Fornemmelse raadende: den, at Livet dog i
  Grunden er en mageløs prægtig Ting. Absinthen, det halve Glas Øl,
  Fingerbøllet fuldt af Madeira, eller hvad det nu er, han drikker, det er
  kun et Skalkeskjul, en Tribut, han erlægger af sin Plads, som de to Sous,
  han i Parc Monceau eller Champs-Elysées betaler Madammen for sin Stol. Og
  Avisen! Der kunde staa i den, at Jorden imorgen skulde dumpe ned paa
  Solen og blive slugt af dens Flammer, før Absinthtimen var forbi, vilde
  hans Tanker dog ikke samle Bogstaverne til en Mening. De Øjne, hvormed
  han seer paa dem, er i Slægt med Papas Ører i den lille, lune
  Provindskrog, naar han har trukket Slobrokken paa, og hans Frue har
  kommet Sukker og Fløde i hans Middagskaffe, og hans lille Pige tændt den
  store Merskumspibe for ham, og han saa lægger sig paa Sofaen og siger:
  "Saa Børn, snak I kun, Fa'er hører efter." Nej, Fa'ers Pibe gaar ud, og
  Fa'ers Kaffe bliver kold, og Fa'er hører ikke, han holder Absinthhvil paa
  sin Maner. Pariserens er en anden. Han blunder ikke hen i Hjemmets Hygge,
  for den kjender han ikke, men i det, der er hans Kjærlighed og Stolthed.
  Hans Sjæl glider ud i Gadens, i hans store, elskede Bys Liv og bliver
  ligesom Et med den. Det er Velværet for ham, det har paa sin Viis al den
  lykkelige Ro, al den uendelige Tilfredshed, som et Menneske føler, naar
  han nogle Øjeblikke lever helt i det, han elsker.
  
  Middagen, kommer. Ekvípagerne, som Kafégjæsten mellem Fem og Syv har
  siddet og seet bære al Paris's Pragt til og fra Boulogneskoven, begynder
  at rulle sparsommere, de Ventendes Klynger ved Omnibusstationerne og
  Fodgjængertrængselen paa Refugerne bliver tyndere, Vognqueuens Knuder
  løser sig selv paa de Hjørner, hvor Sidegaderne munder ud i Boulevarden,
  der er Efternølere af Promenerende endnu, men deres Skridt bliver
  hurtigere, Damerne er hørt op at strømme ud fra Butikerne, deres
  Toiletters brogede Luxus afløses af de smaa Arbejderskers sorte
  Merinoskjoler, Avissælgernes Raaben med de friske Aftenaviser dør hen.
  Paris har, solende sig i sin egen Glands, saalænge Absinthtimen varede,
  budt Trottoirepublikummet den højeste Udfoldning af sig selv, men
  Skuespillet er nu tilende, Gadelivet holder Middagspause, og Kaféstolene
  gjør det paa samme Tid. Synderlig lang bliver denne Pause dog aldrig.
  Naar Absinthen ikke længer kan bruges som Paaskud for Fortougsotiet,
  kommer Touren til Mazagran'en og Bock'en; atter om Aftenen er
  Boulevardkaféen det store Forlystelsessted, hvis Tiltrækningskraft
  bestandig holder sig lige lokkende. Publikum er et andet end i
  Eftermiddagstimerne, men det er ikke mindre talrigt. Naar en
  Pariserfamilie af de jævnere Samfundsklasser vil tilbringe en rigtig
  fornøjelig Aften, gaar den paa Kaféen, og har man Gjæster, er det næsten
  uundgaaelig nødvendigt, at man fører dem derhen. I Hjemmet har man
  hverken Plads til eller er indrettet paa eller finder nogen Morskab ved
  at være sammen. Om Selskabelighed inden fire Vægge har den langt
  overvejende Part af Pariserbefolkningen aldeles ikke noget Begreb;
  Kafébesøget træder i Stedet for. Skal der være exceptionelt Gilde, gaar
  man paa en af de store Sangerpavilloner i Champs-Elysées, hvor Publikum
  sidder under aaben Himmel og har dobbelt Skuespil, et omkring sig som paa
  Boulevarden, og saa som Tilgift det oppe paa Scenen. Til daglig Brug er
  den Fornøjelse imidlertid for dyr. "_Entrée libre_" hedder det vel paa de
  fristende, illustrerede Kæmpeplakater, og det er ogsaa ganske rigtigt,
  man kommer gratis ind, men den Consumation, man er nødt til at bestille
  her som paa enhver anden Kafé, koster til Gjengjæld tre Francs. Det giver
  Pariserne nødigt ud for at more sig, de er for forvænte med virkelig at
  faa den Slags Ting gratis. Paa Boulevardkaféen er Morskaben for dem
  omtrent den samme, og den er ulige billigere. Den halve Franc, man
  betaler for sit Øl, giver Ret til at beholde Fortougsstolen, saalænge man
  lyster. Kun Ødelande fornyer Consumationen. Man bliver siddende ved det
  tømte Glas og seer og seer. Boulevarden, straaler, det summer og mylrer
  paa alle Kanter, nye Figurer, vexlende Billeder drager forbi i
  ustandselig Række, Tiden gaar, uden at man mærker det. Man har ikke Behov
  for Kaféens Varer. Livet, Tummelen, Luften, mættet med Boulevardens
  Parfume af Fest, stiger En til Hovedet og gjør En ør. Naar man gaar hjem,
  er det, som om man havde været en Nat i Sus og Dus. Og man har dog kun
  siddet et Par Timer paa et Fortoug. Det er det, der er Pariserkaféens
  Hemmelighed.
  
  III.
  
  For en stor Part af Pariserne indskrænker Kaféen sig imidlertid ikke til
  at være Selskabssal alene. Den har ogsaa mere dagligdags Funktioner, den
  er for dem Kontor tillige, Arbejdsværelse, Modtagelsessalon, politisk
  eller litterært Klublokale og andet Sligt. Den har i saa Henseende meget
  gamle Traditioner. Garçonen i den lille, historisk berømte Café Procope i
  Rue de l'ancienne comédie paa den venstre Seinebred viser endnu med
  Stolthed Gjæsterne det Bord, ved hvilket Voltaire i femten Aar "har
  siddet og skrevet sine Breve til Kongen af Preussen". Rousseaus,
  d'Alemberts, Crébillons og Mirabeaus Portrætter kiger ned fra Væggen og
  fortæller, at ogsaa de har havt et andet Hjem i disse gamle, tilrøgede
  Sale; Gambetta, veed Alverden, har fulgt efter dem. Og saaledes har saa
  at sige hver eneste Kafé sin Biografi vævet ind med berømte Navne.
  Bohèmeperioden var særlig deres store Tid. Hvertandet selv af de
  betydelige Talenter havde bogstavelig ikke noget Hjem udenfor Kaféen.
  Naar man engang fandt dem døde paa et Tagkammer, i en Kasse med Bøger og
  Manuskripter, der tjente som Seng, fik man at vide, hvor deres Bopæl var,
  men lige til det Øjeblik anede selv deres intimeste Bekjendte det ikke.
  Den Race Mennesker er ganske vist nu forsvunden, kun nogle enkelte
  Exemplarer af den gaar i vor nøgterne Milliontid om som Spøgelser, hvem
  en driftig Impressario godt en skjønne Dag kunde falde paa at vise frem
  for Penge i Folies-Bergère. Men deres Betragtning af Kaféen var altfor
  ægte parisisk, passede altfor godt for specifik franske
  Nationaltilbøjeligheder, til at den kunde forsvinde med dem. Deres
  Efterfølgere i Kunstens, Litteraturens og Politikens Verden er satte,
  fornuftige Folk med Orden i deres Liv og Orden i deres Pengekasse. De
  mangler saa lidt Hus og Hjem, at de tidt har egne Hoteller endogsaa. Ikke
  destomindre er Kaféen vedbleven at være det Sted, hvor de med
  Forkjærlighed afgjør alle Forretninger med Omverdenen. De har en
  regelmæssig daglig Tid, da de kommer paa den, som paa et andet Kontor,
  hjemme er de kun for at arbejde, og der vil de ikke forstyrres. Selv
  opgiver de stadig "deres Kafé", naar man spørger, hvor de kan træffes,
  deres Portner har Ordre til at give Folk Anvisning paa den, de lader
  endogsaa deres Breve adressere til den. Man kan have kjendt hinanden i
  aarvis, omgaas daglig, være Dus, uden at vide hinandens Husnummer.
  
  Litterære og artistiske Samlingssteder er Kaféerne tildels allevegne, men
  i Paris er de tillige politiske. Under bevægede Perioder er det dem, der
  bliver de store Agitationscentrer. Oppositionen fødes der og udgaar
  derfra. Gambetta og en Mængde andre af de Mænd, der nu i forskjellige
  Stillinger er ved Roret i Frankrig, har begyndt deres Karriere paa
  Kaféerne; har Kafédiskussioner og Kafétaler som Basis for deres
  Popularitet og deres Position. Under Kejserdømmets sidste Aar var Café
  Mazarin den hele republikanske Stabs Hovedkvarter. Kommuneopstanden er
  senere undfanget paa den, og mellem brogede Omgivelser af Fremmedpublikum
  og Boulevard-Demimonde diskuterer endnu de hjemvendte Ny-Caledonister
  deres Samfundsomvæltningsplaner paa dette Sted. Bonapartisterne samles
  paa den fornemme Café de la Paix, der indtager Hjørnet af Operapladsen og
  Boulevard des Capucines, i Tortonis alvorlige Sale sidder "Kong" Henriks
  tro Mænd og hvisker hemmelighedsfulde Konspirationer, mens de hvidhaarede
  Tjenere serverer dem deres _petit verre de Madère_. Til daglig Brug
  spiller Politiseringen ganske vist ikke én saa fremtrædende Rolle som i
  Provindsen. Der er de forskjellige Partiers Kaféer ligefremme Krigslejre,
  der ligger i uafbrudt Kamp. Man indskrænker sig ikke til Demonstrationer,
  man kommer stundom til Haandgribeligheder endogsaa, og naar det ene Parti
  vinder en stor Sejr, hænder det ikke saa sjeldent, at det uden videre
  lukker det andets Kafé. Noget saadant kan under normale Forhold ikke
  passere i Paris; i det mylrende Kjørind af Fremmede og tilfældigt
  Publikum drukner Politikerne. Men de er der liger fuldt og giver Kaféen
  dens absolut udprægede Farve. En Mazaringjæst vilde betragte det som en
  dødelig Fornærmelse, om man bød ham et Glas Øl paa Café de la Paix, og en
  Tortoni-gjænger vilde ikke uden evige Samvittighedsnag kunne sætte sin
  Fod paa en af de fuldblods republikanske Kaféer.
  
  Et specielt Publikum i en eller anden Retning har de fleste
  Pariserkaféer. Naar man er kommen nogle Gange paa dem, vil man hurtigt
  finde en Type, der er karakteristisk for hver enkelt. Den oppustede,
  skvadronnerende Børsmatador har erobret Café Riche og sidder
  selvbehageligt solende sig i sin egen Glands og breder sig paa de
  Fortougsstole, der endnu for faa Aar tilbage var de nobleste paa hele
  Boulevarden. Paa "Néapolitain" har hver anden Gjæst den røde Roset; det
  er Kaféen for "les officiers superieurs". "Suéde" samler Skuespillerne,
  "Americain" Boulevardjournalisten, "Grand Café" de gamle Grundejere og
  "Helder" de unge Levemænd. Af de Fremmede har hver Nation sin særegne
  Kafé, hvor de, som Tydskerne paa Café de la Terrasse ved Gymnasetheatret,
  i Regelen indretter sig saa komplet med hjemlige Vaner og Sæder, at ingen
  Pariser vover at sætte Foden paa deres Enemærker. Det er kun Nordboerne
  paa "Régence", der er et saa fremkommeligt Folkefærd, at de kan enes om
  Kafé ikke blot med Polakker og Czeker, men endogsaa med Pariserne selv.
  Foruden for Théâtre français' Personale er Régence tillige Samlingssted
  for samtlige Seinestadens enragerede Schakspillere og Valpladsen, der er
  Vidne til alle deres store Turneringer. At de har deres særlige Kafé, er
  endda forstaaeligt. Men hvem har det ikke i Paris? Ligefra Akademiets
  Udødelige, der mødes paa "la Rotonde" i Palais-Royalhaven, helt ned til
  Kludesamlerne, der drikker deres Absinth med Standsfæller paa
  "Californie" og lignende Steder, er der ikke nogen Klasse, nogen Kreds,
  nogen nok saa lille Gruppe af Mennesker, hvem en fælles Interesse
  forbinder, uden at de maa til Kaféen for at drøfte den i Kompagni. Dertil
  kommer saa Hærskaren af flygtige Turister. De er ifølge Sagens Natur
  henviste til at leve paa Gaden og Kaféen, og de gjør det selvfølgelig
  efter saa meget større Maalestok, naar de kan gjøre det med et saadant
  Behag og et saadant Udbytte som i Paris. Resultatet bliver, at hvert
  tiende Hus har en Kafé i Stueetagen, og at af Byens to Millioner Beboere
  ganske sikkert en halvtredsindstyve tusind mindst tjener deres Brød som
  Skjænkeværter eller Garçoner.
  
  [Illustration: August (se Pag. 305) serverer for Nordboer paa Café de la
  Régence.]
  
  Kaféens, særlig Boulevardkaféens Publikum er imidlertid ikke
  Indtægtskilde for dem alene. Naturligvis kaster Reklamen sine Garn ud
  efter det. Det staar jo der i Fortougsdammen som Fisk i Stimer, saa
  velplaceret som muligt til at lade sig fange. Fotografen forvandler
  Partiet omkring Café Riche til en Fehave i Fuldmaaneskin for at
  underrette om, at han tager Billeder ved elektrisk Lys.
  Fornøjelsesetablissementerne spænder Gasguirlander med deres Navne ud
  mellem Træerne foran Kaféerne, driftige Skræddere præsenterer paa
  Husmuren ligeoverfor en lang Række komiske Laternamagikabilleder for at
  fæste Opmærksomheden paa deres Adresse, der staar som Ramme udenom,
  Hippodromen lader i langsomt Ridt hele Optog af udpyntede Drenge til hest
  passere forbi. Men selv bortset fra saadanne snilde Forretningsmænd, der
  søger at slaa deres Existens fast i Kafépublikummets Bevidsthed, fordi de
  veed, at i Paris er Ens Lykke gjort Dagen efter, at man er kjendt, selv
  bortset fra dem er der Hundreder, Tusinder, for hvem det hvilende,
  fordøjende Paris, der i ddagstimerne sidder paa Boulevardkaféernes Stole,
  er Kildes til hele, deres Subsistens.
  
  De er et saare karakteristisk Træk i den store Stads Gadefysiognomi,
  disse altid tilstedeværende, altid ivrigt opsamlende Menneske-Spurve, der
  lever af Krummerne fra de Riges Bord. Hvordan de kan mættes, hvordan de
  stundom kan blive ganske fede endog, synes en uudgrundelig Gaade; man kan
  sidde timevis og kun se dem tjene et Par Sous i det Højeste. Men
  adskillige af dem har alligevel hjemme meer end eet Strømpeskaft fuldt af
  Guld og Sølv, længe før de opgiver deres halvt sælgende, halvt betlende
  Zigeunerexistens paa Boulevardkaféerttes Trottoirer.
  
  Alverden, der har været i Paris blot en eneste Dag, kjender
  Kikkertmanden. Fra Morgen til Aften lister han sig frem og tilbage mellem
  Kafébordene, intet nyt Ansigt undgaar hans Opmærksomhed, han er der strax
  med sin Theaterkikkert, og selv om man forsikrer ham, at man har hele
  Huset fuldt hjemme, undgaar man ham dog ikke. Hans er noget aldeles
  Exceptionelt, _une vraie occasion. "Vous n'en trouverez pas deux_,"
  forsikrer han med en Overbevisning i sin Stemme, der har næsten
  Lidenskabens Klang. Men det forhindrer paa ingen Maade, at han, naar han
  en enkelt Gang faaer sin Vare afsat, et Minut efter har akkurat Magen
  tilfals paany. Aar ud, Aar ind er der ikke ringeste Forskjel at se
  hverken paa ham selv eller paa hans Kikkert, paa det blankpolerede
  Messingbeslag og den lakerede Rem, i hvilken han transporterer sin Skat,
  medens hans store Sko slider Furer i det Stykke Asfaltfortoug, over
  hvilket han i Tidens Løb har bevæget sig Millioner og Milliarder af
  Gange, stadig med de samme smaa listende Skridt og de spændt aarvaagne,
  halvt lurende Øjne.
  
  I sit Følge har han en Hærskare af andre ambulante Handlende. Det er en
  hel vandrende Bazar, der passerer forbi, naar man sidder en halv Time
  foran en Boulevardkafé. Men altid de samme Salgsgjenstande, altid de
  samme Ansigter, som man har seet den sidste halve Snes Aar. En ny
  Handelsartikel og en ny Handlende foran Boulevardkaféerne er en
  Sjeldenhed ligesaa stor som et nyt Diamantsmykke i Juvelerens
  Udstillingsvindue, eller en Butik, som man ikke finder igjen paa det
  samme Sted en Menneskealder igjennem. Intet er saa konservativt som
  Paris's Gadefysiognomi; maaske hjælper ogsaa netop det ikke saa lidt til
  Hjemligheden, man føler i disse Gader.
  
  Født med Kaféen og absolut uadskillelig fra den er dens Stumme. De mener
  som saa, at intet Menneske gjør Ret i at ødsle sin Tid bort, selv ikke,
  naar han sidder paa et Fortoug, og de foreslaar derfor Gjæsterne paa
  Trottoirestolene Studiet af deres Tegnsprog som en smuk, belærende
  Underholdning i den ledige Time. Saasnart man har sat sig, indfinder de
  sig strax og lægger deres lille sammenfoldede Papir paa Ens Bord. Er man
  nysgjerrig, rører man blot ved Papiret, betragtes det som en stiltiende
  Indrømmelse af, at man gaar ind paa den Stummes Forslag og er villig til
  at afkjøbe ham hans Sprognøgle for to Sous; men lader man det
  hemmelighedsfulde Papir blive liggende ganske roligt uden med nogen
  Gestus eller noget Øjekast at give Interesse for det tilkjende, falder
  heller ikke den Stumme paa at inddrive nogen Kontribution. Naar han har
  endt sin Ronde og forsynet alle Bordene med Papirer, samler han sine
  Smaasummer ind, og han veed altid ganske nøje, hvem der har været
  nysgjerrige; kun de maa bøde. Da Boulevardkaféerne imidlertid stadig er
  fulde af Fremmede og andre debuterende Gjæster, gjør den Stumme som
  oftest ingenlunde daarlige Forretninger.
  
  Stadig tilbagevendende Handlende er ligeledes Manden, der tilbyder smaa
  hvide Terryhvalpe og grønne Selskabsfugle, Konditordrengene med deres
  hvide Forklæder og deres glaserede Æbler stukne paa Pinde,
  Stokkehandleren, Gibsfigursælgerne, Blomsterpigerne med deres dejlige,
  langstilkede Roser og meget hyppigt med et ganske spædt Barn paa Armen,
  den geniale Kunstner ikke at forglemme med det lange graa Haar,
  Matrosbaretten og Gymnastikskoene samt med et stort Oliemaleri under hver
  Arm, hvilke Kunstværker han paa Grund af øjeblikkelig Forlegenhed ønsker
  afhændede til en Kjender, hos hvem hans Arbejder kan komme til at gjøre
  sig tilbørligt gjældende. Uendeligt talrige er den lille Pariserindustris
  Repræsentanter. Hvert halve Minut maa man gjøre Kæmpeanstrengelser for at
  slippe for at kjøbe imiterede Uhrkjeder, Ærmeknapper, Sprældemænd,
  Smaadjævle med Bly i Halen eller Spaanslanger, der slaar Volter ud af
  deres Træhylster. Det er Altsammen fænomenalt billigt, men naturligvis er
  Kvaliteten saa ogsaa derefter. Paris er en underlig By: for hvert Skridt
  Verdens vildeste Raffinementsluxus ved Siden af det allerforfærdeligste
  Markedskram, Millionæroverdaadigheden og Elendigheden Haand i Haand,
  Karusselbanen, hvor Ejeren selv er baade Hest og Udraaber og Bajads og
  Ringstativ, ude i Champs-Elysées klods op ad Ledoyens Restauration,
  Kagekonens tag- og vinduløse Bod ved Siden af Juvelerens
  Udstillingsvinduer med Smykker til en halv Million. Et godt Skilt for,
  hvordan Livet i Virkeligheden saa grumme tidt former sig i den store By:
  intet Svælg mellem Samfundsklasserne, ingen Afgrund mellem Rigdommen og
  Fattigdommen. Den pjaltede, barhovedede Dreng, der idag byder sine
  Svovlstikker til Salg paa Boulevardkaféen, kan om nogle Aar høre til
  Verdens Matadorer, der behøves dertil i en By som Paris kun Talent og
  Energi, og den unge Spradebasse med sine arvede Millioner, der nu
  skjødesløst slynger sin Havannacigar ind under Kafébordene, efterat have
  taget et Par Drag af den, kan muligvis ligeledes om nogle Aar, om nogle
  Maaneder maaske--der behøves i Paris kun nogle Fruentimmer dertil, nogle
  Nætter i Spilleklubben, paa Helders Restauration o.s.v.--kjendes igjen i
  Lazzaronen med den fidtede Voxdugspose og den lange Stok, i hvis Ende er
  befæstet en spids Jernkrog, Cigarstumpesamleren, ligeledes en af
  Boulevardkaféens ejendommeligste Menneske-Spurve.
  
  Han kommer med de tidligste Morgengjæster og forsvinder først igjen, naar
  mellem Et og To om Natten den sidste Efternøler forlader Kaféens
  Trottoire. Ikke den mindste Stump Cigaret kan blive kastet, uden at han
  strax slaar ned, rager den ud med sin Hage og putter den i Posen. Han har
  Spurvens skarpe Øje og Spurvens Dristighed, og han bliver taalt, næsten
  fredet om paa Boulevardkaféen, som Spurven bliver det i Tuileriehaven.
  Uden Frygt arbejder han sig ind selv i den tætteste Trængsel for at hente
  sine Smuler under Bordene, der staar længst inde, og Folk rykker tilside
  og gjør Plads; det er nu engang hans Livsstilling at samle Tobaksstumper,
  og i Paris respekterer man alle Livsstillinger.
  
  Saaledes er det da en hel Mylr af Mennesker, der om Aftenen vender hjem
  fra Boulevardkaféen med fyldte Lommer. En saadan Kafés Publikum paa en
  enkelt Dag er jo i Virkeligheden ogsaa større end mange Smaabyers samlede
  Indbyggerantal. Den store By har sin Existenskamp, mere vild, mere
  fortvivlet, jo større den er, men den har ogsaa en uendelig Mængde af
  Muligheder for at friste Livet, der aldrig lader Nogen i Stikken, som for
  Alvor vil leve. Det er dens Velsignelse. Skal man arbejde sig op fra
  Ingenting, saa er Kaféfortouget der. Meer end een Millionær er begyndt
  med at sælge Smaakram paa det. Thi er det den store Samlingsplads, hvor
  hele Paris holder Hvile, saa er det Markedspladsen tillige, hvor Byens
  Liv hober sig sammen med alt, hvad det har af Ejendommeligt og Typisk,
  Paris i Essens, Paris i den mest brogede, mest straalende, mest
  forunderligt fængslende Udfoldning af sig selv.
  
  [Illustration: Cigarstumpesamleren.]
  
  [Illustration: Den provençalske Digter Mistral.]
  
  
  
  
  BILLEDER FRA SYDFRANKRIG.
  
  
  Mellem moderne Troubadourer.
  
  Det gaar med Folkefysiognomier sete paa Afstand, som med Bjerget, man
  nærmer sig. Det første Indtryk, Øjet faaer, er en stor, jævn Flade, hvor
  det Hele glider sammen i græsgrøn Ensformighed. Men efterhaanden, som man
  kommer nærmere, brydes det Ensformige. Der springer Punkter frem, der
  aabner sig Kløfter, det Græsgrønne opløser sig i Hundreder af fine
  Farvenuancer. Saaledes ogsaa med Folket, man personligt lærer at kjende.
  Istedetfor den ubevægelige, stive Maske, dannet af de historiske
  Fænomener, seer man et levende Ansigt, paa hvilket hver sjælelig
  Bevægelse spejler sig med forskjelligt Udtryk.
  
  Intetsteds slaar dette Billede maaske bedre til end netop for Frankrigs
  Vedkommende. Folkekarakterens Udslag er saa store og saa bestemte, at man
  synes, den Maske, de former, maa passe absolut. Men det er kun et
  Afstandsindtryk. Det er Majoritetens Masse, man seer; paa nært Hold tager
  Sagerne sig anderledes ud. Det er saaledes slaaet fast som en
  ubestridelig Kjendsgjerning, at Sydfrankrig er Radikalismens Vugge. Man
  tænker sig det kun befolket af røde Revolutionsmagere, en anarkistisk
  Krudttønde, der blot behøver at komme i Nærheden af en Gnist, for at den
  skal explodere. Og denne almindelige Forestilling synes i Virkeligheden
  ogsaa at have iøjnespringende baade folkepsykologiske og historiske
  Fænomener at støtte sig til. Sydfranskmanden er en udpræget Romaner,
  siger man, letbevægelig, letflammende, en Natur, af hvis sjælelige Evner
  Fantasien er langt mere udviklet end det rolige Ræsonnement. Han bliver
  derved i de ydre Former--om end paa sin elskværdige Maade--et Stykke af
  en "Poseur" og Komediant, og han gaar omkring med en permanent,
  ubetvingelig Trang til at arrangere det trivielle Hverdagsliv dramatisk
  og i stor Stil. Den politiske Revolution tilfredsstiller denne Trang;
  Folkedemonstrationer, Barrikadekampe, Hôtel-de-Ville-Erobringer og alt
  Sligt er hans rette Element. Saaledes lyder Deduktionen, og Historien
  paatager sig stadig at levere Beviser for dens Paalidelighed. Lige fra
  1789 har der ikke været nogen Revolte i Frankrig, uden at Marseille,
  Lyon, Bordeaux, kort sagt alle de store sydfranske Byer øjeblikkelig
  marcherede umiddelbart efter Allarmtrommen. De arrangerer socialistiske
  Arbejderkongresser, de vælger Kommunarder til deres Repræsentanter i
  Kammeret, de stikker den røde Fane ud hvert Øjeblik, naar de kan komme
  til. Og de gjør Alt dette med en Eclat, en Højrøstethed, en
  Massevirkning, saa man, naar man kun seer disse Manifestationer paa
  Afstand, umulig kan tro Andet, end at de skyldes en hel, kompakt
  Befolkning. Den, der imidlertid rejser til Frankrigs sydlige Provinser
  med en Følelse af at nærme sig det kogende Krater, hvorfra
  Revolutionernes Lava altid har væltet op hedest og vildest, vil, naar han
  kommer derned, blive Gjenstand for adskillige Overraskelser. Naturligvis
  vil han træffe baade Typer og Strømninger, som passer ind i de
  konventionelle Forestillinger--Historiens Dom hviler aldrig paa rene
  Fantasier. Men han vil ved Siden af det røde Spøgelse, som han venter at
  finde tilbedt af Alle, møde en Konservatisme af Kjød og Blod, fuldt
  rustet, med skrappe Ord og med aabent Visir, en Konservatisme, hvilende
  ikke paa Flegma, men paa Lidenskab.
  
  Denne Konservatisme har sin egen Historie. Der var en Tid, da Sydfrankrig
  i en vis Forstand stod i Begreb med at blive Evropas Centrum. Det gamle
  Galliens højtudviklede Kultur var, som hele den antikke Verden, bleven
  knust af de fremtrængende Barbarer. Men fra de begravne Ruiners Grus
  syntes der at stige en ny Fugl Fønix i Vejret. Det rige Land mellem Loire
  og Middelhavet var atter rent materielt kommet til Kræfter, dets frie
  Handelsstæder blomstrede, dets glimrende Hoffer gav Tonen an, som Paris
  gjør det nu, og fra dets stolte Ridderborge drog Troubadourene ud paa
  Vandringer, overalt syngende deres dejlige Hjems og dets skjønne Kvinders
  Pris i dette Hjems bløde, melodiske, forunderlig berusende Sprog. I en
  hel Periode af Middelalderen er det Troubadourpoesien, hvorom Alting
  samler sig; den opfanger som et Brændpunkt alle Udstraalingerne af dens
  Liv i sig, og idet den dominerer hele Tidsalderen, omgiver den samtidig
  det sydfranske Sprog med en Glans, der næsten ikke er mindre end
  tidligere det romerskes. Det lyder i alle Kroge af Verden, hvor Tidens
  Kultur er naaet hen, og hvor dens store Guddomme, Ridderdyderne og
  Kvindetilbedelsen, sidder i Højsædet, Konger og Fyrster fra de fjerneste
  Lande digter i dette Sprog, det er paa Nippet til at antage en ligefrem
  universel Karakter.
  
  Men saa kommer Albigenserkrigene. Nordfrankrig kaster sig over Syden, som
  tidligere Barbarerne fra Østen har kastet sig over Gallien, Handel og
  Velstand gaar tilgrunde, de stolte Ridderborge lægges i Grus,
  Troubadourerne bliver fattige og hjemløse, deres Sang forstummer, og med
  den ophører ogsaa Propagandaen over Verden for det skjønne sydfranske
  Sprog. Selv fra dets Hjemstavn søger de nye Herrer at jage det bort: de
  paatvinger Retsvæsenet, Kirken, hele det offentlige Liv deres eget, og
  efterhaanden synker da Troubadourernes højtudviklede, næsten
  verdensbeherskende Sprog ned til at blive en simpel Provindsdialekt, der
  ikke længere har nogen Literatur, og som kun tales af Bønder og Almue.
  
  Lige til vort Aarhundrede, flere Aartier ind i det endogsaa, har
  Forholdet været saaledes. Det sydfranske Tungemaal, "det romanske Sprog",
  under hvilket Navn dets moderne Linguister samler de fra hinanden kun
  lidet forskjellige Dialekter, der tales i Provence, Languedoc samt de
  tilstødende Provinser af Spanien og Italien, har ikke havt nogen eneste
  Forfatter, det har ikke lydt fra nogen Prædikestol, det er ikke blevet
  hørt i nogen offentlig Forsamling. Men ikke desto mindre er det blevet
  ved at leve. Endnu den Dag idag tales det i Frankrig af over otte
  Millioner Mennesker, og naar man tager Dialekterne fra Katalonien og
  Ligurien med, vil dette Tal endogsaa kunne bringes op til tolv Millioner.
  I alle de sydlige Departementer, særlig i de gamle Provinser Provence og
  Languedoc, er det ikke blot Folkesprog i saa udelukkende Udstrækning, at
  mangfoldige Landboere maa gaa i Kirke uden at kunne forstaa et Ord af
  Præstens franske Tale, det benyttes endogsaa med Forkjærlighed af Byernes
  dannede Befolkning, det savner kun det officielle Stempel for i en
  Haandevending at være absolut eneherskende. Men dette officielle Stempel
  nægter man det; det maa kun faa Lov til vedblivende at føre sin tavse,
  beskedne Tilværelse som Bondedialekt.
  
  Der er i dette Forhold noget Forvrængt, noget Unaturligt, som umulig
  kunde vedblive at bestaa upaatalt i en Tid, der netop paa ethvert Omraade
  fordrer Ret til Livet for Alle og Alt, som har Kraft til at leve. Den
  sejge Kjærlighed til Modersmaalet, der gjennem de lange Aarhundreder har
  fredet om det romanske Sprog, saa at det er gaaet ud af
  Vegeteringsperioden uden at have mistet det Mindste, hverken af sin
  Skjønhed eller af sin Livskraft, den har endelig i vore Dage givet sig
  Udslag i en kraftig Protest mod dette Sprogs Fornedrelse og en energisk
  Bestræbelse for at hæve det op igjen, om ikke til dets tidligere Glans,
  saa i hvert Fald dog til en jævnbyrdig Plads ved Siden af andre moderne
  Kultursprog.
  
  Sjælen i denne Bevægelse er Troubadourernes Arvtagere i vor Tid, de
  saakaldte "Felibrer", et selvopfundet, saavidt jeg veed, fra den første
  By, hvor Digterkredsen samledes, taget Navn, der efterhaanden er gaaet
  over til at være ensbetydende med Begrebet Poet. I Troubadourernes
  skjønne Land er Troubadourernes Toner ganske vist stadig blevne hørte.
  Den provençalske Folkepoesis Kilder har aldrig rent ophørt at flyde, selv
  i den tørreste Paryktid. Men først i vore Dage er der blevet gjort Forsøg
  paa at iklæde denne Folkepoesi en Kunstliteraturs Dragt og derigjennem
  atter skaffe Folkesproget Anseelse og Rang. Istedetfor at gaa til Paris
  for at vinde Verdensry og Millioner er Provences og Languedocs Digtere
  blevne hjemme i deres Landsbyer, har sagt, hvad de havde at sige, paa
  deres eget Sprog, har sunget som Troubadourerne om deres dejlige Hjem og
  dets skjønne Kvinder, har givet Afkald paa Villaer og Slotte og paa
  Akademiets Lænestole og har fundet sig i beskedent at tjene deres Brød
  som Boghandlere, Bagere, Landmænd o.s.v., samtidig med at de digtede for
  Poesiens egen Skyld. Jasmin, en af de betydeligste Lyrikere, Frankrig har
  haft, levede og døde som Frisør i Agen; Réboal drev Bagerhaandværket i
  Nimes samtidig med at han skrev de uforlignelige Sange, der med Rette har
  skaffet ham Tilnavnet Provences Béranger. De er ganske vist derved
  personlig blevne mindre berømte, end de upaatvivlelig vilde være blevne,
  hvis de som deres Landsmænd Daudet og Zola havde valgt at skrive paa
  Fransk og i Poesiens Modeformer, men de har opnaaet at vække en
  Opmærksomhed for deres Sprog, der stiger Dag for Dag, og de har derved
  tilfredsstillet deres Hjertes dybeste og varmeste Trang. Tyskland har
  allerede to Tidsskrifter, som udelukkende beskjæftiger sig med romansk
  Sprog og Poesi; der holdes Forelæsninger herover ved tyske Universiteter,
  og den nye provençalske Poesis Hovedværker findes i gode, af virkelige
  Digtere besørgede tyske, italienske og engelske Oversættelser. I selve
  Frankrig har man ganske vist--maaske dels af Skinsyge, dels fordi
  Pariserbladene gjorde de provençalske Digtere forhadte gjennem
  Beskyldninger for separatistiske Tendenser--længe strittet imod og ikke
  rigtig villet yde den nye romanske Poesi sin Anerkjendelse. Men Akademiet
  har dog ikke kunnet undgaa at priskrone flere af dens mest fremragende
  Arbejder, og efterat Kritikere som Pontmartin og Merimée rent ud havde
  erklæret, at Provençaleren Mistral ubetinget hørte til vor Tids største
  Digtere, og at der maaske ikke siden Odysseen var skrevet et saa skjønt
  og klassisk Værk som hans episke Digtning "Mirèio" [*], er i ethvert
  Tilfælde denne Digter tagen til Indtægt af den franske Nationalstolthed,
  og den eneste Gang, han fra sin Landsby Maillane tog til Paris, var han
  Gjenstand for ligefrem stormende Ovationer, ligesom da ogsaa alle
  Frankrigs literære Notabiliteter stadig rejser ned til denne landlige
  Krog mellem Vaucluses Bjerge for at besøge ham og i Stilhed bringe ham en
  Hyldest, som han tager imod paa den elskværdigste og beskedneste Maade
  af Verden.
  
  [Footnote *: Hans Hovedarbejde er "Mirèio", Navnet paa den unge
  provençalske Pige, der er Digtets Hovedperson. Ogsaa hans anden store
  episke Digtning "Calendou", hvor Handlingen ligeledes spiller i Provence,
  indtager imidlertid en ikke mindre høj Rang mellem moderne Digterværker.
  Af begge Arbejder findes forskjellige Oversættelser paa Fransk.]
  
  Ikke faa af de andre provençalske Digtere, særlig Roumanille[1], og
  Aubanel[2], der begge lever som Boghandlere i Avignon, Felix Gras[3], der
  er Fredsdommer, og Anselm Mathieu[4], der ejer et Hotel sammesteds, samt
  William Bonaparte Wyse [5], der, skjønt født Englænder, ikke har kunnet
  fornægte Kjærligheden til sin Moders, Lutetia Bonapartes, Land og Sprog
  er paa gode Veje til ligeledes at opnaa rig Anerkjendelse ogsaa udenfor
  den sydfranske Befolkning, for hvem de nærmest skriver. Inden ret mange
  Aar vil maaske "Felibrene" være de Digtere, som fortrinsvis læses. Deres
  Sange er midt i Nutidens Blaserthed et rigt strømmende Kildevæld af frisk
  og umiddelbar Poesi.
  
  Notes:
  
  [1] "Les Oubreto" og andre Arbejder i Vers og Prosa.] [2] "La Mióugrano
  entre-duberto" og andre lyriske samt episke Digte.] [3] "Li Carbounié"
  samt flere større episke Digtninger.] [4] "La Farandoulo", lyriske
  Digte.] [5] "Li parpaioun bleu", lyriske Digte.]
  
  De har foreløbig sluttet sig sammen i Foreninger, der ganske vist giver
  sig ud for at have en overvejende selskabelig Karakter, men som ved Siden
  deraf propaganderer stærkt for det, der paa alle Punkter er og bliver
  disse Felibrers Livssag: det romanske Sprog. Provence har sit
  felibristiske Selskab, Languedoc sit, begge med talrige Medlemmer og
  tællende mellem dem adskillige sydfranske Rigmænd og Notabiliteter, hvis
  Indflydelse maa bøde paa de tarvelige Vers, de skriver. Jævnlig samler
  disse Foreninger, der synes gjennemtrængte af en endnu stærkere
  prononceret broderlig Sammenholdsaand end nogetsomhelst Frimurerselskab,
  sig til et Slags Sangerfester i Troubadourstil, til hvilke hvert Medlem
  maa medbringe sit Bidrag af Poesi, og som ikke sjeldent har
  Prisbelønninger, uddelte af den skjønneste Kvindes Haand. Man drikker
  "Felibrernes Vin", den ædleste af alle, paastaar Digterne selv, og af
  hvilken et eneste lille Glas skal være nok til at fremkalde Begejstring;
  man lovpriser i Vers og Tale det skjønne Land, hvor man bor, og dets
  elskede Sprog, man roser hinandens Produkter og beruses af Vinen og
  Poesien og Lovtalerne. Men samtidig sætter disse Sammenkomster dog ogsaa
  en virkelig Frugt. De har allerede givet Initiativet til Oprettelsen af
  et Theater, som for kort Tid siden er blevet indviet i Montpellier, og
  paa hvilket der kun skal spilles Komedie i det romanske Sprog; de har
  skabt et Tidsskrift for at varetage dette Sprogs Interesser og undfanget
  Ideen til et stort Blad i Stil med _Paris-Murcie_ paa Romansk for at
  komme den romansktalende Broderstamme paa Balkanhalvøen til Hjælp, og de
  har, hvad der maaske er det vigtigste af Alt, affødt omfattende
  filologiske Studier med det Formaal at give Folkesproget faste
  videnskabelige Former og sammensmelte de forskjellige Dialekter til eet
  Skriftsprog med bestemte, almengyldige Regler. Mistral har endogsaa
  paabegyndt Udgivelsen af et kolossalt lexikografisk Arbejde, der skal
  blive et romansk Sidestykke til Littrés Værk.
  
  Efterhaanden som nu denne oprindelig rent sproglige Bevægelse er voxet i
  Vejret, efterhaanden som den har vundet stærkere og stærkere Tilslutning
  hos de dannede Klasser og Sympathi hos det menige Folk, har den tillige
  optaget andre Elementer i sig og er lidt efter lidt bleven Grundlaget for
  en gjennemgaaende Konservatisme paa alle Punkter. Kjærligheden til det
  gamle Sprog puster yderligere til den nationale Selvfølelse, der iøvrigt
  for Sydfrankrigs Vedkommende altid har været stærkt udpræget og ofte nok
  historisk har givet sig Udslag i ligefrem fjendtlig Position mod Norden.
  Den bringer den naturlige Vedhængen ved Alt, hvad der er ejendommeligt
  for Hjemlandet, til Bevidsthed, og den omgiver de gamle Skikke, der har
  holdt sig paa Grund af Landets Fjernhed fra Hovedstaden, med et Skjær af
  noget Helligt, som der ikke maa røres ved, fordi det er et af Momenterne
  til at vise, at man er et særligt Folk, der har Ret til at have sit
  særlige Sprog; den holder fast paa Nationaldragten, og det i den Grad, at
  selv Kvinder fra Byerne, gifte med Mænd i fremtrædende Stillinger, stadig
  bevarer denne Dragt og ikke engang lægger den af, naar deres Mands
  Embedsstilling medfører en Flytning til andre Egne af Landet; den nærer i
  sin Beundring for den Tid, da det nationale Sprog var hædret og mægtigt,
  en dyb Kjærlighed til Alt, hvad der er gammelt og minder om den
  svundne Tid.
  
  Bevægelsen har imidlertid ogsaa andre Følger. Idet Felibrene stiller sig
  som Bannerførere for deres Sprogs Ret, finder de den Literatur, der
  bliver deres naturlige Fjende, fordi det er dens Sprog, som holder deres
  eget nede, gjennemsyret af Tidens materialistiske og atheistiske
  Tendenser. Kampen er for dem baade saa haard og saa alvorlig, at den
  ganske naturlig paa alle Punkter fører dem over i den Lejr, der gjør
  skarpest Front mod deres Modstandere. Samtidig udvikler deres stille,
  afsides Tilværelse paa Landet, deres Hjemstavns lyse, glade, romantiske
  Natur, den Poesi, hvis Traditioner de tog i Arv, netop en
  anti-materialistisk og anti-atheistisk Livsanskuelse, der gaar som en rød
  Traad gjennem hele deres Digtning. Denne Livsanskuelse trænger fra den
  populære Poesi, der i ethvert Tilfælde er de lavere Klassers eneste
  aandelige Føde, ind i hele Befolkningen, optages i dens Bevidsthed,
  befæster den hos enhver Landbefolkning liggende Tilbøjelighed til
  Konservatisme og Religiøsitet og udbreder saaledes mere og mere sin
  stille, men sejge og udholdende Propaganda.
  
  Det er Forklaringen paa den Konservatisme, som den Fremmede med
  Forbavselse møder nede i de røde Anarkisters Land. At en saa omfattende
  Bevægelse ikke tillige skulde gjenfindes paa det rent politiske Omraade,
  vilde være højst paafaldende. I Virkeligheden aabenbarer den sig da ogsaa
  paa det ikke mindre iøjnefaldende end paa alle andre. Det er til Syvende
  og sidst Statsmagten, der holder det Sprog nede, som disse Mennesker
  elsker og kæmper for, det er den, der staar som Repræsentant for alle de
  Ideer, der er dem forhadte, og daglig bliver det mere og mere, fordi de
  ægges og tirres af den sejrrige Regerings Tilhængere og Embedsmænd, og
  det ligger da i selve Tingenes Natur, at de gjør Front mod denne
  Statsmagt og efterhaanden overfører paa den al den intensive Forbitrelse,
  der følger med Kampen for en virkelig Livssag.
  
  Trods al den Konservatisme, de saa ostentativt bærer til Skue, er de
  imidlertid Sydlændinge, deres Natur tillader dem ikke at slaa sig
  tiltaals med akkorderende Mellemformer, de maa helt ud i det Extreme, og
  de kommer da til at tilhøre det politiske System, der er den bestaaende
  Regerings absolut modsatte Pol. Naar undtages Nizza og Cannes med deres
  nærmeste omkringliggende Opland, to Byer, som i Grunden kun er et Slags
  Forstæder for Paris's elegante Verden, vil man i hele Syden næsten ikke
  finde en eneste Bonapartist. Derimod forbavses man ved det overordentlig
  store Antal Legitimister, som man træffer paa, og det tilmed Legitimister
  af det reneste Vand, haardnakkede Forsvarere af den hvide Fane med alt
  dens Tilbehør. Hver By har sin legitimistiske Klub og sin legitimistiske
  Café ved Siden af den radikale, ved hvert Skridt, man gaar, seer man
  Damer med lilieoversaaede Dragter, ja selv paa de Tørklæder,
  Bønderkonerne bærer over Hovedet, finder man den kongelige Blomst
  indvævet. Hvert lille Distrikt har sit legitimistiske Blad af saa
  udpræget Farve og med saa hvasse Artikler, at de næsten bliver barnlig
  naive, og hvert andet, tredie Menneske, man taler med, betragter Troskab
  mod Kongen og Kirken som en uundgaaelig Betingelse for at være et normalt
  og retskaffent Menneske. Sydfrankrig kan endogsaa opvise det Særsyn, at
  der er Smaabyer, hvis Kommunalraad er legitimistisk. Det maa man søge om
  selv i Vendée og Bretagne. I disse Egne vinder Republiken Terræn saa at
  sige Dag for Dag, og der kan næppe være Tvivl om, at "Kongen" nu tæller
  sine talrigste og troeste Tilhængere i Syden. Republikanerne er ganske
  vist ogsaa der i Majoriteten; de holder ved alle Midler Bevægelsen nede,
  de forbyder Legitimisternes Processioner, de lukker deres Kaféer og fører
  samtidig selv det store Ord saa højrøstet, at man paa Afstand kun lægger
  Mærke til dem. Men netop det er det, der gjør Modstanden indædt og
  udholdende.
  
  Der kan maaske, naar man vil se Roden til hele denne Sagernes Tilstand i
  Kampen for det nationale Sprog, gjøres den Indvending, at der endogsaa
  mellem Forkæmperne for denne Sag, mellem Felibrerne, findes udprægede
  Radikale ved Siden af Legitimisterne. Et af de mest fremtrædende
  Medlemmer af Languedocs "Mantenencia" (Felibrerselskab), Xavier de
  Ricard, har saaledes, samtidig med, at han bortkastede sin Marquistitel
  og anvendte sin Formue i velgjørende Øjemed, stillet sig temmelig
  utilsløret paa Kommunens Side. Spørger man imidlertid de legitimistiske
  Felibrer om, hvorledes de kan gaa sammen med ham og lignende Røde, faar
  man det Svar, at begge Partier dog i sidste Instans kæmper imod den
  bestaaende Regering, og at Kampen for Sproget i ethvert Tilfælde er
  Hovedsagen. Forstaaelsen har dog maaske ogsaa et andet Motiv, om end
  dette for en Del endnu kun er ubevidst tilstede. De Røde vil omdanne
  Frankrig til et Forbund af Smaarepublikker, og Felibrernes Bevægelse
  gaar, saaledes som flere af deres Hovedledere utvetydig har tilstaaet, ud
  paa en Løsrivelse fra Paris, naar Sproget ikke paa anden Maade kan komme
  til sin Ret, i Forbindelse med en føderativ Tilslutning til Spaniens
  nordlige Provinser under en Bourbon. Der er her en Fare, som den franske
  Regering aabenbart ikke har rigtigt Syn paa. Det vilde være saare let at
  underminere hele denne antirepublikanske Strømning, naar man blot vilde
  gjøre lidt Indrømmelser paa det Punkt, der i hvert Fald for dens Førere
  er det ubetinget afgjørende. Nu er det i Gjenoprejsningen af det
  traditionelle Kongehof, disse moderne Troubadourer seer Frelse og ny
  Blomstring for deres kjære Sprog. De slutter sig ikke til
  Chambordprætendenten og hans Lillier af nogensomhelst anden Grund. Vilde
  Republiken give dem, hvad man venter af "Kongen", ganske simpelt fordi
  han er Republikens Modpol, vilde Regeringen vise en Smule Imødekommen mod
  den romanske Sprogbevægelse, lidt Interesse for Bevarelsen af den i
  ethvert Tilfælde skjønne og højt udviklede provencalske Dialekt, vilde
  den hurtigt forvandle sine Fjender dernede i Syden til Venner. Det
  moderne franske Sprog behøver ikke at være bange; det er ganske sikkert
  stærkt nok til at kunne taale Konkurrencen.
  
  En sydfransk Pilgrimsfart.
  
  Det var ganske tidligt om Morgenen, men allerede varmt, og man følte, at
  Solen, der lige var staaet op, ret snart vilde brænde med ægte sydlandsk
  Kraft. Der var ikke en Sky paa Himlen, ikke et Træ bevægede sine Blade;
  det var en af de i Rhonedalen saa sjeldne Dage, paa hvilke man ikke
  mærker mindste Spor af Nordenvinden eller af de hede, feberbefængte Pust,
  der kommer fra Sahara.
  
  I det straalende Solskin gled en lille Dampbaad ned ad Floden, helt
  overfyldt med Mennesker. Hver eneste Krog paa Skibet var optagen; de, som
  ikke havde kunnet faa Plads paa Bænke, Kahytsluger, Tovruller og Kasser,
  havde lejret sig i lange Rækker paa Dækket, der var saa tæt besat, at man
  ikke kunde se den mindste Plet af det.
  
  Det var et ejendommeligt Rejseselskab og en ejendommelig Rejse. Af
  Mandfolk var der kun faa ombord: et Par Turister, en halv Snes Gejstlige
  i deres sorte Talarer, nogle Krøblinge, en del Folk, som falbød
  Appelsiner, Brystsukker og Brød, og foruden dem knap nok en tyve, tredive
  Personer. Kvinderne derimod taltes i hundredevis, ligefra Matronen, hvis
  rystende Hænder knap kunde holde Rosenkrandsen, til ganske smaa Pigebørn.
  Smukke var baade Gamle og Unge næsten uden Undtagelse. Rhonemundingernes
  Departement, især Arles og Omegn, har ikke uden Grund Ord for at huse
  Frankrigs skjønneste Kvinder, Grækere Romere, Saracener og Gallere, der
  efterhaanden har hersket over disse dejlige Lande,--alle synes de
  formelig at have kappedes om at give Provences Kvinder de ejendommelige
  Skjønhedstræk i Arv, som udmærker deres Race. For Malere og Billedhuggere
  er her et uopdaget Kalifornien. Naar ved de store Tyrefægtninger eller
  andre lignende festlige Lejligheder Befolkningen samles, vil der mellem
  hundrede Kvinder findes en, som ikke er smuk, men over halvhundrede, hvis
  Skjønhed er fuldt værdig til at foreviges af den største Kunstner. Og
  Nationaldragten, som endnu bæres af Høje og Lave uden Forskjel, passer
  fortræffeligt til den herligt udviklede Buste, til den fine, lysbrune
  Teint og det kulsorte Haar. Den bestaar af en sort Kjole med folderigt
  Skjørt og stramt Liv, der fortil er aabent og garneret ned over Brystet
  med hvide Blonder eller Kniplinger, saa at idetmindste en trekantet Spids
  af Barmen lades blottet. Omkring Halsen er der et Par Perlesnore med et
  Kors og paa Hovedet en ganske lille, koket Hue over det sorte Haar, som
  er sat op i Form af en tilspidset Kegle med to bredt udgaaende Vinger
  længst nede, hvor det ligger fladt til Panden.
  
  Kvinderne sad paa Dækket med deres Rosenkrandse om Livet og deres slidte
  Psalmebøger i Haanden, og medens Dampbaaden gled forbi la Camargues
  solbrændte Kyst, sang de i deres vidunderlig bløde Dialekt, af hvilken
  alle Konsonanter synes at være forsvundne, Egnens mærkelige Sange, disse
  Sange, der klinger lige sværmerisk, lige erotisk, hvad enten de lovpriser
  Madonna eller det dejlige Fædreland. Af og til lød ogsaa de bekjendte
  Pilgrimssange: "_O Dieu vainqueur, sauvez Rome et la France par votre
  sacré coeur,"_ og lignende. Men det var kun sporadisk; hurtigt vendte man
  igjen tilbage til Provences egne Kvad, til hvilke der da tidt paa
  staaende Fod improviseredes et Refrain, som gjentoges med stigende
  Begeistring efter hvert af de halvhundrede Vers, hvoraf disse Sange ofte
  bestaar. Paa hele den fem Timers Fart blev der sunget næsten uafbrudt.
  Kun faa og ganske korte Standsninger indtraadte, naar man fik Øje paa en
  Gruppe af slanke Pinier i Horisonten, eller naar man mellem la Camargues
  gigantiske, flade Moradser opdagede en Flok af de sorte Oxer, der lever i
  vild Naturtilstand paa den 72,000 Hektarer store, næsten helt udyrkede Ø
  mellem Rhonens to Arme, eller af de ligeledes frit omstrejfende smaa,
  hvide Heste, der tumler sig over la Camargues Stepper. Under en saadan
  Pause af Sangen ombord kunde man høre Nattergalens Triller inde fra
  Sølvpoplerne nærmest ved Bredden. De kviddrede af fulde Lunger, men de
  trak dog det korteste Straa i den forunderlige Sangerstrid. Naar
  Stemmerne fra Skibet tog fat igjen, var de stakkels Fugle overdøvede med
  det Samme.
  
  Den forunderlige Jubel, det varme Sværmeri, som aandede ud af Sangene,
  havde ikke Noget tilfælles med nordisk Andagt. Melodierne var lette og
  hurtige, næsten livsglade, man fik Indtrykket af noget Lyst og Fornøjet,
  som lignede Nattergalens Frydesang over den dejlige Sommer. De fromme
  Helgeninder, der lovpristes i Sangene, var aabenbart gode Veninder, som
  ikke indgød mindste Følelse af Skræk. Sangen kunde endog pludselig
  afbrydes af en munter Samtale og en hjertelig Latter. Jo varmere Solen
  blev, desto gladere lød Melodien, og desto livligere og mere fortrolig
  blev ogsaa Stemningen ombord. Og saaledes vedblev man da at glide
  langsomt ned gjennem Solskinnet, ned ad den stille Flod med de
  sommerklædte Bredder. Tilsidst rejste Alle sig trods Kaptejnens Protest
  op fra deres Lejr paa Dækket for med Jubelraab og viftende Tørklæder at
  hilse en takket Taarntinde, der dukkede frem i Horisonten ved Kanten af
  en lang, blaa Stribe. Denne Stribe var Middelhavet, og den takkede
  Taarntinde, som hævede sig ved Bredden af det, var Kirken _Les
  Saintes-Maries-de-la-Mer,_ Maalet for Pilgrimsfarten.
  
  Traditionen fortæller, at Maria Magdalena, Martha, Maria Jacobæi, gift
  med Kleophas, en Broder til Tømmermanden Joseph, Maria Salomi, Moder til
  Apostlene Jakob og Johannes, samt endvidere Lazarus, Maximin og flere
  andre Disciple efter Kristi Død, og da Forfølgelserne imod hans
  Tilhængere var begyndte, blev satte ud i et lille Fartøi uden Sejl,
  Aarer, Ror og Levnetsmidler og saaledes sendte ud paa Havet. Ombord var
  ligeledes Sarah, Maria Salomis Tjenestekvinde. Ført af Guds Haand kom
  Fartøjet uskadt til den yderste Pynt af Øen la Camargue, der tilhørte
  Marseillanerne og var beboet af deres Kolonister. Ved Ankomsten oprejste
  de hellige Marier et Alter til Guds Ære, og paa det Sted, hvor det skete,
  lige ved Havets Bred, lod Herren en Kilde med fersk Vand risle frem. Til
  Erindring om dette Vidunder byggedes der senere et beskedent Kapel. Her
  blev Maria Jacobæi og Maria Salomi tilbage, medens deres Ledsagere
  spredte sig rundt omkring for at forkynde Kristendommen ved
  Middelhavslandene. To Kvinder blev efter deres Død begravede i Kapellet,
  hvor der selvfølgelig nu skete de mærkværdigste Mirakler, som bevirkede,
  at der fra alle Egne fandt store Pilgrimsfarter Sted til deres Grav.
  Istedetfor det lille Kapel opførtes allerede før det sjette Aarhundrede
  en Kirke, der til Beskyttelse mod Sørøverne forsynedes med
  Fæstningsværker og endnu i det Væsentlige har bevaret sin antikke
  Skikkelse. Den hører til de mærkeligste Mindesmærker i det sydlige
  Frankrig fra den oldkristne Tid. Kong René lod den i det femtende
  Aarhundrede gjennemsøge for at finde Relikvierne, og da de kom for Dagens
  Lys, udbredte de en saa himmelsk Duft i Kirken, at Ingen kunde tvivle om,
  at det var de ægte. Paven stadfæstede da ogsaa, at de vare authentiske,
  og de nedlagdes derpaa i Kister af Cyprestræ, som hensattes i Kirkens
  Taarn. Under Revolutionen blev Kirken rigtignok fuldstændig udplyndret,
  men der forsikres, at den nidkjære Sognepræst forinden havde taget de
  hellige Relikvier ud af Kisterne, og da det franske Folk vendte tilbage
  til den katholske Religion, blev de lagte i nye Kister, som ganske
  lignede de ældre, hvorefter de igjen anbragtes paa deres tidligere Plads
  i Taarnet. Her findes de endnu, og den Dag idag valfarter ligesaa mange
  Mennesker til dem som for Aarhundreder siden.
  
  For enhver troende fransk Katholik staar det nemlig uomstødelig fast, at
  de hellige Mariers Ben endnu bestandig er i Besiddelse af en
  vidundergjørende Kraft, der især gjør sig gjældende paa det
  lægevidenskabelige Omraade. Troen er bleven bestyrket ved en Begivenhed
  fra den nyere Tid. Det synes at være et Faktum, at et Barn, som var
  blevet bidt af en gal Hund og havde været sygt i flere Maaneder, kom sig
  igjen efter en Valfart til de hellige Mariers Ben. En Følge heraf er, at
  alle Troende, som molesteres af gale Hunde (og deres Antal er i
  Syd-Frankrig uhyggelig stort) begiver sig til den gamle Kirke paa la
  Camargues Pynt. Da Helgeninderne imidlertid ogsaa tager sig af alle andre
  Sygdomme, rekruteres Pilgrimskaravanen i det Hele taget af Vanføre og
  Lidende af enhver Art. Ogsaa Sunde rejser i stort Antal til Kirken; thi
  Kisterne har den beundringsværdige Egenskab, at alle Gjenstande, der
  bringes i Berøring med dem, kommer i Besiddelse af Relikviernes
  Amuletkraft, og enhver Familie ønsker naturligvis at have et saadant
  Universalmiddel i sit Hus. Paa en bestemt Dag af Aaret, den 25de Maj,
  hejses Kisterne ned fra Taarnet og bliver staaende i Kirkens Kor Natten
  over til den følgende Eftermiddag. Det gjælder altsaa om at benytte dette
  Døgn; thi naar Relikvierne igjen befinder sig paa deres Plads i Taarnet,
  kan Ingen faa Adgang til dem, førend der paany er forløbet et Aar.
  Befolkningen vaager paa det Strengeste over, at Helgenindernes Naade ikke
  misbruges. De gjør det saa strengt endogsaa, at da Ærkebiskoppen for
  nogle Aar siden kom til Kirken og forlangte, at Kisterne skulde hejses
  ned, gjorde Indbyggerne ligefrem Oprør og tvang ham med ladte Geværer til
  at afstaa fra sit Forlangende.
  
  Til daglig Brug er _les Saintes-Maries-de-la-Mer_ en saa ubetydelig
  Landsby, som tænkes kan. Den har knap ottehundrede Indbyggere, af hvilke
  ovenikjøbet et Par hundrede stadig er borte paa Fiskeri. Den ligger
  tilmed næsten i en Ørken, idet hele den sydlige Del af la Camargue
  bestaar af udyrket og maaske uopdyrkelig Jord, og Fremmede besøger den
  kun yderst sjeldent, undtagen netop den 25de Maj. Paa denne Dag stiger
  dens Befolkning imidlertid pludselig til en halv Snes tusinde Mennesker.
  Ikke blot Rhonedampskibene, der i Anledning af Festen undtagelsesvis gjør
  Turen ned ad den lille Rhone, uagtet de hvert Øjeblik udsætter sig for at
  løbe paa Grund, bringer andægtige Gjæster i Masse til den gamle Kirke,
  men Vejen over la Camargue bedækkes af Hundreder af Vogne, under hvis
  Lærredssejl Selskaber af Slægtninge og Venner valfarter til Relikvierne.
  Selv fra fjerne Egne af Syd-Frankrig kommer der Pilgrimme, af hvilke
  mange i from Iver tilbagelægger Vejen tilfods trods den brændende Sol og
  gjennem usunde Sumpegne.
  
  Paa de to Festdage, den 25de og 26de Maj, frembyder den lille Landsby da
  ogsaa et højst livligt Skue. Dens Torv er en eneste stor Bod med smaa
  Borde, hvor der sælges Rosenkranse, Bønnebøger og Krucifixer, Mairiets
  Mur er af en Handlende, der har villet udfolde alle sine Skatte for
  Publikum, fra øverst til nederst bedækket med Glansbilleder,
  forestillende de hellige Mariers vidunderlige Ankomst til La Camargues
  Kyst, de tre til fire Gader, Byen har, kan slet ikke passeres for
  Menneskeklynger, udenfor _Café de la Porte_, som paa en Gang er Byens
  eneste Kafé, Restauration og Hotel, sidder der ligesaa mange Gjæster som
  udenfor Kaféerne paa Paris's Boulevarder, og rundt omkring det Komplex af
  Huse, som udgjør den egentlige By, har der dannet sig en formelig Lejr af
  Vogne og Telte. Det er, som om man pludselig var bleven flyttet langt
  bort fra Civilisationen og befandt sig i en Karavane, der holdt Hvil ved
  en Oase i Sahara. De Fysionomier, som man ser, bestyrker En i Illusionen.
  Det vrimler af Zigeunere. Sarah, der frelstes sammen med de andre hellige
  Personer, er nemlig Zigeunernes Skytshelgeninde, og da hendes Ben
  ligeledes opbevares i Kirken, valfarter ogsaa Zigeunerne fra hele
  Frankrig til _Les Saintes-Maries-de-la-Mer._
  
  En By med syvhundrede Indbyggere kan naturligvis ikke give Husly til
  titusinde Mennesker. Det forlanges imidlertid heller ikke; forsaavidt man
  ikke er saa andægtig, at man tilbringer Natten paa en Bænk i Kirken,
  sover man i Teltene, i Vognene, paa Sandet bag en Busk, paa Kirkens flade
  Tag, i Fiskerbaadene, eller hvor man ellers kan komme til. Husene
  forbeholdes udelukkende de Profane, der kommer som Nysgjerrige og ikke
  som Pilgrimme. Men de faar saa selvfølgelig ogsaa Lov til at betale denne
  Begunstigelse. _Saintes-Maries-de-la-Mer_ har den 25de Maj de dyreste
  Hoteller, der kan opdrives i Verden. Man maa betale fem og tyve Francs
  for et Loftskammer, hvis Properhed tilmed lader alt Muligt tilbage
  at ønske.
  
  Udrustet til en Rejse, der for Adskilliges Vedkommende strækker sig over
  et Tidsrum af mere end en Uge, nemlig naar man vil være med til
  Hestevæddeløbene og Tyrefægtningerne, der afholdes i de nærmeste Dage
  efter Processionen, strømmer altsaa Pilgrimme fra hele det troende
  Sydfrankrig til _Les Saintes_, som Byen i daglig Tale kaldes. Klokken tre
  den 25de Maj begynder Kirkens Klokker at ringe, og Hovedceremonien,
  Nedsænkningen af de hellige Kister, finder da Sted. I from Iver har
  imidlertid allerede Mange strax efter deres Ankomst begivet sig til
  Kirken for at føje deres Voxlys til de mange hundrede, som allerede
  brænder til Mariernes Ære, og da der er al Udsigt til, at man vil komme
  til at staa udenfor under Ceremonien, naar man ikke i Tide sikkrer sig en
  Plads i Kirken, bliver Hovedmassen derinde med det Samme. Naar Ceremonien
  begynder, er den iøvrigt temmelig store Kirke propfuld af Mennesker. Den
  andægtige Forsamling har ikke ladet sig nøje med de Bænke, der saa tæt
  som muligt er anbragte i Skibet, Koret, omkring Hoved- og Sidealtrene,
  saavelsom paa de talrige og dybe Pulpiturer; man ser Kvinder og Børn oppe
  paa selve Alterbordene, paa Prædikestolen, paa Skriftestolens Tag, kort
  sagt overalt, hvor der er nogen Mulighed for, at et Menneske kan staa
  eller sidde. Selv Sognepræsten er nærved at opgive Ævret, da det gjælder
  om at finde en Kvadratfods Plads for vort lille Selskab af Fremmede. Da
  han endelig har faaet os klemte sammen oppe paa det øverste Pulpitur,
  viser det sig, at vi næppe kan trække Vejret der. Luften er aldeles
  forpestet af Voxlysenes Os, Røgelsen og Uddunstningerne fra de mange
  Mennesker. Der er ligefrem Fare paafærde. Men Præsten er snarraadig og
  redder vort Liv ved egenhændig at slaa et Par af de nærmeste
  Kirkeruder ud.
  
  Psalmerne til Ære for de hellige Marier havde allerede lydt i flere Timer
  fra Tusinder af fromme Læber, som Begejstringen gjorde utrættelige selv i
  denne Dampbadstemperatur. Paa samme Tid som Kirkeuret slog tre, begyndte
  en Uendelighed af smaa Klokker at ringe oppe ved Hovedaltret. Hele
  Forsamlingen rejste sig, man hørte en dæmpet Mumlen og saae dette
  Menneskehav bevæge sig ligesom i en Storm, medens blinkende Gnister
  hoppede som Lygtemænd frem og tilbage mellem de sorte Hoveder. Et Øjeblik
  efter herskede der dog igjen fuldstændig Stilhed. Alle havde faaet det
  Voxlys tændt, som de holdt i Haanden, og Kirkehvælvingen forvandledes til
  et stort, mørkt Firmament, oversaaet med smaa guldgule, flimrende
  Stjerner. Røgelseskyerne blev bestandig tættere, der hørtes en
  hemmelighedsfuld Mumlen af fjern Messesang i Krypt og Sidekapeller, og de
  Andægtiges Extase tog bestandig til. Saa blev pludselig Jernlugen oppe i
  Loftet over Hovedalteret skudt fra; et Reb, der var skjult af Palmegrene
  og hvide Blomster, hejsedes ned. I det hang to gamle, røde Kister,
  bedækkede med Krandse af Evighedsblomster. Efterat de i nogle Minuter var
  blevne holdte svævende ovenover Hovedalterets Lyshav, for at Alle kunde
  se dem, sænkedes de langsomt ned i Midten af Koret. Idet de berørte
  Gulvet, gav den længe tilbageholdte Spænding sig Luft i et tusindstemmigt
  Jubelskrig, og Alle, som stod i Nærheden af Koret, styrtede frem imellem
  hinanden for at være de Første, dér berørte Relikvierne.
  
  Alterklokkerne ringede, Præsterne messede, Smaabørnene hvinede af
  Fortvivlelse over Varmen, som var nær ved at kvæle dem, og Psalmesangen
  begyndte igjen, hurtigere, højere og vildere end nogensinde før.
  
  Hvor længe dette Optrin varede ved, kan jeg ikke sige; man maatte selv
  være betagen af de Troendes potenserede Extase for at kunne udholde de
  fysiske Lidelser, et længere Ophold i Kirken medførte. At Stimmelen
  omkring Kisterne hverken standsede den Dag eller om Natten eller den
  følgende Formiddag, kan jeg dog konstatere. Alle maatte ind i Kirken; at
  røre ved Kisterne var jo Maalet for Rejsen. Børn, som var komne til
  Verden med en eller anden Skavank, blev lagte paa smaa Puder ovenpaa
  Kisterne og holdte der saa længe som det tillodes; thi der var stadig
  Andre, som skulde til. Enhver, som var hjemsøgt af en Lidelse, søgte at
  bringe den Del af Legemet, hvor Ondet havde sit Sæde, i Berøring med
  Relikvierne for at finde Lindring og Helbredelse. Masser af
  Helgenbilleder, Bønnebøger, Rosenkranse o.s.v. lagdes uafbrudt paa
  Kisterne for at blive indviede ved Berøringen.
  
  Samtidig var Kirken fuld af Bedende, Syngende og Sovende. Man havde Puder
  med for at kunne lægge sig paa dem, naar Udmattelsen blev for stor. Mange
  af Pilgrimmene lagde nemlig den største Vægt paa at kunne blive i Kirken
  hele det hellige Døgn tilende. Andre var der dog imidlertid ogsaa, som
  ikke tog Sagen saa rigorøst. Pilgrimsfarten var for dem mindre en Bod end
  en Fest, under hvilken Andagten og Glæden, gik Haand i Haand. De drog
  omkring i Beværtningsteltene, spillede i de utallige Tombola'er, som er
  uadskillelige fra ethvert fransk Folkemarked, flokkede sig i Klynger ved
  Havets Bred og foretog Sejlture i Baade, hvorfra der lød muntre Sange.
  Derpaa aflagde de et nyt Besøg i Kirken, og efterat de en halv Times Tid
  havde lyttet til en af de Prædikener, som de tilstedeværende Gejstlige
  uafbrudt skiftedes til at holde, gik de igjen bort Arm i Arm for atter at
  søge Adspredelse. Mange Grupper vandrede længe omkring i den maanelyse
  Nat, førend de søgte Hvile i Teltene, og de tillod sig paa disse
  Spadsereture alleslags Løjer og Lystighed, Men saadan er nu engang den
  romanske Race. Man vilde tage meget fejl, hvis man tvivlede om, at
  Pilgrimsfarten ikke ogsaa havde en dyb religiøs Betydning for disse glade
  Mennesker.
  
  Nedhejsningen af Kisterne er Festens Hovedpunkt. Men den følgende Dag
  havde dog ogsaa et højtideligt Præg. En kolossal Procession drog langs
  Middelhavets Kyst til det Sted, hvor de hellige Marier ifølge Traditionen
  gik iland. Med Koret i Spidsen og med brogede Kirkefaner, baarne af unge
  Piger, vandrede Pilgrimsskaren afsted. Kvinderne talte uafbrudt Perlerne
  i deres Rosenkrans, medens de bad, og Mændene gik med nylig plukkede
  hvide Lilier i Haanden. Solens Straaler faldt ned paa det lange Tog,
  medens det gik langs med det lysblaa uendelige Havs Bred, og hvide
  Maager, som fløj ind over Kysten, søgte af og til Hvile paa Fanerne. Der
  var baade Skjønhed og Højtidelighed i det Billede.
  
  Hermed var imidlertid ogsaa Pilgrimsfarten væsentlig til Ende. De mest
  Andægtige overværede endnu Messen, under hvilken Kisterne atter hejsedes
  op paa deres Plads i Loftshvælvingen og kastede sig i det sidste Øjeblik
  over Relikvierne. Men Mange havde allerede strax efter Processionen sat
  sig i Bevægelse for over la Camargues sandede Veje at vende tilbage til
  Hjemmet og aflægge Beretning om de nye Mirakler, Helgeninderne havde
  gjort. For de Troende forefalder der adskillige hver 25de Maj. Sidste
  Gang var det især Sarah, som vandt Berømmelse ved at helbrede en
  Pukkelrygget. Han havde om Aftenen lagt sig til at sove ved hendes Kiste,
  og da han vaagnede om Morgenen, var han saa rank og lige, som noget
  Menneske kunde ønske at være det. Naar man spurgte de troende Kvinder,
  som med Begejstring fortalte denne Historie, om de havde set den
  Pukkelryggede, efterat han var bleven lige igjen, maatte de ganske vist
  tilstaa, at det havde de ikke. Men de var lige fuldt fast overbeviste om,
  at Miraklet havde fundet Sted.
  
  Man veed, hvorledes det gaar. De troende Kvinder fortæller ved deres
  Hjemkomst om Vidunderet, Beretningen kommer i de smaa klerikale Blade,
  Landsbypræsterne lovpriser Sarah for hendes nye Undergjerninger, og
  Tusinder af Katholiker føler sig herved yderligere befæstede i deres Tro.
  Den unge franske Republik har aabnet en Kamp mod Klerikalismen. Den var
  nødvendig; intet Menneske, der virkelig hører vor Tid til, kan nære nogen
  Tvivl i saa Henseende. Men det er et stort Spørgsmaal, om den franske
  Regering ikke i Iveren for sin Sag gaar baade videre og med hurtigere
  Skridt, end det er klogt og hensigtsmæssigt. Den regner med de store Byer
  og ikke med de smaa Kroge ude paa Landet. Der sidder den troende
  Fanatisme endnu fast og sikkert i Sadlen. Den er Aarhundreders Værk, og
  det kan et Pennestrøg, et Regeringsdekret ikke udslette. For Sydfrankrigs
  Vedkommende lader det sig i ethvert Tilfælde med Sikkerhed sige, at flere
  Generationer vil gaa i Graven, før det lykkes at løsrive Massen af
  Befolkningen fra det Herredømme, som den katholske Gejstlighed
  udøver over den.
  
  [Illustration: Det antike Amphitheater i Nimes]
  
  Oldtidslevninger i Provence.
  
  Trubadurernes Land er glemt som Trubadurernes Sange. Turister fra
  Alverdens Egne oversvømmer hver Krog af Italien, men til Provence kommer
  ingen. Kun stille Forretningsfolk fylder dets fabelagtigt billige
  Hoteller, hvor man for et Par Kroner faar en _grand diner_ af første Rang
  og gratis saa meget Vin til, som man gider drikke; i dets gamle,
  mærkværdige Byers Gader er Manden med den røde Bædeker under Armen saa
  sjelden som en Grindehval i Øresund, og mellem dets Bjerges Mandel- og
  Oliventræer lever den glade, gulbrune Provencaler saa uforstyrret af
  angliserede og angliserende Rejsende, at han selv spiser Forellerne fra
  sine Vandfald og sælger sin Vin til en halv Snes Øre Litren. Det er for
  saa vidt prægtigt, det giver dette dejlige Land et Præg af Friskhed og
  Ejendommelighed, der gjør det dobbelt fortryllende; over de gængse
  Rejselande, der ere kjendte som Randers Handsker, og som hver londonsk
  Urtekræmmer besøger, hviler der saa grumme tidt, trods al deres Skjønhed,
  en Luft af noget Banalt, der støder fra. Men det er uforstaaeligt
  tillige: Provences Sol er ikke mindre varm og gylden end Italiens, dets
  Himmel ikke mindre blaa, dets Kvinder fuldt saa skjønne, og dets ædle
  Druer fuldt saa fyrige.
  
  Man gaar til Italien, fordi det er den klassiske Jord, fordi der for
  hvert Skridt, man kommer frem, myldrer med Minder fra en Tid, der var saa
  stor, at selv vor grinende Skepticisme andægtigt bøjer Hovedet for den
  endnu. Men heller ikke i det Kapitel staar Provence tilbage. Folk veed
  det blot ikke, det er hele Sagen. Kolosssæums og Forum Romanums Ry er i
  Alles Munde, fordi Utallige har set dem og naturligvis, naar de kommer
  hjem fra Rejsen, skynder sig at fortælle Naboer og Gjenboer om, hvad de
  har set. Provences antike Theatre og Arenaer, dets Mausoleer og Arkader
  kjender Ingen. Men derfor er de der alligevel i ikke mindre
  overvældende Rigdom.
  
  Gallien var det romerske Riges mest blomstrende og mest civiliserede
  Provins. Dets Kultur bredte sig her i en Fylde som i selve Rom; mange af
  dets Kejsere gjorde det til deres Yndlingsopholdsted, og meer end een af
  Galliens Byer hørte til de største og betydeligste i den antike Verden.
  Da Germanerne kom, fandt de her en Friskhed og Kraft endnu, der gjorde
  dem Kampen sværere end noget andet Sted. Men Hovedstaden var falden,
  Staten var opløst, den ene Provins kunde ikke holde sammen paa Riget, der
  allerede laa i Ruiner. Og saa druknede da ogsaa efterhaanden det gamle
  Galliens Kultur under Barbarstrømmen fra Øst. Dets Byer brændte, dets
  Kunstskatte forsvandt, man rev dets Marmormonumenter om for at bygge
  Borge og Fæstninger af dem. Helt ned gjennem Middelalderen løftede ingen
  Haand sig for at bevare, hvad der endnu kunde frelses, Provence blev
  stort og berømt igjen gjennem dets Kongehoffers Glands og dets
  Trubadurers Sange, Men for hvert Greb i Citheren, der kaldte til nye
  Turneringer og nye Kampe, sank Gruset tættere og højere om Levningerne
  fra en Tid, som Ingen forstod, og Ingen brød sig om. Hvad der i disse
  lange Aarhundreder er gaaet tabt, maa være uhyre, det, som vore Dages
  fredende Hænder har draget frem af den gamle romerske Verden, viser os
  tydeligt Provence som et af Centrerne for dens Storhed.
  
  Særlig er Arles med Hensyn til Oldtidsminder et Rom _en miniature._ Det
  var det gamle Galliens Metropol; Kejser Constantin havde endog en Stund i
  Sinde at gjøre denne By til hele det romerske Riges Hovedstad, og for
  hvert Skridt gjennem dens sydlandske Gader møder man endnu Levninger fra
  den svundne Pragt. Man gaar gjennem en smudsig, snever Gyde og standser
  midt i den overrasket foran en antik Tempelportal, der nu danner Indgang
  til en Maskinudstilling. Man kommer i Land fra en Baad, der kaster sin
  Trosse om en afbrukken Marmorkolos; højere oppe ser man nogle gule,
  forvittrede og af Solen brændte Taarne og Arkader, det er Levningerne af
  Constantins Palads! Man spørger om Navnet paa den Café, hvor man sidder:
  Café du Forum, ser, at den lille firkantede, hyggelige, af store Plataner
  helt beskyggede Plads udenfor ligeledes bærer dette antike Navn paa
  Hjørnet, og opdager virkelig tæt ved Levninger af det gamle Forum:
  Granitsøjler med prægtige korinthiske Capitæler, Thermernes Facade o.s.v.
  Man spadserer langs Rhonekajen og støder snart paa Fragmenter af en
  romersk Bro over Floden, snart mellem de middelalderlige Fæstningsværker,
  der løbe rundt om hele Staden, paa Partier, hvor det endnu er Hadrians og
  Caligulas Fortifikationer, der ere bevarede: Porte og Taarne i Ruiner,
  mellem hvilke den aurelianske Vej førte ind i Byen. Eller man følger
  Strømmen af Arleserinder ud til den fornemste Promenade og befinder sig
  pludselig i en lang Avenue, hvor der paa begge Sider, klods op til
  hinanden, staar Hundreder af underlige store, smalle Granitkister med
  fire klodsede Fødder og Laag ovenpaa, som der sagtens behøves en halv
  Snes Mand for at løfte; de er gravne op paa Stedet selv, den moderne
  Allée drager sig hen over det gamle Champs-Elysées, paa Romernes Tid en
  uhyre Kirkegaard, hvor Notabiliteter fra hele Provence stedtes til Hvile.
  De smukkeste Marmorsarkophager er førte bort til Barberinimuseet i Rom,
  til Lyon, hvor man gjemmer Servilius Marcianus' Kiste, til Marseille,
  hvor man har Flavius Memorius og Cecilia Aprulas, eller til Museet i
  selve Arles; kun de Ubekjendte har faaet Lov til at blive staaende paa
  den gamle Plads, men Indtrykket af denne de Dødes gigantiske Gade er
  derfor ikke mindre ejendommeligt, ikke mindre imponerende.
  
  Man kan, som sagt, ikke flytte Foden i Arles uden at falde over romerske
  Ruiner. Udgravningerne skrive sig ovenikjøbet næsten udelukkende fra
  dette Aarhundrede, og man er sikker paa at finde meget Mere endnu, naar
  man engang kommer til at rive de middelalderlige Bygninger ned, der har
  rejst sig over Levningerne fra den gamle Tid. Sikkert veed man saaledes,
  at der under Erkebispens Bolig findes det antike Prætorpalads. Men hvad
  man end finder, vil dog aabenbart ved Siden af den prægtige romanske
  Klosterkirke St. Trophime det romerske Theater og Arenaen vedblive at
  være Byens største Mærkværdigheder. Amphitheatret synes at være en hel
  Guldgrube for Antiqviteter; der er ingen Ende paa den Mylr af
  Marmorstatuer, Søjlekapitæler, Urner, Smykker, Mønter o.s.v., hvormed man
  herfra fylder Arles, Museum. Og derimellem nogle af de største
  Mesterværker; man har fra den romerske Tid, saaledes den berømte Venus
  fra Arles, der nu er flyttet til Louvregalleriet i Paris, samt et andet
  Venushoved, der maaske endogsaa i Skjønhed overgaar et hvilketsomhelst
  antikt Billedhuggerværk, men som desværre mangler Næsen. Mange af
  Frankrigs store Kunstnere har forsøgt at sætte en ny paa, men de har alle
  været den ubekjendte Mester underlegne og har opgivet Forsøget igjen.
  
  Af Theatret selv har man endnu Tilskuerpladsen omtrent i dens Helhed, af
  Scenen derimod væsentlig kun to prægtige, kolossale Prosceniumspiller,
  hugne af hvidt Marmor og endnu kronede af Kapitælernes nederste Stykker.
  De giver en Idée om Scenens Pragt, men om selve dennes saavelsom
  Orkesterpladsens Udstrækning og Indretning er det vanskeligt gjennem de
  opbevarede Ruiner at danne sig nogen rigtig Forestilling. Til Gjengjæld
  ser man derimod den antike Arena saa fuldstændig, at den med en Smule
  Fantasi staar for En i hele sin overvældende Storhed.
  
  [Illustration: Det antike Amphitheater i Arles.]
  
  Den er efter Colossæum i Rom den største, man har. Da man i 1825 begyndte
  Restaureringen, var det et helt Fattigkvarter af Arles, der maatte
  fjernes, og man brugte sex Aar for at rydde de to hundrede og tolv Huse
  bort, som i Aarhundreder havde ført en Parasittilværelse indenfor dens
  svære, beskyttende Mure. Nu staar den der fri for alt det Smaakrat, mere
  imponerende end nogen Kirkebygning, et Vidundermonument fra en Tid,
  overfor hvilken vi moderne Mennesker maa føle os som rene Dværge. Gjennem
  tresindstyve Porte kommer man ind til det underste hvælvede Galleri, fra
  hvilket ligeledes tresindstyve Stentrapper fører op til Tilskuerpladsens
  tre Etager, den underste for Hoffet og Senatorerne, den mellemste for
  Ridderne, den øverste med henved en Snes Sæderækker over hinanden for
  Folket. Paa Midten af den nederste, umiddelbart ved Ballustraden til
  Arenaen, findes Sæderne for Kejseren og hans Følge i komplet restaureret
  Stand, ligeoverfor Pladserne, der vare bestemte til Vestalinderne, og
  rundt omkring den hele Etage løber med tresindstyve Adgange og
  tresindstyve Balkoner det Foyergalleri, hvor den fornemme Verden
  udhvilede sig i Pauserne mellem Kampene. Arenaen selv indtager et
  Fladerum, hvis ene Diameter er henved femhundrede Fod, den anden omtrent
  halvfjerdehundrede; Amphitheatret kunde rumme over tredivetusind
  Tilskuere. Dets øverste Række er nu borte, men naar paa varme
  Sommersøndage Arles' og Omegns Befolkning strømmer sammen for at være
  Vidne til Tyrefægtningerne, der ligesaavel er Sydfrankrigs som Spaniens
  populære Hovedforlystelse, samler ofte endnu henved en Snes tusind
  Mennesker sig paa de gamle Stensæder. Skinner Solen da med sydlandsk
  gylden Glød ned fra en akvamarinblaa Himmel, medens de vidunderlig
  skjønne Arleserinder i deres maleriske Nationaldragter promenerer rundt
  mellem Udskjænkningsbordene paa den brede Afsats mellem de to nederste
  Etager, medens hele det uhyre Amphitheater er fyldt med Mennesker og
  Farver, og medens de vilde Camarguetyre nede paa Arenaen hidses og
  stikkes, hvilken uforlignelig Fest er da ikke en Time eller to tilbragte
  i denne Gjenopvækkelse af hele den store, antike Verden! Uforlignelig,
  men ikke enestaaende. Ogsaa det nærliggende Nîmes har ligesom Arles sin
  antike Arena, hvor der holdes Tyrefægtninger saa at sige hver Søndag om
  Sommeren. Den er ikke saa stor, Skjøndt der boede to tusind Mennesker i
  den, før den blev renset for sit middelalderlige Bykvarter, men den er
  bedre konserveret og restaureret. Man tænker endogsaa paa at sætte den
  ganske i samme Stand som paa Titus' og Domitians Tider. Nîmes er i det
  Hele taget efter Arles den paa Oldtidslevninger rigeste provençalske By.
  Fremfor Alt har den sit Maison-Carrée, den mest fuldstændige Bygning,
  paastaar man, som nogetsteds i Verden findes fra Romernes Dage. Det er i
  Grunden slet ikke nogen Ruin, kun Taget er fra vor Tid, det Hele er saa
  godt bevaret, at Huset benyttes til Malerisamling. Dets tredive
  kannelerede korinthiske Søjler staar endnu i hele deres Pragt. Hvilken
  Kunst og hvilke Proportioner! Ligeoverfor paa den anden Side Torvet har
  man bygget et moderne Theater i lignende Stil; det ser ud som en
  Hestestald, sammenlignet med dets antike Gjenbo. Og saa Dianatemplet,
  Ruinerne af Augustus' prægtige Marmorbade, Capitoliumslevningerne o.s.v.
  Heller ikke her er der nogen Ende paa Skattene. Og det er der ikke i hele
  Provence; hver By, hver Landsby har sine; midt inde mellem Bjergene
  findes der Rester af Akvædukter, Broer, Museer og Templer. Og til dette
  Land kommer ingen Rejsende!
  
  [Illustration: Parti af St. Trophime i Aries.]
  
  Petrarcas Hjem.
  
  Okkergule Bjerge hegner den snevre Dal ind. Man kommer til den fra et
  frodigt Landskab, fuldt af Vinmarker og tætbevoxet med Morbær- og
  Oliventræer. Rosenbuske i bugnende Flor og i glødende Farver langs Vejen,
  blomsterdryssende Akacier, og mellem dem aaben Udsigt til begge Sider
  over de grønneste Egne af Provence. Men saa nærmer man sig Bjergene;
  mellem to af de forreste, fremspringende Klippekamme spænder sig en
  pittoresk Akvædukt, under hvis høje Buer man ruller ind, Skrænterne
  bliver efterhaanden højere og stejlere paa begge Sider, de snevrer sig
  tættere, og tættere sammen, og lige foran lukkes Landskabet af en lodret,
  gigantisk Klippemur. Passagen ind under Akvædukten er ikke mere end en
  hundrede Alen bred, og fra hvert Punkt i den lille, sammenknebne Dal seer
  det derfor ogsaa ud, som man befandt sig i en fuldstændig lukket Kjedel
  mellem Bjergene. Fjeldmurene er vildt sønderrevne; paa Toppen af den
  laveste ligger Biskoppen af Cavillons middelalderlige Borg i Ruiner, men
  naar man staar paa et Sted, hvor man ikke kan se den, synes man at finde
  den igjen ogsaa paa alle de andre Tinder. En hel Kreds af Klippepynter
  har samme Former og samme graaliggule Farver som de forvittrede
  Borgruiner. Lidt længere nede kommer der store, glat afskaarne Flader med
  dybere gul Tone, undertiden schatteret helt over i det Rødligtbrune.
  Sydens Sol brænder paa dem og giver dem en blank, hemmelighedsfuld
  Guldglands, vilde Figentræer med deres store, fingrede Blade og de mørke
  Frugter springer ud af Klipperevnerne, selv paa de Steder, hvor man ikke
  seer en Fodsbred Jord, Skrænterne er bedækkede med Olivenplantager, der
  gror Cypresser og vilde Roser mellem de omkringstrøede Klippeblokke, hist
  og her kaster ogsaa et stort, enligstaaende Valnøddetræ Skygge over en
  romantisk Plet med Brombærranker mellem Buxbom- og Terpentinbuske, og
  øverst oppe vrimler det af forunderlige, mørke Huler inde i Bjerget. Men
  hvis det alene var nok til at skabe et Paradis for Digtere og Forelskede,
  vilde Verden være oversaaet med Millioner af paradisiske Steder. Det er
  en hel anden Ting, der gjør Vaucluses lille Klippedal baade skjøn og
  ejendommelig, det er noget Andet, der har begejstret Petrarca, og som
  siden hans Tid har lokket Tusinder og atter Tusinder af Tourister til
  
    Le plus riant vallon qu'éclaire l'oeil du monde.
  
  Ved Foden af den lodrette Klippemur, som lukker Dalen, udspringer der en
  Kilde, hvis Væsen endnu Ingen har kunnet forklare. Den kommer fra en
  Afgrund under Bjerget, en mørk, mysteriøs Grotte, hvis Bund Sonden ikke
  har formaaet at naa, og udsender fra dette uudgrundelige Dyb en
  Vandmasse, der beregnes til halvtredsindstyve tusind Litrer i Sekundet.
  Til visse Tider, naar Vandet staar lavt, kan en dristig Klattrer vove sig
  ned i Hullet under Bjerget og ved selve Afgrundens Aabning konstatere
  dens bundløse Dyb. I Regelen derimod naaer Vandet op til Midten af det
  aarhundredgamle Figentræ, som skyder ud fra Klippen, hvor Dalen ender; og
  breder sig der til et lille, stillestaaende Bassin med det vidunderligste
  mørkegrønne, klare Vand.
  
  Det er dette Vand fra Bjergets Indre, der giver Vaucluses Dal dens
  Karakter og gjør den saa henrivende skjøn. Fra Bassinet vælter det sig i
  hvidskummende Smaakaskader ned over en smal, stærkt skraanende Flodseng
  af store, med tæt, brunt Mos som med et Fløjelstæppe betrukne
  Klippeblokke, og fortsætter saa i rivende Fart og i kaade Slyngninger,
  stadig afbrudt af smaa, sølvhvide Fald, sit Løb langs Bredder, der kun er
  smalle, men som dette herlige Vand har gjort til de vidunderligste
  i Verden.
  
  Vinranker slynger sig over Stenene, smaa blanke Laurbærlunde lægger
  Skygge og drømmende Stilhed over grønne Løvpartier, lyse Mandeltræer
  sender deres dunede Frugter ud at sejle paa de hoppende Smaabølger,
  Hængepilen dypper, sine Grene i dem, som om den aldrig kunde drikke sig
  mæt, og Solblinkene, der gynger paa dem, har en Fart, saa Reflexet
  spiller igjen under Morbærtræernes Blade som hurtigt jagende, luftige
  Taagedampe. Nede i Vandet gror der en lysgrøn Plante med fint, takket
  Løv, som bøjer sig i den flygtende Rullen af Bølgerne og dækker Bunden
  med et Tæppe, der er friskt som Vandet selv, zart som unge Bukkarskud,
  gjennemsyret af Foraar, saa man faaer Lyst til at bære sig ad som Kvæget,
  der dukker hele Hovedet ned i Floden, for at svælge i disse grønne
  Planter. Skjæret af dem giver Vandet en Farve, saa det paa sine Steder
  blinker med Smaragdglands; hvor Platanen eller Valnøddetræet voxer saa
  tæt ved Bredden, at dets Skygge kan falde ud, bliver Tonen en Smule
  stærkere dyb, og ved Gjenspejlinger af det blaalige Figenløv, af
  Rosmarin- og Gyvelkrat eller af efeu- og mosbedækkede Klippeblokke
  bringes Farvevexlingen over selv til de dunkleste Nuancer. Men stadig er
  Vandet gjennemskinnende klart, som om man saae det under en Kuppel af
  slebet Krystal, Forellerne springer i det med Skjæl, der funkler af
  Glands, og man stikker Haanden i det med en Fornemmelse af, at hver
  Draabe, man tager op, kunde fattes sammen som Ædelsten til det
  dejligste Smykke.
  
  Vauclusedalen er fra Akvædukten til det lukkende Bjerg, under hvilket
  Kilden fødes, knap nok en halv Mil lang, og Vandet mister derfor paa hele
  sit Løb gjennem den intet af Dybets Kjølighed. Det fylder den snevre Dal
  med en Duft af Friskhed, der bestandig holder Luften ren, saa selv den
  hede Vind fra Sahara ikke kan bære nogen Sygdom ind til dens lykkelige
  Beboere, og det gjør, endogsaa paa en Sommerdag, naar Solen fra en skyfri
  Himmel brænder med hele sin sydlandske Kraft, den nærmeste Bred ved
  Floden til det mest velsignede, kjølige Opholdssted, noget Menneske kan
  drømme sig. En Eftermiddag paa Græsskrænterne her med deres Tusinder af
  metalblanke Guldsmede og mangefarvede Sommerfugle, der sidder og slumrer
  paa de mørkrøde Valmuer, med deres Rosenhækker, som spejler sig i en
  stille Bugt af Floden, og hvor Nattergalene holder Væddesang timevis uden
  at trættes--en Eftermiddag ved dette vidunderlige Vand, og alle
  Ungdomsdrømme om Provence er gledne ind i et Virkelighedsbillede, hvis
  Skjønhed vil følge En Livet igjennem.
  
  Men alligevel: den har ikke seet Petrarcas Dal, der kun har seet den i
  Solskinnets gyldne Glands. Blandingen af vild Storhed og romantisk Ynde,
  som er den ejendommelig, naaer sin højeste Virkning en varm Sommernat,
  naar Fuldmaaneskinnet vider de snevre Perspektiver ud, gjør de vilde
  Klipper dobbelt høje og dobbelt imponerende og glider med sine
  hemmelighedsfulde, bløde Skygger ind mellem Buskadset langs den summende
  Flod, fortættende Træernes Løv, forvandlende hver lille hvid Kaskade til
  et blinkende Væv af Guldfiligran og bredende over Alt sin næsten
  ængstelig drømmende Ro, saa at selv det fremadjagende Vand synes at sno
  sig ind mellem Breddens Bugter som et stille, blanksort Spejl. Naar
  Maanen endnu ikke er kommen helt op midt paa Himlen, skyder den lukkende
  Klippemur sig saaledes for, at den selv og Partiet nærmest omkring
  Kildebassinet ligger i Mørke. Man kan umuligt staa her ved Foden af dette
  sorte Bjerg, der i Nattedunkelheden synes at løfte sig saa højt i Vejret,
  at Himlen kommer til at ligge som et blaat Tag umiddelbart paa dets Top,
  her ved Kanten af dette hemmelighedsfulde Vand, hvis dumpe Rislen op fra
  Afgrunden man tydeligt kan høre--man kan umuligt staa her mellem dette
  Kaos af væltede, nøgne Klippeblokke uden at føle en Isnen gjennem alle
  Nerver, der næsten knuger En til Jorden af Rædsel. Men seer man saa
  nedefter over Dalen, forbi Skrænterne med de stille, sorte Cypresser og
  deres endnu sortere Skygger, der drager sig som lange Florsstriber over
  det i Maaneskinnet næsten sølvhvide Bjerg, lader man Blikket fra de
  takkede, med Grotter og Huller oversaaede Tinder, der ligner antike
  Amfitheatre i Ruiner, glide langs Smaakrattet paa Skraaningerne ned til
  den blanke Flod og dens tætbevoxede Bred--hvilket forunderlig blødt, med
  Drøm og mild erotisk Nattestemning mættet Landskab møder man da ikke i
  Stjernerne staar saa stille og klare paa den dybe Himmel, der titter frem
  mellem de høje Poplers Kroner, Maanestrimen falder ned over Hængepilens
  Løv og bliver, idet Vandet leger med Træets Grene, til en Guldregn af
  hoppende Blink, den skinner paa Laurbærbuskenes blanke Blade, saa de
  tusinde Reflexer hyller Stedet ind i en taageagtig Sky af gjennemsigtigt
  Sølvmor, og længst nede, ved den lille Landsby, der er voxet op paa begge
  Sider af Floden, falder dens Glands paa de sig langsomt drejende
  Møllehjul, saa at Vandet paa deres Skovle, idet det løftes op, funkler
  som et Hav af Diamanter.
  
  Saaledes seer det Landskab ud, hvor Petrarca en halv Snes Aar igjennem
  har vandret Aften efter Aften og digtet Sonetterne til Laura. Man viser
  endnu umiddelbart nede ved Floden hans Hus og hans Have, en ganske lille
  Plet med aarhundredgamle Laurbærtræer og en Luft, som Tusinder af Roser
  og Jasminer mætter med næsten bedøvende Vellugt. Der er saamange Digteres
  Hjem, Verden freder om som hellige Relikvier, men som ikke har mindste
  Interesse, fordi de Intet fortæller om de Stemninger, der har paavirket
  Digteren. Her er det anderledes. Hver Fodsbred Jord, hvert Krat paa
  Klippeskrænten, hver Belysning over Floden er en Kommentar til
  Sonetdigterens Sange. De kunde være blevne til ogsaa uden nogen Laura,
  men de kunde aldrig være skrevne paa noget andet Sted end netop i denne
  snevre Dal mellem Provences Bjerge, i dette.
  
    Vaucluse, heureux séjour, que sans enchantement,
    Ne peut voir nul poëte, et surtout nul amant.
  
  [Illustration: Vaucluses Kilde.]
  
  Marseille.
  
  Livet i Marseille er i Hovedtrækkene Livet i Paris om igjen. "Hvis Paris
  havde en Cannebiére, vilde det være et lille Marseille," siger
  Marseillaneren. Det er nu at tage Munden lovlig fuld. Den rettroende
  Muhamedaner tør paastaa, at der kun er een Gud, og at Muhamed er hans
  Profet. Men naar han, hvad nok ikke saa sjeldent skal hænde, rent
  springer Guden over og gjør den skjæggede Profet til ubetinget Numer Et,
  saa gaar den gode Muselmand for vidt i sin Beundring. Og saadan gjør
  Marseillaneren det ogsaa. At Paris er Byernes By, har han, selv naar han
  er stoltest af sin skjønne Stad, ikke Lov til at glemme. Paa den anden
  Side skal det saa indrømmes ham, at Marseille kommer lige bagefter.
  
  Cannebiéren er i Virkeligheden en ganske mærkværdig Gade. Man spadserer
  ind i den med Forestillinger om noget Overordentligt. Alverden, hvem man
  har fortalt, at man vilde til Marseille, har i det næste Aandedræt fyldt
  En med Lovprisninger over den; omtrent saadant Noget, som de store
  Boulevarder er for Paris, tænker man sig. Og saa finder man næsten ikke
  engang en ordenlig Gade, men kun en Gadestump med knap en Snes Huse paa
  hver Side. Man læser paa Hjørnerne, man spørger sig for; jo det er ganske
  rigtigt: det er den vidtberømte Cannebiére. Der er saa uhyre Meget, man
  har tænkt sig stort, og som bliver forunderligt lille, naar man ser det
  selv. Ved Cannebiéren er Misforholdet imidlertid saa skrigende, at det er
  til at le himmelhøjt over. Men det Besynderlige ved Tingen er, at man
  alligevel slet ikke føler sig skuffet. Man driver frem og tilbage over
  det brede Fortovs Asfalt og kiger ind ad Pragtbutikernes Vinduer med en
  Fornemmelse af hyggeligt Velbefindende, som om man slet ikke var kommen
  til Verden for Andet end for at drive her; og naar man er træt, sætter
  man sig mellem Mylret udenfor de spejloverlæssede og med Lavrbærtræer og
  Springvande oversaaede Kæmpekaféer og bliver siddende der timevis uden at
  bestille Andet end at gjentage og gjentage til sin Nabo: "Her er rart,
  hvad!" Siden kjører man en Tour gjennem Byen. Pludselig drejer man om et
  Gadehjørne og ser saa for sig et Billede, der formelig giver Sæt gjennem
  En, saa fuldt er det af Liv, saa imponerende, saa festligt. Man rejser
  sig op i Vognen og spørger Kudsken, hvad det er. "Cannebiéren" lyder
  Svaret. Han har Ret; det er jo virkelig vor egen Cannebiére igjen. Og
  Marseillaneren har ogsaa Ret. Der er trods dens tyve Huse Noget over den
  Gadestump, som selv en stor By har Lov til at være stolt af. Hvordan det
  gaar til, er nemmere at føle end at forklare, men den smitter
  ubetvingeligt med godt Humør. Man har en Fornemmelse i den, som man trak
  Vejret lettere.
  
  Den, der kjender Paris, kan tænke sig Grundtrækket i dens Fysiognomi:
  Boulevard des Italiens har været Mønster. De samme kolossale
  Udstillingsvinduer i et Stykke lige fra Gadefortovet op til første Sal
  med Alverdens Luxusartikler i det mest fristende Arrangement indenfor,
  den samme Overlæsning med Forgyldning og Spejle udenpaa Husene,
  Trottoiret fyldt med Kaféstole, hvide, brune og sorte Mennesker i alle
  Jordens Kostumer, Ekvipage paa Ekvipage rullende fløjlsblødt hen over
  Gadeasfalten. Kun Alléetræerne paa Fortovskanten mangler, Men Gaden
  bliver derved lysere og ligesom bredere; det Grønne har man nok af oppe
  ved den ene Ende, hvor Udsigten fortsættes i lige Linie gjennem stejlt
  stigende Alléer med mægtige Plataner, og som Tilgivt har man saa Noget,
  man intetsteds har i Paris: Skoven af Mastetoppe langs Kajen nede ved
  Gadens anden Ende. Der kommer fra de Skibe en velsignet Lugt af Tjære og
  en Sværm af Matroser, som tager det Blaserede ved Luxusgaden bort og
  bringer en sund, bred Naturlighed ind istedetfor. Pragten, hele det
  storstilede Præg er der endnu, men Overforfinelsen ikke. Arabere
  og Negere,
  
  Lilleasiater og Kinesere kan passere forbi, saa galt de vil, uden at en
  Sjæl lægger Mærke til dem, men en Pariserlaps i Cannebiéren vilde
  Søfolkene udenfor Kaféerne ikke taale; han vilde være jaget væk med Grin
  og Brandere, inden han havde gjort to Skridt.
  
  [Illustration: En Kafé paa Cannebiferen]
  
  Og saa Solen. Hvor den skinner! Det er, ligesom alle de brune Afrikanere
  og alle de brogede Tæpper udenfor Husene rent har beruset den med
  Velbefindende. Her er hyggeligt og hjemligt, har den tænkt; her maa jeg
  indrette mig rigtig mageligt. Og saa klemmer den sig ind i Cannebiéren og
  straaler og brænder Burnusmændene lige i Ansigtet, saa de drypper af
  Sved. Jo, vi kan ogsaa skinne i det gamle Evropa, siger den, det skal I
  saamænd faa at føle.
  
  Men der er forresten det at bemærke ved det, at Marseille i Grunden ikke
  er det gamle Evropa længer, eller i hvert Fald kun er det halvt. Man
  staar allerede med den ene Fod i Orienten. Mylret af fezklædte, pjaltede
  Lazzaroner og af brogetpyntede rige Østerlændinge, Frugtsælgerskerne med
  deres Orange-, Dadel- og Figenkurve paa Hovedet, de jødiske Vexellerere i
  deres aabne Boder paa Gadehjørnerne ved Siden af Skriveren, der sidder
  midt i Solskinnet under sin Paraply og fabrikerer Kjærlighedsbreve til de
  smukke, brungule Marseillepiger, den exempelløse Skidenhed i de gamle,
  sorte Gyder, Alting fortæller tydeligt nok, at man er paa Springet til at
  drage ind i den skjønne, dovne, brogede Verden, der hedder Østerland. Men
  Ingenting fortæller det dog saa højt som just de store, mangefarvede
  Tæppetage, ovenpaa hvilke Solen ligger og driver. De spænder sig ud fra
  hvert eneste Hus i Cannebiéren, umiddelbart ovenfor Stueetagernes
  Butiker, og de spænder sig ud, saa det kan forslaa. Vore Markiser, selv
  de allerstørste, er Svøbelsesbørn imod dem; de naaer over hele Fortovets
  Brede og lige ned til Fliserne, og deres tykke, uldne Tøjer pranger i
  alle mulige skrigende røde, blaa og gule Farvestriber. De Tæpper er det
  maaske, der allermest gjør Cannebiéren saa festlig og fornøjelig.
  
  Forresten findes de igjen overalt i Byen; de og saa Støvlepudsernes og
  Blomstersælgerskernes Stader samt de store Dampskibsplakater hører til de
  mest ejendommelige Træk i Marseilles Gadefysiognomi. Ingen Marseillaner
  faar sit Skotøj børstet i Huset, selv paa de fornemste Hoteller nedlader
  det frie sydlandske Tyendefolk sig ikke til den Slags Beskjæftigelser.
  Men til Gjengjæld træffer man for hvert andet Skridt, man gaar i Gaderne,
  en elegant, magelig Lænestol, hvor man kan sætte sig hen i Mag og læse
  sin Avis, mens en hel lille Stab af Lazzaroner for nogle Sous
  "vernisserer", børster og pudser En fra Top til Taa. En Fjerdepart af
  Byens mandlige Befolkning lever af at børste Støvler, en Fjerdepart af
  dens unge Piger af at sidde i høje, blomsterfyldte Kiosker og binde
  Bouketter og byde dem ud til det altid kjøbelystne, forfængelige
  Marseillanerfolk. Ogsaa Mylren paa alle Torve og Pladser af disse
  brogede, prangende Blomsterstader liver forunderligt op og pynter med
  Farver og Fornøjelighed. Men det mest Uimodstaaelige for Mennesker fra de
  afsides Smaakroge af Verden er dog Dampskibsplakaterne, hvis kæmpestore
  Bogstaver springer Øjet imøde, hvor det seer hen. Den ene inviterer En
  til Afrika for en halvhundrede Francs eller mindre, den anden frister med
  Rejseruter over Suez til Indien og Kina, en tredie lokker til La
  Platastaterne og Brasilien, en fjerde præsenterer den dampende Parketbaad
  paa Vej til San Francisco og Yokohama. Og saaledes fremdeles i det
  Uendelige. Det er, ligesom alle Grændser var slettede ud, som om man
  havde faaet Vinger paa og med et Par Slag kunde komme, hvorhen man vilde.
  Man flyver i Tankerne, man svælger i Solskinnet, i Farveorgierne og i
  Kaféernes kølige Sorbetter, man fylder sine Næsebor med Tjærelugten og
  sine Lunger med Brisen, der kommer dansende dernede fra det store, blaa
  Hav for Enden af Gaden--jeg kjender ikke noget Sted i Verden, hvor man
  føler sig fjernere fra alle smaa Hverdagssorger, lettere, friere og
  gladere tilsinds end paa en Kaféstol i Marseilles Cannebiére.
  
  Og saa er der det Udmærkede ved Tingen, at næsten hele Byen har Noget
  over sig af det Samme. Naturligvis ikke den ældste, uhyre svinske Del;
  men den er allerede kun lille og bliver mindre Aar for Aar. Derimod voxer
  de nye Kvarterer stadig baade i Størrelse og Rigdom. Marseille har ikke
  flere Indbyggere end Kjøbenhavu, og dog skulde man tro den en halv Snes
  Gange saa stor. Den ene Pragtgade klods op ad den anden paa alle Kanter,
  og hver af disse Gader fyldt af Verdensstadens Liv. En Færdsel, et Kjøb,
  et Salg som i selve Paris. Og en Luxus i Toilette, i Boutiker, i
  Ekvipager, der heller ikke paa nogen Maade er mindre. Der er nok af
  Millionerne i Marseille, og der er nok af Folk, som forstaar at bruge
  dem. Som de fleste Middelhavsbyer klattrer den fra Kysten stærkt stigende
  op ad Højdeskrænter. Det Parti af disse Gader, der ligger nærmest
  Centrum, er Handelskvarteret; men naar de begynder at stige, begynder
  samtidig Platanalléerne paa begge Sider af dem, Boutikerne forsvinder, og
  bag forgyldte Gitterlaager ser man det ene Palads rigere, den ene Have
  yppigere end den anden. Saadan paa alle Sider, men dog mest overdaadigt
  luxiøst i de Avenuer, der ender med "Pradoen", en lang Allée med stille
  Skovskjønhed, der taber sig ned mod Middelhavet. Paa Siderne af den ser
  man ind ikke i Villahaver, men i Slotsparker, anlagte efter Fantasier fra
  "Tusind og en Nat" med Orangelunde, fulde af gyldne Frugter, med
  kirketaarnshøje Palmer og alle Tropernes Pragtblomster, med Fontæner til
  Hundredetusinder og monumentale Bygninger af lutter Marmor. Orientens
  Vegetation og Orientens Rigdom, fattet ind i en Ramme, der er den
  skjønneste, jeg kjender: det vidunderlige blaa Middelhav. Det Hav er
  Marseilles Guldmine. Men det er mer endnu. Det er et Favntag, hvorfra
  Byen Morgen efter Morgen vaagner straaleride af Sundhed og Glæde, mættet
  med Livslyst, som den kun findes i det dejlige, solgyldne Syden.
  
  [Illustration: En marseiilansk Blomsterkiosk.]
  
  Europas Paradis.
  
  Aartusinder er gaaede, siden Paradisets Port lukkede sig for den syndige
  Menneskeslægt. Alverden har efter den Tid søgt og søgt den tabte Edens
  Have, og det kan ikke egentlig paastaas, at man har været i Forlegenhed
  for at finde den. Poeterne har opdaget den i Nord- og Syd, i Øst og Vest,
  saa omtrent paa hver Plet af den hele Klode. Før Jernbanerne kom, kunde
  det nu være en grumme herlig Ting med alle de mange Paradiser. Det var
  navnlig saa overmaade nemt og bekvemt. Enhver kunde sidde lykkelig i den
  Krog, hvor Vorherre havde sat ham, og dø salig i den Tro, at skjøn som
  den var ingen anden i den ganske Verden. Efterat Jorden imidlertid er
  svunden ind til ikke at være synderlig Andet end en pæn Park, hvis store
  Promenadegange idetmindste hver Person af Opdragelse maa have bevandret,
  gaar det ikke an længer uden videre at tro Poeterne paa deres Vers. _Il
  faut s'entendre_. Naar man under en Sommerferie paa fjorten Dage
  efterhaanden har besøgt diverse Snese Paradiser, kommer der uundgaaeligt
  et Øjeblik, da man tillader sig at bede om en Forklaring. Er der
  hundrede, saa er der ikke et, og er der et, saa er der ikke hundrede.
  Hvilket af hele denne Hob er det ægte, Skaberens Mesterstykke, Klodens
  Juvel, det enestaaende, uforlignelige Paradis paa Jorden?
  
  Spørgsmaalet kunde være kildent nok, hvis Sagen ikke stillede sig saa
  heldigt, at det allerede var besvaret. Som Gudinderne i Idas Lund, har
  Alverdens digterbesungne Paradiser fremstillet sig til Skjønhedsprøve for
  en uhildet Dommer; de har vist deres Yndigheder, og han har rakt Æblet
  til den Værdigste. Dommen er inappellabel, thi den er fældet med ufejlbar
  Kompetence. Det er de Jordens Lykkelige, hvem intet Baand binder til en
  enkelt Plet, der kan flagre frit som Sommerfuglen fra Blomst til Blomst
  og dale ned og sætte sig til Hvile paa den, hvis Honning er sødest, det
  er dem, der har overtaget den dømmende Hyrdes Rolle. Land og Byer, Bjerge
  og Dale, Skove og Søer er dragne forbi deres Blik og har bejlet til
  Prisen; hvert stort og hvert lille Eden har salvet sig saa duftende og
  pyntet sig saa straalende, de kunde, til den store Kappestrid!, og
  Kjendelsen er bleven afsagt, Æblet er blevet rakt. Poeterne har fremtidig
  at sætte Sordiner paa deres Lyre. Deres lokale Paradiser er kun Paradiser
  med imiteret Etikette, mod hvilke de Behovhavende vares. Heldigvis er
  Kontrollen let; det ægte bærer fra Skaberens Haand et Mærke, som selv den
  mest vingede Digterlyrik ikke kan gjøre efter.
  
  Det er en Plet af Jorden, hvor der er evig Sol og Sommer. Naar Folk andre
  Vegne kryber sammen i osende Kakkelovnskroge, traver omkring i Snesjap og
  faaer Snue og Bronchitis af den klamme Kulde og Spleen og Migræne af den
  graatunge Vinterhimmel, der hænger lavt over deres Hoveder, saa dækker
  man paa denne velsignede Plet sit Frokostbord under aabne Verandaers Hang
  af blomstrende Roser, man ligger i Hængekøjer under Palmetræer og tager
  Solbad, man gaar omkring i lette Klæder og lyse Farver og aander en Luft,
  af hvilken hvert Drag fylder Lungerne med Sundhed og Sindet med Ungdom og
  godt Humør. Saa langt Aaret er, staar Alting i Flor.
  
  Lunden er altid grøn, Engen pynter sig ved Juletid til Fest med friske
  Violer, der gror modne Jordbær ved Grøftekanten i April, og store,
  favnehøje Nerier staar som Alléetræer og drysser deres Purpurblomster ned
  over Vejene. Naar en sjelden Gang Brisen, der puster ind fra det blaa
  Hav, bliver saa kaad, at den ryster en overmoden Appelsin til Jorden, saa
  kalder man det strax for Blæst og Storm, og dukker der paa den blanke
  Himmel en hvid Sky op, bag hvilken Solen kunde falde paa at forsvinde i
  fem Minutter, saa er det et Fænomen, over hvis Forfærdelighed hele
  Paradiset korser sig Maaneder i Træk. Klare, gyldne glide Dagene hen, saa
  stille, at man mærker det knap. Naturen ligger hvilende og nyder sin
  Pragt, sine glødende Farver, sin vellystsvangre Duft. Og Menneskene
  aander al denne Skjønhed ind og nyder som Naturen. Hver Bolig er et
  Velværets Tempel. Kunstens og Rigdommens Luxus har pyntet disse Villaer
  og Haver saaledes med deres Skatte, at man næppe længer veed, hvad der er
  vidunderligst, Vorherres eller Menneskenes Værk. Det er ikke Adams og
  Evas Paradis længer, det er det moderne Europas. Og det moderne Europa er
  adskilligt mere fordringsfuldt aabenbart, end vore første Forældre
  har været.
  
  Som Følge af denne Fordringsfuldhed trængte selv Lyksalighedslandet her
  til en Oppudsning, for at dets Glorie ret kunde gjøre sig gjældende.
  Først for en halvhundrede Aar siden har det faaet den; det laa indtil da
  hen, begravet som et Klenodie, Ingen kjendte. En Albions Søn kom og fandt
  det. Lord Brougham hed han. Kejsere og Konger er fulgte efter ham;
  Magtens, Guldets og Talentets Store er komne og har fattet Juvelen ind,
  Syge og Tungsindige fra Alverdens Egne er komne i lange Pilgrimsskarer og
  har hentet Lægedom for Legeme og Sjæl i dens varme, underfulde Straalers
  Glands. Men den Menneskehedens Velgjører, som fandt den, har Samtiden
  halvvejs glemt, Samtiden er altid utaknemmelig. Den har rejst ham en
  simpel Stenstøtte paa Paradisets skjønneste Plads, og den troer at have
  gjort nok; En retfærdigere Efterslægt vil sætte hans Navn ved Siden af
  Kolumbus'. Thi Kolumbus opdagede kun Amerika, men Lord Brougham fandt den
  tabte Edens Have igjen, han opdagede Rivieraen.
  
  Rivieraen er en Strimmel Land langs Middelhavet, nogle Skrænter af Bjerge
  og nogle Pynter, der springer ud i det blaa Vand, saa smal en Strimmel,
  at den hist og her næsten rent forsvinder og bliver til Ingenting, en
  Villagade, slet ikke Andet. Den begynder forsaavidt lige ved Marseille
  allerede og naaer helt til Genua, men det er kun paa en Strækning af en
  halv Snes Kilometre, at den er moderne Paradishave i fuld Herlighed.
  Hinsides Cannes paa den ene Side og hinsides Frankrigs Grændse paa den
  anden ligger den endnu og blunder saa smaat i Naturnegligé, omkring Nice
  derimod præsenterer den alle sine Yndigheder i raffineret Festtoilette.
  Og her er det da, naar det andre Steder begynder at blive koldt og
  vintertrist, at Livets Søndagsbørn, de Lykkelige, som kun er fødte for at
  nyde, flyver ned til idel Lys og Sol. Saasnart de første Sneflokke er
  faldne, begynder Elitetêten af "Tout Paris" og af "Toute l'Europe" sin
  Flugt. Jernbanetogene, spænder deres polstrede Salonvogne for, og der
  brydes op fra den regngraa Seinestad. Ned over Bourgognes Vinmarker, ned
  gjennem Provences Olivenlunde gaar det i rivende Fart mod Syd. En Nat
  kun, saa er det blaa Hav naaet, og det er i en ganske anden Verden, man
  vaagner op. Toget gaar ikke hurtigere nu end en Sporvogn, men man ønsker
  bare, det gik ti Gange saa langsomt. Hvert Kig ud gjennem Waggonvinduet
  er en Aabenbaring. Man gnider først Øjnene og troer ikke, at det er
  Virkelighed, det, man seer. Saadan, klædt i de Farver, den Klarhed, det
  Skjær af Krystal, har nok enkelte Pletter af Jorden seet ud engang før.
  Haven, hvor man legede som Barn, har gjort det, Skov og Mark, hvor man
  sværmede om med hvid Studenterhue og lavede Vers og var forelsket, har
  gjort det ogsaa, men siden er det Syn kun dukket op igjen i Drømme
  undertiden, aldrig naar man var vaagen. Og nu ligger den samme
  forklarende Glands over Alt, over Alt. Det kribler i Kroppen, man føler
  en Lyst til at springe ud, til at raabe, at Toget skal standse og sætte
  En af. Men man faaer ikke Tid til det engang, saadan vexler Landskaberne.
  De følger efter hinanden som et Jag af Laternamagica-Billeder. I et
  pludseligt Glimt springer Udsigten frem: en blaa Bugt, rammet ind af
  rødbrune Skjærgaardsklipper med hvide Huse, med Pinier og Palmer og
  Agaver i hver Kløft; et Øjeblik staar det der i Solens Forgyldning, man
  lukker Øjnene op saa vidt, man kan, og stirrer og klapper i Hænderne som
  paa Theatret, naar Tæppet gaar op for en Feeridekoration, men før
  Indtrykket endnu har samlet sig, er Glimtet forbi, Lokomotivet piber, man
  farer ind i en Tunnel, Alting bliver nogle Minutter sort Nat, Saa et nyt
  Glimt, et nyt Billede, endnu mere feagtigt, endnu mere straalende og
  fuldt af Farver end det foregaaende. Hele Rivierafarten er saadan. En
  halv Dag staar man ved Vinduet og rækker Hals og seer og venter og seer
  igjen. Man kan ikke blive træt af disse blaa Bugter, som man undertiden
  kommer saa nær, at man næsten kjører ude i dem, undertiden seer dybt nede
  under sig, fra Forbjergets romantisk brudte Skrænt, fyldte med Øer hist
  og her, og bindende dem sammen da dybtfarvede, blanke som et Spejl af
  Akvamarin, strækkende sig paa andre Steder aabent ud i lyse Flader,
  krusede fint som Strimmelen om en ung Pigehals, gyngende med Solblink,
  krydsede af Sejlere. Og man kan ikke se sig mæt heller paa disse blanke
  Blade af Laurbær og Oranger, disse Kæmpekaktus'er i Klipperevnerne, denne
  Flora i Eventyrfarver, denne Bugnen med Frugter, der faaer En til at
  bryde ud i Latter og Jublen, stiger En til Hovedet som hed Vin, saa
  overdaadig yppig er den. Ør bliver man, mere og mere ør for hvert nyt Kig
  ud gjennem Waggonvinduet, Rejsefornemmelsen gaar af En, man glemmer, man
  er paa en Jernbane, man føler sig, som man var til Fest.
  
  [Illustration: Et Kig ud af Waggonvinduet.]
  
  [Illustration: Pare de Monceaux]
  
  Og er man det da ikke ogsaa? Stationerne kommer, de rigtige Stationer,
  hvor man staar af: Cannes, Antibes, Nice, Monaco, Monte-Carlo, Mentone.
  Perronerne er fulde af Damer i Silke og Kniplinger, stive, stramme
  Lakajer med røde og blaa Knæbenklæder staar i lange Geledder, Ekvipager
  holder ned over Vejene i Rækker, som ingen Ende faaer. Hver Hest har sit
  Hovedtøj pyntet med Blomster, selv Fyrbøderen, der kommer og pudser
  Waggonens Dørgreb, har stukket en Rose i sin Blouse. Fornøjede Ansigter,
  Søndagsrenhed, Elegance og Luxus allevegne; og over det Altsammen
  Solskinnets Glands, dette Solskin, som man føler man kan stole paa og
  give sig hen i med Tryghed, som kommer, naar Morgenen gryer, og
  forsvinder først, naar Natten bryder frem, uden Luner og Nykker,
  straalende, leende saa lang Dagen er. Jo, man er til Fest. Man er det
  hvert Minut, man befinder sig paa Rivieraen. Den begynder i det samme
  Øjeblik man sætter Foden paa denne velsignede Strimmel Jord, og den hører
  først op igjen, naar man har forladt det sidste Glimt af dens Sol.
  
  Man kan saa komme, naar man vil, Det er Mode at komme ved Midvintertid, i
  et Par Maaneder har da den fine Verden sin Sæson her. Naturligvis er her
  paa den Tid prægtigst. Hvert Rum i de Tusinder af Hoteller er fyldt, det
  er Pariserliv og Parisertummel om igjen. Men Paradiset er og bliver
  Paradiset, selv om det hele _vie mondaine_ er forsvundet. Spektaklet kan
  det tage med sig, men Solen ikke. Naturens Pragt er yppigere endnu i Vaar
  og Sommer, Haverne fuldere af Blomster, Villaslottene ikke mindre
  pyntelige, fordi de staar med lukkede Skodder. Ogsaa den store Stilhed i
  dette fortryllede Land har sin Charme. Og saa er der jo desuden et andet
  Moment, som spiller en Rolle. Saalænge Sæsonens Publikum huserer her, maa
  man være lidt i Slægt med Millionens Verdener for ikke at føle sig fattig
  mellem det. I de ni Maaneder af Aaret derimod, da det er borte, føjer
  Paradiset til sine øvrige Herligheder ogsaa den at være det billigste
  Sted at leve paa i hele Europa. Der skyder sig omtrent midtvejs mellem
  Nice og Cannes en lille Halvø ud, som hedder Cap d'Antibes, Cap
  incomparable har en provençalsk Digter døbt den. Vi var et Par Danske
  engang, for hvem han havde prist den i saadanne Udtryk, at vi følte det
  som en Forpligtelse mod os selv strax at tage derned, skjøndt det var
  lige Midsommer og gyselig hedt allerede i Avignon--den gamle Paveby, nu
  Felibrernes Hovedstad--, hvor vi havde truffet ham. Vi fandt det landlige
  Hotel, som han havde givet os Anvisning paa, fuldstændig tomt og Folkene
  aldeles konsternerede over at faa Gjæster paa denne Tid af Aaret. Hele
  Huset fra øverst til nederst--og det var et veritabelt civiliseret Hotel
  med alt Tilbehør--blev stillet til vor Disposition for sex Francs om
  Dagen, deri indbefattet fuld Fortæring, Frokost med fem, sex og Middag
  med en halv Snes Retter samt saamange Litrer Vin, vor tørstige Gane
  begjærede. Og vi drak grumme tidt i de tre Uger, vi blev der, den ædle
  Sangers Skaal, hvem vi skyldte Bekjendtskabet med dette Cap incomparable.
  
  "Bellevue" hed Hotellet, og til en Forandring passede Navnet engang. Fra
  det flade Altantag saae man paa den ene Side over Golfe Jouan, den
  skjønnesté af alle Rivieraens Bugter, lige til Cannes, paa den anden
  havde man for sig Højderne langs "la Corniche", Vidundervejen mellem Nice
  og Monaco, og i denne Ramme laa den lille Halvø nedenfor En med sine
  Pinielunde og Orangehaver, sine bølgende Vinskrænter, sine solbrændte
  Villaer og sin tropiske Flora. Den er her, hvor der aldrig er faldet et
  Fnug Sne, saa rig, at der paa denne halve Kvadratmil Land tælles
  ligesaamange Plantearter som i hele Skotland og Sverig. Alt, hvad der kan
  gro ved det gode Haabs Forbjerg, kan gro her ogsaa. Og hvor det groer!
  Blandet, broget, overgivent vildt mellem hinanden. Der var en Krog, som
  var vort Yndlingssted. Vi laa i Selskab med Sommerfugle og Guldsmede og
  alskens flagrende og summende Insekter paa Græstæppet under et gammelt
  Oliventræ. Paa den ene Side klattrede et Krat af Roser og Gyvel og Kaktus
  op over en lille Stenskrænt og gik paa Toppen af den i Kompagni med
  Fyrre- og Figentræer for at lave Skov, paa den anden vuggede sig en
  gylden Hvedemark. Foran os skraanede Terrænet nedefter med smaa
  firkantede Havelodder, snart Vin, snart store Artiskok- og
  brogetblomstrede Bønnebuske, saa en Kile ind, der var brandrød af
  Tomaternes Frugter, saa et Stykke, hvor de lyse Mandeltræskroner skjød
  sig op og lod sig vifte af Sommerpust og legede med Solblinkene, der
  flimrede ind mellem det lette Løv. Og helt nede endelig det blaa Hav, men
  blaat, saa det ikke er til at begribe, gjennemskinnet af Sol, dybblaat,
  varmt, klart som blaa Pigeøjne, hvori Ungdom og Kjærlighed lyser. Det var
  guddommeligt. Og rundt om paa Halvøen var der Hundreder af saadanne
  Kroge. Solen blev lidt ustyrlig hed midt paa Dagen, det er vist nok, men
  Luften var saa velsignet ren og Himlen saa høj og Alting saa eventyrlig
  skjønt, at man lod sig brænde og lo af det kun og aldrig noget Øjeblik
  ønskede sig det anderledes, end det var. Hvad Moden dog er for en
  underlig Ting! Fra April til November ligger denne Halvø øde. Ikke en
  Villa er beboet. En Mængde af dem maatte man kunne faa at leje for saa
  godt som Ingenting; men Ingen falder paa det. Det er ikke Fashion. Ikke
  Fashion at leve i Paradiset, naar det staar aabent, for hvem der gider
  komme,--man maa være Menneske for at kunne finde paa saadan Taabelighed.
  
  Langs hele Rivieraen er der kun eet Punkt, hvor det Aaret rundt, Sommer
  og Vinter uden Forskjel, mylrer med Mennesker. Det er i det berømmelige
  Fyrstendømme Monaco, det mindste, men det skjønneste og lykkeligste
  samtidig af alle Riger paa Jorden. Det maales ikke i Kvadratmil som andre
  Lande, det er ikke saa stort engang som en pæn lille Herregaard, dets
  hele Længde naaer ikke til en halv Mil, og der er Steder, hvor det knap
  er et Par hundrede Alen bredt. Fyrstendømmets constante Befolkning tæller
  femten hundrede Sjæle, og dets Souveræn raader over en Armée paa Alt i
  Alt nogle og tyve Mand, Officerskorpset deri medindbefattet. Men dette
  Diminutivrige foregaar ikke destomindre Verden med et stort Exempel; det
  er Fremtidens Modelstat i en Perfektion, som selv de mest excentriske
  Idealister knap har vovet at drømme. Indenfor dets Grændser er
  Fattigdommen afskaffet, Skatterne er afskaffede; Alt, hvad der har
  mindste Slægtskab med Mangel og Trang, er banlyst fra det monakiske
  Territorium. Man seer kun Luxus, man aander kun Velvære. Hvad
  Menneskehjerner nogensinde har udpønsket for at gjøre Tilværelsen
  komfortabel, findes her i sin højeste Fuldkommenhed. Og Altsammen staar
  det gratis til Disposition. Staten betaler. Den er et Forsyn, der kun har
  een Tanke: at Monagenserne skal nyde Livet, og som ikke smaaligt tager
  Hensyn til, hvad Realisationen af denne dens Livsopgave koster. Den har
  en Allieret, som sætter den i Stand til at tillade sig alle
  Extravagancer, den har salig Blancs Generositet at disponere over, og det
  er meer endnu end Monte-Christos Skat.
  
  Salig Blanc var en snild Fyr. Han forstod, at for at et menneskeligt
  Paradis skal være komplet, maa det have sin Slange. Uden den kan det være
  nok saa dejligt, dets Skjønhed mangler det lokkende, pikante Element, og
  det bliver trivielt til Slutning. Lord Brougham havde opdaget Rivieraen,
  Blanc satte Slangen i den. Men en Slange efter Nutidsbehov og i
  Nutidskostume naturligvis. Adam og Eva kunde lade sig friste af et Æble,
  siden er Menneskene blevne mere blaserede. Kundskabsfrugten for det
  moderne Europa er den runde Million, og Slangen i Rivieraparadiset er en
  Spillebank.
  
  Som et Eventyrpalads rejser Roulettemplet sig paa Monte-Carlohøjen,
  bygget af Marmor og Porphyr, med brogede Majolika'er, Forgyldning og
  Skulpturer, med Taarne, Minareter og Balkoner. Højen, hvis Top det
  kroner, er Rivieraens vidunderligste Plet, Haven nedover Terrasserne med
  deres hvide Balustrader, deres Palmegrupper og Blomsterorgier saa yppig,
  Middelhavsbugten ved disse Terrassers Fod saa pragtfuld, saa koket i sin
  blaa, skjærgaardsbræmmede Kappe som ingen anden. Man har ikke været paa
  Rivieraen, naar man ikke har været i Monte-Carlo, det er som Apotheosen
  efter alle Feeritableauerne.
  
  Man holder da sit Indtog ved dette Paradisets Hof. Man gjør sin Person
  saa pyntelig, som den er i Stand til at blive, man sætter sig i Stemning
  ved "Hotel de Paris"'s Bord, det mest luxuøse, Verden har, og man gaar ud
  for at se og nyde. Men sandt at sige, denne første Promenade bliver
  sjelden lang. Øjet fanger den hele Herlighed op, uden at Synsnerven vil
  forplante den til Hjernen, Beundringen klinger koldt, man svarer distrait
  paa, hvad Vennen ved Siden af En siger. Slangen har begyndt at hvisle, og
  man hører kun den. Man er nervøs, man giver Varmen Skyld, sætter sig paa
  Kaféen og tømmer sin glacerede Drik i eet Drag. Ligeoverfor er Templets
  Indgang. Vognene kommer rullende; silkebestrømpede Dameben hopper ud og
  farter op ad Marmortrappens bløde Tæppe. Habituéerne kommer; altid
  enkeltvis, som hensunkne i Tanker, svingende Spadserestokken, gjørende
  fortvivlede Forsøg paa at synes nonchalente, men i Smug tællende
  Beton'ens Fliser, gaaende udenom hvert Halmstraa, der ligger i Vejen,
  klemmende sig op ad Trappens Rækværk for at undgaa Tæppet i Midten, der
  bragte _deveine_ igaar. Hvislingen lyder højere og højere. Om man fulgte
  efter? Man skal jo dog derover engang. Ligesaa gjerne først som sidst.
  Der er fuldt i den mauriske Sal. Fem, sex Rækker omkring hvert af de
  grønne Borde. Men Alting gaar stille, douce og dæmpet. Kuglens Rullen er
  den højeste Lyd, Kroupieren raaber sit Tal, sit _rouge imair et manque_
  med en Stemme som om han talte Bug. I det samme Øjeblik Rouletten
  standser, har han Riven ude og rutscher i to-tre Tag de tabte Summer til
  sig; med Taskenspiller-Behændighed lader han mellem to Fingerspidser
  Louisd'orerne flyve ud og regne ned paa de vindende. Pladser. _"Faites
  votre jeu_,". lyder det igjen. Mens han stabler Guldet i Ruller i sin
  Metaltraadskurv, sætter Spillerne ind. Hver Kategori af dem har sit Spil,
  sit System. Nervøst regner man efter paa Notitsbladet. _La vielle garde_
  markerer Karro'er, dens unge, kaade Arvtagerinder lader Guldstykkerne
  trille hen over Tæppet og standse, hvor de vil, den gamle Rastaqouair
  sidder støt og doublerer sin Farve. I to Minutter er Alt færdigt. _Rien
  ne va plus!_ Kuglen sprætter atter rundt i den aandeløse, spændte
  Stilhed, de Bageste strækker Hals: _trente, rouge, pair et passe_.
  
  [Illustration: Omkring det grønne Bord.]
  
  Rødt er kommen fem Gange. Sort! sort! hvisler Slangen ... sort! sort! er
  det, som det lød igjen i Ekko fra alle Ender af Salen. Febrilsk griber
  man ned i Vestelommen og trænger sig frem mellem Rækkerne. Man staar ved
  Bordet, man sætter ud. Beskedent først et Femfrancsstykke. Man vinder.
  Man vinder igjen, man bliver ved at vinde. Og jo tungere Vestelommen
  bliver, desto større bliver Modet. Man prøver "Hestene", saa en Karré,
  saa et enkelt Tal. Man er allerede forlængst ved Guldet; Sex og tredive
  Louisd'orer river man ind istedetfor den ene, man satte ud. En ung, bleg
  Herre, med rystende Hænder og store; rødtunderløbne Øjne rejser sig. Man
  tager hans Plads. Nervøsiteten er borte, man forcerer sit Spil, man
  doublerer mod Suiterne, man garderer Zero ved de store Indsatser, man
  skovler ind og skovler ind. En halv Time efter, naar man gaar bort, har
  man alle Lommerne fulde af Guld.
  
  Nu først, i den friske Skumringskjølighed, gaar det rigtigt op for En,
  paa hvilken henrivende Plet af Jorden det er man befinder sig. Hver blød
  Bugtning i Bjergenes Linier, hver Tone i Farvespillet mellem Himmel og
  Hav, hvor Solen gaar ned, hver hemmelighedsfuld, rolig Slagskygge over
  Haveterrasserne, Alt har man Øje for nu, og Alt sætter En i Begejstring.
  _Un bon diner_ følger efter, det forstaar sig af sig selv. Truiten vandes
  med ægte Yquem og den trufferede Poulet med Chambertin fra Femogtreds. Et
  Par Guldmønter meer eller mindre, hvad gjør det! Man finder jo hvert
  Øjeblik en halv Snes Stykker af dem hist og her i en Lomme, som man ikke
  havde tænkt paa. Og mens man sidder der i den spejloverlæssede Sal, i
  Krydsild af Smil fra guldblonde Skjønne, ombølget af bedøvende Duft fra
  Roserne, som slynger sig ind gjennem det aabne Vindue, og fra Bouquet af
  Ylan og Verveine og Violette de Parme, mens man sidder der med Alverdens
  dejligste Frugter paa sit Bord, med Alverdens Rigdom omkring sig, hvilke
  underlige, nye, sødt pirrende Fantasier begynder da ikke at tumle rundt i
  Ens Hoved! _Forcez donc votre jeu; vous avez de la chance, vous; vous
  sauterez la banque_, sagde Andalusierinden med de sorte Diamantøjne, som
  man sad ved Siden af ved Rouletten. Sprænge Banken! Man leer af det
  først, men man diskuterer det siden. Umuligt er det da endelig ikke,
  siger Vennen, man er her med, Naar vi havde spillet højere, naar vi var
  bleven ved... ved Kaffen drøfter man med den alvorligste Mine af Verden,
  hvilke Midler der findes til at sende større Pengebeløb bort fra Monaco,
  og hvilke Forholdsregler, der vil være at iagttage, hvis man en
  Aftenstund skulde komme til at sove i Værelse sammen med en Million eller
  saadan Noget.
  
  Naturligvis anseer man det for sin Pligt at gjøre _un petit coup_ om
  Aftenen ogsaa. Man har samme Held som om Formiddagen. Alting, hvad man
  holder paa, kommer ud, Farver og Heste og Karré'er og Numere uden
  Forskjel, man behøver ikke engang at dublere. Klokken Ti er man træt og
  har nok. Man drikker en Flaske Moët frappé paa Kaféen, driver et Par
  Gange frem og tilbage paa den maanebeskinnede Terrasse, hvor Musiken
  spiller, vinker saa ad en Vogn og kjører sin Promenade i den vidunderlige
  Natteluft, i flyvende Galop ned over _la Condamine_ og op ad
  Monacobjergets snoede Veje, bestandig med Udsigt gjennem halvtlukkende
  Busketter til Vandet langt dernede, hvor Maanereflexet gynger sin
  lysgyldne Bro. Det er ikke nogen Kjøretour, det er en Drøm, der fylder
  hver Fibre med Vellyst. Man sover meget længe den næste Dag. Man har
  Ingenting at haste efter, der lukkes jo ikke engang op "derovre" før
  Elleve. Man har desuden en svag Fornemmelse af, at det dog maaske vilde
  se lidt forhippet ud at komme før Frokost. Om man kjørte over Bjergene
  til Nice, en ren Eventyrfart, siger Alle, der har gjort den. Portieren
  raadføres. Umuligt, man vilde komme altfor sent tilbage. "Systemet" skal
  prøves idag. Man tager Carnet'en frem og undersøger den igjen; alle
  Tallene fra den foregaaende Aften staar der. Der er ikke een Suite, som
  vælter Beregningerne. Klokken Et er man paa Pletten. Rækkerne omkring
  Bordet er kun tynde endnu, man faaer sin Stol. Det gaar som paa en Snor.
  Chancerne kommer maaske lidt sjeldnere, end man kunde ønske, men ikke een
  af dem svigter. Systemet holder; man tænkte det jo nok, men det er altid
  rart at have Valuta i Lommen, som beviser det.
  
  Man gaar tilbage til Hotellet for at lægge Gevinsten af. Det er dog
  bedst, man tager til Nice den næste Dag; det begynder at blive lidt
  ængsteligt at bære alt det meget Guld i sin Kuffert. Desuden er der
  forskjellige Ting, man skal kjøbe; Ens Garderobe trænger til at indrettes
  paa det varme Klima. En Undersøgelse af Monacos Boutiker forøger den
  foreløbig med det Nødvendigste: en Solskærm og et Par blaa Briller; man
  tager sig et Bad og kjører saa op igjen. Men Eftermiddagsvisitten er
  uheldig. Man har spillet paa Inspiration ved Siden af Systemet, og
  Inspirationen har slugt, hvad man havde hos sig. Der maa hentes
  Forstærkning. Og saa--man leer af det selv, det er jo dumt og overtroisk,
  men _enfin_: det var den blaa Rejsedragt, der bragte Held igaar. Man kan
  jo ligesaa gjerne tage den paa som en anden.
  
  Om man stoppede og rejste og lod sig nøje med, hvad man endnu havde i
  Behold? Nej, det vilde være at staa sin egen Lykke i Vejen. Man maa kunne
  tjene en Formue, det gjælder kun om at være sikker paa sig selv og holde
  sig udelukkende og urokkeligt til Systemet. Med den faste Beslutning at
  gjøre det, gaar man over. Fem Minutter efter forlanger man sin Nøgle hos
  Portieren igjen. Hvor kunde man ogsaa være saa uforsigtig ikke at tage
  hele sin Beholdning med? Havde man kunnet doublere een Gang til, var man
  ikke bleven sprængt. Sort kom den trettende Gang, og man faldt paa
  den tolvte.
  
  Man falder om Aftenen paa den sextende. Og man har været "forsigtig" nu,
  man har den sidste Rulle Guldstykker ude. _Huit, rouge, patr et manque_,
  Kroupieren river hele Stabelen ind. Man seer dem glide hen i hans Kasse,
  og man hører hans _Faites votre jeu, Messieurs_. Men med et Smil, et Smil
  maaske, der ikke er ganske fri for at være en lille Smule fortrukkent,
  rejser man sig. _Vous partez_? spørger den Guldblonde, der staar bagved.
  _Oui, Mademoiselle_.--_Vous permettez que je prenne votre place_?--_Avec
  plaisir_. Og hun sætter sig og kaster en Haandfuld Louis'er paa Farven,
  der ikke kom. Kuglen sprætter og standser. _Noir, pair et passe_.
  Naturligvis.
  Man drikker den Aften ingen Moét, og man kjører ikke over _la Condamine_.
  Man driver et Par Gange op og ned ad Terrassen som Dagen forud, men
  Musiken gjør trist, og Maanen skinner irriterende, og man gaar tidligt
  tilsengs. Man gjør det hverken i det lyseste Humør eller med de venligste
  Følelser mod Tilværelsen. Men den næste Morgen, naar man vaagner, er det
  Altsammen gaaet af En som en Sygdom, der er ovre. Man aabner Vinduet paa
  vid Gab. Hvilken Friskhed, hvilken Sol, hvilken Skjønhed! Og hvor det
  ligger roligt og hvilende der Altsammen og smiler En imøde, som det vilde
  sige: Nu forstaar vi hinanden, nu hører Du mig til. Man nynner et Vers og
  klæder sig paa og gaar ud. Ingen Mennesker er oppe endnu. Kun de store,
  brogede Sommerfugle er det, og Fuglene, der synger, og Blomsterne, der
  dufter. Man gaar og gaar og bliver ved at gaa. Først nu straaler
  Paradiset i sin fulde Glans; Kundskabsfrugten er nydt, Øjet er blevet
  aabnet for dets Dejlighed. Ak, var der blot ingen Engel med flammende
  Glavind, ingen Regning, der ventede paa En, naar man kom hjem i "Hotel de
  Paris"! Dog ligemeget--man har været i Rivieraens Paradis, og bringer man
  end ingen Millioner med derfra, kun sin stakkels gule Sommerparapluie og
  sine blaa Briller, en Skat af Sol og Lys har det dog straalet ind i Ens
  Sjæl, som den triste, kolde Verden skal bruge lang Tid for at forøde.
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  End of Project Gutenberg's Fra det moderne Frankrig, by Richard Kaufman
  
  *** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK FRA DET MODERNE FRANKRIG ***
  
  ***** This file should be named 9843-8.txt or 9843-8.zip *****
  This and all associated files of various formats will be found in:
          http://www.gutenberg.org/9/8/4/9843/
  
  Produced by Miranda van de Heijning, Steen Christensen and
  the PG Online Distributed Proofreading Team from scans
  provided by Bibliotheque nationale de France (BnF/Gallica)
  at http://gallica.bnf.fr.
  
  
  Updated editions will replace the previous one--the old editions
  will be renamed.
  
  Creating the works from public domain print editions means that no
  one owns a United States copyright in these works, so the Foundation
  (and you!) can copy and distribute it in the United States without
  permission and without paying copyright royalties.  Special rules,
  set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to
  copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to
  protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark.  Project
  Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you
  charge for the eBooks, unless you receive specific permission.  If you
  do not charge anything for copies of this eBook, complying with the
  rules is very easy.  You may use this eBook for nearly any purpose
  such as creation of derivative works, reports, performances and
  research.  They may be modified and printed and given away--you may do
  practically ANYTHING with public domain eBooks.  Redistribution is
  subject to the trademark license, especially commercial
  redistribution.
  
  
  
  *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License (available with this file or online at
  http://gutenberg.net/license).
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.net
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.net),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS' WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTIBILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation web page at http://www.pglaf.org.
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Its 501(c)(3) letter is posted at
  http://pglaf.org/fundraising.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at
  809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887, email
  business@pglaf.org.  Email contact links and up to date contact
  information can be found at the Foundation's web site and official
  page at http://pglaf.org
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit http://pglaf.org
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including including checks, online payments and credit card
  donations.  To donate, please visit: http://pglaf.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart is the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For thirty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       http://www.gutenberg.net
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  