text: Afskriverens bemærkninger: Åbenlyse trykfejl er rettet i denne
  e-bog, men forfatterens stavning er i øvrigt bevaret, herunder
  varierende stavemåder som igjennem/igennem og offre/ofre. En enkelt
  rettelse noteret i slutningen af den trykte bog er indført i e-bogens
  tekst.
  
  
  
  
   J. L. USSING
  
   AF MIT LEVNED
  
   UDGIVET AF HANS SØNNER
  
   KJØBENHAVN OG KRISTIANIA
   GYLDENDALSKE BOGHANDEL
   NORDISK FORLAG
  
   MDCCCCVI
  
  
   FORLAGETS BOGTRYKKERI
  
   1906
  
  
  
  
  INDHOLD.
  
  
      I.  BARNDOM (1820-36).                               Side 1.
  
     II.  STUDENTERAAR (1836-44).                           "  23.
  
    III.  ARCHÆOLOGI OG UDENLANDSREISER (1844-47).          "  39.
  
     IV.  REVOLUTIONSAARET. -- FAMILIEFORHOLD.              "  81.
  
      V.  FORELÆSNINGSVIRKSOMHED. REISER.                   " 105.
  
     VI.  FORFATTERSKAB.                                    " 119.
  
    VII.  SKOLEVIRKSOMHED. PÆDAGOGIK. RETSKRIVNING.         " 126.
  
   VIII.  KOLLEGER OG VENNER.                               " 144.
  
     IX.  UNIVERSITETET.                                    " 157.
  
      X.  ELERS' KOLLEGIUM OG REGENTSEN.                    " 172.
  
     XI.  SKANDINAVISME.                                    " 189.
  
    XII.  POLITIK.                                          " 199.
  
   XIII.  BIBELREVISION.                                    " 208.
  
    XIV.  SLUTNING.                                         " 218.
  
          EFTERSKRIFT                                       " 231.
  
  
  
  
  I.
  
  BARNDOM.
  
  (1820-1836).
  
  
  Den Dag, da jeg fyldte mit 70. Aar, modtog jeg et Brev fra Johannes
  Fibiger, hvori der stod: "Nu skulde Du skrive Dit Levned, som Mynster
  siger man skal skynde sig at gøre, naar man har naaet de 70, og
  hvorom Goethe siger, at den, der gjør det, er det høfligste af alle
  Mennesker, medens den, der brænder sine Efterladenskaber, er den
  uhøfligste af alle." Jeg svarede ham, at jeg syntes ikke mit Liv var
  særlig mærkeligt, og om jeg end maaske nok kunde have oplevet Noget,
  som var værdt at fortælle, saa var min Hukommelse ikke stærk, og
  Dagbog havde jeg kun sjælden ført. Desuden syntes jeg, at saalænge
  jeg var i mit Embede, burde min Tid anvendes til videnskabelige
  Arbejder; der var endnu Adskilligt af den Art, jeg kunde ønske at
  udføre.
  
  Og dog -- der kommer ledige Timer, da det videnskabelige Arbejde maa
  hvile; saa kan jeg jo gjerne prøve paa at nedskrive, hvad jeg kan
  huske. Maaske det kan more mine Børn og Børnebørn at læse det, og
  maaske de kunne finde, at Et og Andet deraf kan egne sig til
  Offentliggjørelse. Men udgive de Noget, maa de gjøre det paa deres
  eget Ansvar; mit Raad og min Bøn er, at de hellere udgive for Lidt
  end for Meget, og skulde jeg komme til at give nogen falsk eller
  urigtig Fremstilling eller fælde nogen uretfærdig Dom om Nogen, da
  haaber jeg, at Sligt maa blive rettet eller udeladt. Goethes Paradox
  om Høfligheden kan jeg ikke gaa ind paa; jeg synes tværtimod det er
  uhøfligt at plage Folk med en lang og Intet sigende Tale.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jeg er født i Kjøbenhavn d. 10. April 1820; men min Slægt er fra
  Jylland. Som Provst J. Vahl har oplyst, kan jeg regne baade Hans
  Tavsen og Anders Sørensen Vedel iblandt mine Forfædre. Hans Tavsens
  Datterdatter, Mette Hansdatter Laugesøn var gift med A. S. Vedel, og
  deres Sønnesøns Datterdatter Ane Jensdatter Lauridsen blev i Aaret
  1704 gift med Niels Jensen, der efter sin Eiendom Ussinggaard antog
  Navnet Ussing, som hans Efterkommere have beholdt. Han havde været
  Landcommissarieskriver i Aarhus og Ribe Stifter, men levede nu som
  Eier af to store Gaarde S. V. for Horsens, Ussinggaard og
  Mæringgaard.
  
  I den tilhørende Sognekirke Korning har han efterladt sig et
  Monument, der paa samme Tid, som det skulde være en Prydelse for
  Kirken, ogsaa kunde være et Epitaphium for ham og hans Hustruer; thi
  han havde været to Gange gift, før han ægtede Ane Jensdatter. Det er
  en stor Chorskranke -- Indskriften kjender ikke dette Navn, men
  kalder det kun "dette mellem Choret og Kirken" -- med rige
  architektoniske Prydelser, større og mindre udskaarne Figurer,
  Malerier og Indskrifter. Den fyldte hele Chorbuen fra nederst til
  øverst. Under Gudstjenesten aabnedes de midterste Gitterdøre, forat
  Altret kunde blive helt synligt for Menigheden. Disse Chorskranker
  vare en Overlevering fra Katholicismens Tid; men som Prydelser
  beholdtes de endnu under den protestantiske Gudstjeneste, skjøndt de
  ikke blot vare unyttige, men i mindre Kirker endog paa Grund af
  deres Størrelse meget forstyrrende. De ere derfor ogsaa for det Meste
  forsvundne, hvor de have været, og da Chorskranken i Korning nu
  (1890) var temmelig forfalden og maatte restaureres, blev den tillige
  efter Præstens Ønske flyttet hen til Kirkens vestre Endevæg lige over
  for Altret, hvorved hele Kirkens Udseende har vundet en Del, og ogsaa
  Monumentet -- takket være Professor Magnus Petersens fortrinlige
  Restauration -- er kommet til at gjøre en smuk Virkning.
  
  Efter Indskrifttavlens Angivelse havde Niels Jensen Ussing med sin
  første Hustru 3 Sønner og 1 Datter, med sin anden 1 Søn, og med sin
  tredie 6 Sønner og 1 Datter. Ingen af Sønnerne har beholdt Faderens
  Eiendomme; de fleste af dem bleve Præster. Den ældste af dem alle var
  Præst i Løsning og Korning, den ældste af Ane Jensdatters Børn, Bagge
  Nielsen Ussing blev Præst i Lille Lyndby i Sjælland. Dennes ældste
  Søn, Niels var min Farfar; hans næstældste Søn, Henrich, bekendt som
  Forfatter til "Kirkeforfatningen i de danske Stater" (Kbhavn
  1786-1789), blev Fader til Generalprokurør, Konferentsraad Tage
  Algreen Ussing.
  
  Min Farfar har havt mere Lyst til verdslig end til geistlig
  Virksomhed. Han nedsatte sig i Ribe, hvor hans Faders to
  Tvillingbrødre beklædte anselige Stillinger, den ene som Præsident,
  den anden som Raadmand. Der blev han Hospitalsforstander, men drev
  samtidig forskjellige praktiske og industrielle Foretagender, f. Ex.
  en Tobaksfabrik, der dog aldrig vilde trives. Hans Hustru Johanne
  Lovise Bruun døde efter at have født sit 15de Barn. Et Skjærmbræt,
  som stod foran den Nyfødtes Vugge, faldt om, og Moderen døde af
  Forskrækkelse 1796. Min Fader var dengang 9 Aar gammel. Den store
  Børneflok fik for en stor Del Lov til at skjøtte sig selv, og jeg har
  hørt mange Fortællinger om deres frie Liv i Haven, paa Toften og paa
  Engen omkring Byen, paa Aaen i Baad og om Vinteren paa Skøiter; jeg
  har hørt besynderlige Historier om de Gale paa Hospitalet, som man
  efter Datidens Skik ikke brød sig om at holde særlig afspærrede. Min
  Fader har fortalt mig, at han engang som Dreng blev forstyrret i sin
  Søvn ved, at Matrassen under ham bevægede sig; det var et galt
  Fruentimmer, der havde faldet paa at lægge sig der. Der var ikke Raad
  til at anvende Synderligt paa Børnenes Opdragelse. De to ældste bleve
  holdte til Studeringerne; den ældste blev theologisk Kandidat og
  Præst i Uldum i Nærheden af Horsens († 1861); den anden blev Jurist
  og Faderens Efterfølger som Hospitalsforstander.
  
  Min Fader havde det Held efter en meget tarvelig Undervisning at
  blive antaget som Skriverdreng hos Stiftamtmanden. Denne, W. J. A.
  Moltke, der senere fik Grevetitel, fik den kjønne og raske Dreng
  kjær, og da han 1815 blev forflyttet til Sjælland, tog han ham med
  sig, og antog det unge Menneske, der imidlertid havde naaet at faa
  Dansk juridisk Examen, som sin Fuldmægtig. Et Par Aar senere tilbød
  Kong Frederik VI Moltke Embedet som Overpræsident i Kjøbenhavn.
  Moltke svarede, at han gjerne vilde modtage det, hvis H. M. vilde
  forunde ham en Naade endnu. Frederik VI foer op, som han pleiede, og
  udraabte: "Stiller De Betingelser?" Moltke fortsatte, at for at kunne
  udføre et betroet Embede til Kongens Tilfredshed maatte man være vis
  paa at have paalidelige Underordnede; særlig gjaldt dette om
  Kjøbenhavns Overformynderi, hvis store Kapitaler ikke turde betroes
  nogen uprøvet Mand. Han bad derfor om, at hans hidtilværende
  Fuldmægtig maatte blive Overformynderiets Kasserer og som saadan
  Kontorchef under Magistraten. Hans Begjæring blev bevilget, og min
  Fader fik i en Alder af 30 Aar det Embede, han vedblev at beklæde,
  saa længe det bestod. Ved Overformynderiets Omordning (efter Lov af
  4. Marts 1857) gik han af med Titel af Etatsraad. Han døde 13. April
  1866, 79 Aar gammel.
  
  Saasnart det omtalte Embede satte ham i Stand til at stifte et
  tarveligt Hjem, ægtede han en elskelig ung Pige, han i længere Tid
  havde været forlovet med, Esperance Tolerance Balle. Hun var to Aar
  yngre end han. Hendes Fader, en født Nordmand, havde været
  Borgemester i Ribe; han døde som Sorenskriver i Throndhjem. Mine
  Forældres Ægteskab blev velsignet med 5 Børn, alle Sønner. Den
  ældste, f. 4. Marts 1818, fik Navnet _Werner Jasper Andreas_ efter
  min Faders Velynder. Det var et ualmindelig hurtigt og skarpt Hoved;
  som Dreng var han langt forud for sin Alder; som Mand besad han et
  klart og forudseende Blik paa alle Forhold, som man maatte ønske,
  Andre havde været i Besiddelse af. Han blev Høiesteretsassessor,
  Direktør i Nationalbanken og kongevalgt Landsthingsmand. Han døde 2.
  December 1887. Den næstældste Søn, den der nedskriver dette, blev
  kaldet _Johan Louis_ efter sin Bedstemoder. Den tredie, _Carl_, f.
  14. April 1823, blev juridisk Kandidat og Fuldmægtig under
  Kjøbenhavns Magistrat; i Krigen 1848-49 gjorde han Tjeneste som
  Lieutenant og Capitain, og faldt i Slaget ved Fredericia 6. Juli
  1849. Den fjerde, _August_, f. 23. Febr. 1825, var Theolog. I 1848
  meldte han sig som Frivillig til Krigstjeneste; men efter at have
  deltaget med Hæder i Slaget ved Dybbøl 5. Juni, blev han syg og
  maatte forlade Hæren. Han døde som Provst og Sognepræst i Skjelskør
  d. 1. Marts 1897. Den yngste, _Vilhelm_, f. 18. Mai 1830, blev
  Assessor i Kriminalretten, men døde allerede 1. Juli 1871.
  
  Danmark var fattigt i den første Fjerdedel af det 19de Aarhundrede.
  Den nærværende Slægt vilde forbavses, hvis den kunde anstille
  Sammenligning imellem Nutiden og Datidens smaa og tarvelige Forhold.
  Embederne lønnedes kun smaat, og der maatte spares, naar man skulde
  opdrage 5 Sønner; men vort Hjem var dog net og hyggeligt, og vi
  savnede Intet; det Eneste, jeg klagede over, var, at Skomageren altid
  syede for smaa Støvler til mig, og jeg maatte nøjes med den Trøst, at
  de bleve nok større, naar jeg fik gaaet med dem. Større Velstand
  stiftede jeg Bekjendtskab med hos Slægtninge og Venner, som mine
  Forældre omgikkes, saasom Isenkræmmer, senere Jernstøber Heegaard,
  der dengang eiede en stor Have paa Nørrebro, Justitsraad Nyeland, der
  som Proviantsforvalter for Søetaten boede ved den nu opfyldte
  Tøihushavn, der hvor Generalstabens topographiske Afdeling nu er, og
  raadede over et udstrakt Terrain af Gaarde og Magazinbygninger, -- en
  uforlignelig Legeplads, -- samt en Have, der gik helt ned til Havnen,
  og Prokurator Borup, der pleiede at ligge paa Landet paa Vesterbro;
  en Gang laa de i Gæstgivergaarden Grønne Hest, der hvor nu Saxogade
  begynder; det kaldte man Land dengang.
  
  Jeg kom til Verden paa Vesterbro, skraas over for Skydebanen, men
  allerede 8 Dage efter flyttede mine Forældre til Hjørnet af
  Frederiksborggade og Nørrevold. Til dette Sted knytte sig mine
  tidligste Minder. Det var morsomt at se paa Vognfærdselen igennem
  Nørre-Port, og endnu mere at se paa alle Soldaterne, der stadig
  marscherede forbi til Øvelsen paa Fælleden, iførte røde Trøier med
  Rabatter af forskellig Farve for hvert Regiment, for ikke at tale om
  de fixe Livjægere og Studenterne med den høie Fjer i Chakoten, eller
  om det vældige Artilleri. Den lille Dreng holdt meget af at løbe over
  Gaden og sætte sig paa Afviserstenen ved Foden af Voldbakken, ved
  hvilken Lejlighed der ogsaa stundom kunde falde et Besøg af hos
  Soldaterne i Vagtstuen. Eller jeg kunde løbe over til det andet
  Gadehjørne, hvor den bredskuldrede Tømmermester Westergaard boede
  paa 1. Sal. Hans Datter Albertine, der senere blev gift med
  Overretsprokurator Alberti, var meget venlig imod mig; Sønnen N. L.
  Westergaard stiftede jeg først mange Aar senere, som Kollega,
  Bekjendtskab og inderligt Venskab med. Men den bedste Gjenbo var dog
  vist Pladskommandanten, der boede oven over Nørre-Port, Major
  Kathala, hvis elskværdige Familie min Broder og jeg i en lang Række
  Aar vedligeholdt Forbindelse med.
  
  Jeg var vel 6 eller 7 Aar gammel, da vi flyttede hen til Hjørnet af
  Teglgaardstræde og Volden. Her fandtes endnu Brandtomter, der laa
  ubebyggede siden 1807 og afgav fortræffelig Legeplads for Børn, og
  naar man var 10 Aar gammel og var pænt paaklædt, kunde man faa Lov
  til at spadsere paa den ligeoverfor liggende Vold, forudsat at man
  ikke gik det mindste udenfor de banede Veie; thi saa kom Skildvagten
  styrtende ud fra sit Skilderhus og truede med at slaa "den Satans
  Dreng" ihjel med Geværkolben. Ja fik man det Indfald, naar man gik
  hjem fra Skolen, at lægge Veien over Volden, var det lige saa galt;
  man havde jo Skolebøgerne under Armen, og "Ingen maatte bære Noget
  paa Volden".
  
  Min Fader var ikke nogen studerende Mand; sin Fritid anvendte han
  helst til at færdes i det Frie. Han var i sine yngre Dage ivrig
  Fisker og Jæger, og paa Fiskeriturene til Lersøen efter Aborrer,
  eller ud i Øresundet efter Hvidlinger, tog han af og til sine ældre
  Sønner med. Han gik lange Spadsereture med os og vi bleve vel
  bekendte med Kjøbenhavns Omegn; mange Gange fik jeg Skjænd, naar jeg
  knap kunde slæbe mig frem paa Hjemvejen fra Charlottenlund eller
  Dyrehaven. Engang gjorde han en 3 Dages Fodreise med os til
  Helsingør, Fredensborg og Frederiksborg; den staar uforglemmelig i
  min Erindring. Med Sølyst ved Emilies Kilde ophørte dengang
  Landstederne. Taarbæk var ligesom Skovshoved en ren Fiskerby;
  Skodsborg var Prinds Philipthals "Slot" og en ubetydelig Kro. Nord
  for Vedbæk Kro ophørte al Civilisation. Man vandrede i Sand op over
  Anklerne, og glædede sig over, at Marehalmen dog nogenlunde havde
  bundet Sandflugten. Kun Rungstedgaard og Rungsted Kro (det nuværende
  Rungstedlund) saa lidt smilende til os, og det mishandlede Sofienberg
  viste endnu, navnlig med Terrasserne foran Hovedbygningen, at det
  havde været et kongeligt Slot. Humlebæk tilbød atter en vederkvægende
  Hvileplads, og saa var der jo kun 1½ Mil tilbage, inden Helsingørs
  "Stengade" kunde afløse Strandveiens Sand. Alt dette var interessant;
  men den næste Dag bragte de store Vidundere, det smukke Slot
  Fredensborg, og den henrivende Udsigt over Esrom Sø fra Krohaven der,
  og saa det imponerende Syn, naar man efter den lange Vandring
  igjennem Skoven, pludselig ser det stolte Frederiksborg reise sig i
  hele sin Majestæt og speile sig i den stille Sø; endelig Solnedgangen
  fra Jægerbakken, hvor Slottets Herlighed udfoldede sig endnu
  fuldstændigere. Jeg var vel 10 Aar gammel, da jeg foretog denne min
  første Reise; jeg skrev strax, da jeg kom hjem, en Reisebeskrivelse;
  men siden jeg skrev den, har jeg ikke set noget til den.
  
  Min første Undervisning modtog jeg i Hjemmet af mine Forældre selv.
  Otte Aar gammel blev jeg sat i Skole hos _C. Visby_, dengang Præst
  ved Domhuskapellet (ɔ: Fængselspræst), som havde en lille Skole paa
  Vandkunsten, vel omtrent 30 Drenge imellem 8 og 15 Aar, fordelte paa
  2 Klasser. Et nyt Liv aabnede sig her for mig ved Omgang med
  Kameraterne, og skjøndt jeg kun blev to Aar i denne Skole, og vi
  derefter skiltes og gik hver sine Veie, er der dog Adskillige, som
  endnu staa lyslevende for mig. Nærmest sluttede jeg mig til _Aldo
  Güntelberg_, Søn af den som Digter og Theateroversætter ikke
  ubekjendte Carl Güntelberg, en livlig Dreng, der kunde finde paa
  mange morsomme Ting, og som jeg ogsaa efter Skolens Ophør endnu i et
  Par Aar omgikkes. Saa skiltes vi -- vi gik hver i sin Skole og boede
  hver i sin Ende af Byen -- indtil der 20 Aar senere skulde knyttes et
  engere Baand imellem os. Han gik senere frivillig med i Krigen og
  udmærkede sig særlig under Frederiksstads Beleiring. Han døde som
  Stabsintendant 13. Mai 1891.
  
  Om Skolen selv kan jeg ikke fortælle meget. Visby var meget venlig
  imod mig, især uden for Skoletiden; paa Skolen selv holdt han streng
  Justits. Jeg husker engang, jeg havde faaet en daarlig Charakter i
  Dansk Stil. Læreren (Mathematikeren Fallesen) bebreidede mig, at jeg
  havde skrevet et lille F efter et Punktum; dette var ikke Tilfældet,
  men jeg havde givet F'et en noget ualmindelig Form, saaledes som jeg
  af og til saa min Fader skrive det. Da jeg bemærkede dette, fik jeg
  kun det Svar: "Sludder!" og Charakteren blev daarligere endnu, end
  den ellers var bleven. Da Skolebestyreren saa Charakterbogen, skulde
  jeg jo have en alvorlig Irettesættelse. Jeg begyndte at forklare, "at
  Hr. Fallesen troede, jeg havde skrevet et lille F; jeg havde nok
  sagt, at jeg mente et stort, men saa sagde han" -- længere kom jeg
  ikke; saa fik jeg et alvorligt Ørefigen ledsaget af de Ord: "Tør Du
  sige _han_, naar Du taler om Din Lærer?"
  
  I Foraaret 1830 blev Visby Præst paa Christianshavn. Skolen blev
  opløst, og Drengene fordeltes i forskjellige Skoler. Jeg skulde i
  Metropolitanskolen, hvor min ældre Broder gik. Men Fader ønskede, jeg
  skulde optages i 2den Klasse, hvorved jeg, som ingen Latin kunde,
  vilde komme sammen med Drenge, der allerede havde læst i et Aar.
  Dette skulde indhentes i Løbet af et Par Maaneder. Pastor Gad,
  dengang Kapellan ved Trinitatis Kirke, senere Biskop i Fyen, paatog
  sig at læse Latin med mig, naar jeg vilde læse sammen med en anden, 3
  Aar ældre Dreng, der gik i øverste Klasse hos Visby, og som nu skulde
  ind i Borgerdydskolen i en højere Klasse. Det var Gustav Broch, den
  senere saa bekjendte Høiesteretsadvokat, en Dreng, jeg holdt meget
  af; men han var som et voxent Menneske i Sammenligning med mig.
  Præsten læste nogle faa Timer med mig alene, men derefter læste Broch
  og jeg sammen; vi læste Sallusts Catilina. At lade to saa uensartede
  Elever følges ad, vilde i vore Dage betragtes som en ren Umulighed,
  og jeg græd ogsaa mange modige Taarer, fordi jeg ikke kunde følge
  med; men det skulde jo gjøres, og da Tiden kom, bestod jeg
  Optagelsesprøven til 2. Klasse i Metropolitanskolen.
  
  Med Ærbødighed traadte jeg ind i den nye Skole med de store, lyse
  Lokaler; thi dengang talte den endnu kun det Elevantal, hvorpaa den
  fra først var beregnet, høist 100, medens man nu har maattet skaffe
  Plads til henimod det tredobbelte. I de 6 Aar, jeg tilbragte der, gik
  der næppe nogen Dag uden jeg glædede mig over Bygningen, om det end
  væsentlig var Kameraterne, der gjorde mig Stedet saa overordentlig
  kjært. Metropolitanskolen kunde dengang ikke kaldes nogen
  Mønster-Skole; kun faa af Lærerne vare virkelig gode, flere under det
  Middelmaadige. Hvad vi lærte, maatte vi for Størsteparten lære os
  selv, og dette ikke saa meget til de daglige Undervisningstimer som
  til de hyppige Examiner; thi der holdtes Examen hvert Fjerdingaar.
  Resultatet var imidlertid ikke ugunstigt. Metropolitanskolens
  Disciple bestode med Hæder Examen artium og bleve i Regelen senere
  dygtige Embedsmænd.
  
  Hvad der holdt det Hele sammen, var Rektorens eiendommelige
  Personlighed. _Niels Lang Nissen_ var en smuk, hvidhaaret Mand, der
  bevægede sig langsomt med en imponerende Holdning, som Alle
  uvilkaarlig bøjede sig for. Han var vel ikke egentlig nogen Børneven;
  de mindre Disciple gav han sig slet ikke af med, og selv Disciplene i
  øverste Klasse, som han udmærkede ved at tiltale med De istedetfor
  Du, holdt han altid i Afstand fra sig. Dog kunde han paa ingen Maade
  finde sig i, at Nogen var bange for ham; hans Elever burde være modne
  Ynglinge, der frit kunde udtale deres Tanker, selvfølgelig i en
  beskeden Form. Han var ikke nogen Videnskabsmand; i hans senere Aar
  studerede han vistnok aldrig. Disciplene i øverste Klasse, hvor han
  læste Latin, greb ham ofte i slemme Feiltagelser; hvis de lærte
  Noget, lærte de det ikke af ham, men ved Selvstudium, og vilde man
  lære at skrive Latinsk Stil, maatte man søge privat Undervisning hos
  Overlærer Borgen. Aandrig var han heller ikke; han var en Rationalist
  fra det 18. Aarhundrede, og naar han læste det nye Testamente med os,
  bleve Miraklerne forklarede paa den flovest mulige Maade. Engang
  under Læsningen af Matth. 14. spurgte han en Discipel om, hvordan det
  kunde gaa til, at Christus kunde bespise 5000 Mand med 5 Brød og 2
  smaa Fisk. Disciplen, som kjendte sin Rektor, svarede: "Det maa vist
  være en Skrivefejl; der skulde vistnok staa, at 5 Mand bespistes med
  5000 Brød." "Ja" svarede Rektoren, "det kan jo være; men var det ikke
  lovlig meget, 5000 Brød til 5 Mennesker?" Saa havde Disciplen Spillet
  vundet; han kunde svare: "Ja men der blev ogsaa 12 Kurve tilovers,"
  og Rektoren var tilfreds. Hvad der udmærkede ham, var især denne
  Værdighed, under hvis Scepter Skolens Orden overholdtes uden mindste
  Besvær. Han var ikke, som Borgerdydens Bestyrer, den energiske M.
  Nielsen, altid rede til at give et Ørefigen; han rørte aldrig en
  Dreng; enkelte alvorlige Forbrydelser bleve straffede med Riis af
  Custos, d. e. Skolens Portner, hvorpaa i Almindelighed fulgte
  Udvisning af Skolen. Engang havde en Dreng gjort sig skyldig i en
  Forseelse, som man fandt burde straffes paa en saadan Maade; men
  Rektor var af en anden Mening; Drengen fik en ringere Straf, og blev
  i Skolen. Der blev klaget derover, og Kongen nedsatte en Kommission
  til at undersøge Rektorens Forhold. Strax gik Nissen op til Frederik
  VI, og bad om sin Afsked, "da han ikke længere besad sin Konges
  Tillid." Kongen søgte at forestille ham, at man kun vilde give ham
  Leilighed til at retfærdiggøre sig, og at saa snart dette var sket i
  det første Møde, kunde Kommissionen opløse sig; men Nissen var
  ubøielig: "Den Kommission maa slet ikke træde sammen. Sker det, har
  min Autoritet lidt et Skaar." Og Kommissionen fik Kontraordre, og
  traadte ikke sammen.
  
  Af de øvrige Lærere skal jeg kun omtale _Bonaparte Borgen_, der
  senere blev Skolens Rektor. Han var dengang Overlærer og læste Græsk
  og tildels Latin i de 4 øverste Klasser. Det var en elskværdig og
  fint dannet Personlighed, en grundig Filolog og en samvittighedsfuld
  Lærer. Som Lærer i Mellemklasserne besad han ikke ganske den Energi,
  der kræves til at faa Alle med, og hans nervøse Hidsighed erstattede
  daarlig det Manglende; men i øverste Klasse blev han ved sin klare
  Fremstillingsgave en udmærket Lærer. Han skrev en smuk dansk Stil, og
  blev derfor ogsaa en fortrinlig Lærer i Latinsk Stil; thi den, der
  ikke kan skrive sit eget Modersmaal skjønt, kan heller aldrig lære at
  skrive noget andet Sprog anstændigt, og omvendt turde Bestræbelsen
  for at skrive en smuk latinsk Stil være en bedre Lærer i dansk Stil,
  end nogen som helst Dansk Stillære eller Haandbog i Rhetorik. Det var
  en af vore største Fornøjelser, naar Borgen engang imellem lod sig
  overtale til at give Ferie i en Time, og i Stedet for græsk
  Undervisning oplæste Noget af Oehlenschlägers Tragedier. Han havde et
  mesterligt Foredrag, og mange Aar senere, da hans Elever engang holdt
  en Fest for ham, mindedes ogsaa disse Oplæsninger af flere af
  Deltagerne, blandt Andre af Skuespiller Chr. Mantzius, der hyldede
  ham som sin første og egentlige Lærer i Deklamation.
  
  Men ved Siden af Lærerne er der en anden Faktor i Skolelivet, som
  har endnu større Indflydelse paa Charakterens Udvikling,
  _Kameraterne_. Allerede inden jeg betraadte Skolens Tærskel, havde
  jeg Venner dér i min ældre Broders Klassekamerater, der for det Meste
  vare tre Aar ældre end jeg. To af dem erhvervede sig hele Skolens
  Beundring ved deres Viser til Rektors Fødselsdag, til Rusgildet
  o. s. v. Den ene, _Troels Smith_, døde 1880 som Præst i Skjelskør;
  den anden var _Edvard Lembcke_, en stille, varmhjertet Personlighed,
  med hvem jeg kom i nærmere Forbindelse end med Nogen af de andre. Han
  blev theologisk Kandidat, men efter at han havde taget Examen, fik
  han Lyst til at ofre sig til Skolen og forberedte sig til filologisk
  Examen. Det faldt i min Lod som ganske ung Professor at skulle
  examinere min ældre Ven og Skolekamerat og at give ham det hædrende
  Vidnesbyrd, som jeg syntes, jeg snarere burde have modtaget af ham.
  Hans senere Virksomhed som Conrector ved Haderslev Skole er
  tilstrækkelig bekjendt, og hans Sang om Modersmaalet er paa alle
  Danskes Læber. Efter Sønderjyllands Tab fulgte han med sine Kolleger
  til Kjøbenhavn, hvor "Haderslev Skoles Lærere" oprettede en
  Privatskole, som blomstrede en Del Aar. Samtidig indlagde han sig en
  stor Fortjeneste af den danske Litteratur ved sin fortræffelige
  Oversættelse af Shakespeare. Paa sine gamle Dage hjemsøgtes han af
  Familiesorger. Han mistede sin Hustru, og nogle Aar senere ogsaa sin
  yngste Søn, en elskværdig ung Mand, der var filologisk Kandidat, og
  havde skrevet en morsom Studenterkomedie. Sine sidste Aar henlevede
  han paa Fasangaarden i Frederiksberg Have, hvor Oehlenschläger i sin
  Tid havde boet. Hans Tanker vare for det Meste hos hans afdøde Kjære,
  som han længtes efter at møde. Han døde 20. Marts 1897.
  
  Metropolitanskolens anden Klasse, hvori jeg kom ind, var toaarig.
  De to Afdelinger, A og B, havde Lokale og Undervisningstimer
  tilfælles. De Store i A saa naturligvis ned paa de Smaa i B; men i
  Frikvartererne paa Legepladsen kunde Forskjellen undertiden udjævnes.
  I 1830 og 31, da hele Europa ængstelig betragtede Polakkernes
  Opstand, blev ogsaa Skolen delt imellem Polakker og Russere, og der
  leveredes Batailler paa Legepladsen. Det var Rytterkampe; de Smaa sad
  til Hest paa Ryggen af de Store. Jeg var Polak, og havde faaet en
  prægtig graa Skimmel, den senere Overretsprokurator Herforth.
  
  Mine rigtige Klassekamerater havde jeg selvfølgelig endnu mere Glæde
  af; vi vare alle gode Venner. At de ikke alle vare lige meget værd,
  maatte først Tiden lære mig. De to, der i Skolens 1ste Klasse havde
  indtaget de øverste Pladser, endte sørgelig. Den ene, en godmodig,
  tyk Dreng, vedblev bestandig at gjøre sig til af sine Kræfter; han
  omkom ved at blive kvalt i et Brydetag med en Slagtersvend. Den anden
  kom i Forbedringshuset. Af de Øvrige have de Allerfleste levet et
  regelmæssigt Liv og hver efter sine Evner gjort Fyldest paa sin Plads
  i Samfundet. Iblandt dem maa jeg først og fremmest nævne _Bruun Juul
  Fog_, den senere bekjendte Sjællands Biskop. Det var en lang,
  lyshaaret Dreng med en eiendommelig Stemme, som ikke behagede. Skolen
  kaldte ham doven, ikke fordi han manglede aandelig Interesse, men
  fordi han fandt denne mere tilfredsstillet ved, hvad han selv læste i
  Hjemmet end ved Skolens Lectier. Han var som Følge deraf mere moden
  end vi andre. Jeg holdt fra først af meget af ham. I en af de
  følgende Klasser blev han siddende, og han blev først Student Aaret
  efter mig; men derfor skiltes vi ikke. I Skolen, i Studenteraarene,
  og endnu mere efter at han var bleven Præst og Biskop, have fælles
  Interesser, Lighed i Anskuelser forenet os i hjertelig Fortrolighed.
  Som Prædikant dannede han sig nærmest efter Mynster, og Aandens Magt
  var saa stor, at der i Aarenes Løb selv fremkom en ydre Lighed
  imellem dem, hvorom man tidligere aldrig skulde have drømt. Fog har
  med Sandhed kunnet sige: "Nihil humani a me alienum puto", og de
  Kundskaber, han indhentede allevegne fra, forstod han strax at
  bearbeide og omsætte i den Mønt, han skulde bruge. Derfor blev hans
  Samtale saa fængslende og lærerig, og hans Prædiken besad ved Siden
  af den dybe christelige Følelse ogsaa den Evne altid at fremhæve nye
  Synspunkter og anslaa nye Strenge, saa at han som geistlig Taler maa
  regnes til de store Mestere. Han døde den 27. Febr. 1896.
  
  Da jeg kom op i 3. Klasse, 12½ Aar gammel, oprandt et nyt Liv for
  mig. Der kom to nye Drenge ind, som bleve mine stadige Sidekamerater
  -- vi tre indtog skiftevis de tre øverste Pladser -- og mine stadige
  Omgangsvenner ogsaa udenfor Skolen. Den ene, _Theodor Borries_, var
  Søn af en Grosserer i Kjøbenhavn. Hans Moder var en af de elskeligste
  Kvinder, jeg har kjendt. Hans ældre Broder, Gustav, saa jeg kun lidet
  til; de 2 yngre vare de sødeste Drenge, man kunde tænke sig. Den ene
  af dem blev Landmand; den yngste, Carl, kom senere som Filolog i
  Discipelforhold til mig. Han blev Lærer ved Slesvig Domskole, men en
  tidlig Død afbrød hans lovende Bane d. 22. Aug. 1852. Theodor forlod
  Studeringerne, saasnart han var bleven Student. Han blev Handelsmand,
  bosatte sig i Newcastle og blev dansk Viceconsul der. Paa sine ældre
  Dage trak han sig tilbage fra den travle Handelsvirksomhed. Han
  opslog sin Bolig i London, men hans Tanker vare nok saa ofte i
  Danmark som i England. Han døde den 13. Februar 1897.
  
  Den anden var _Ludvig Mynster_, den yngste Søn af daværende
  Confessionarius, snart efter Sjællands Biskop, J. P. Mynster. Det var
  en brunøiet Dreng, hvis mørke Haar krøllede over Panden og i Nakken.
  Ansigtets livlige, aandfulde Udtryk indtog Alle, og hans glimrende
  Evner syntes at spaa en stor Fremtid. Han blev min nærmeste og
  fortroligste Ven; i en Række af Aar havde Ingen af os nogen Tanke
  eller Følelse, uden vi delte den med hinanden. Ikke liden Betydning
  for mig fik ogsaa den elskværdige Familie, jeg derved fik Adgang til.
  Naar der engang imellem var stort Selskab hos Biskoppen, følte jeg
  mig rigtignok tilovers og var ulykkelig, men naar Familien var ene
  eller næsten ene, hvor var der da hyggeligt! Og naar saa Husfaderen
  kom ind, alvorlig og værdig, men med et venligt og velvilligt Smil
  paa Læberne og i Øiet, saa følte jeg mig æret ved at være sammen med
  den Mand, til hvem jeg saa op med saa stor Ærbødighed, og hvis
  Prædikener gjorde Søndagene til sande Festdage for mig. Hans Samtale
  ved Bordet var jævn og fordringsløs; engang imellem kom en let Ironi
  frem, og, naar det dreiede sig om kirkelige eller politiske
  Modstandere, kunde han være overordentlig skarp. Han var altid rolig
  og ens; jeg har aldrig set ham upasselig. Han plejede at sige: "Man
  bliver ikke syg, naar man ikke vil være det." Da han blev nødt til at
  gaa til Sengs, var ogsaa hans Liv udrundet; hans sidste og eneste
  Sygeleie varede kun to Døgn. Efter sin Død (30. Jan. 1854) er han
  ikke altid bleven erindret efter Fortjeneste; men en Stormand som han
  staar urokkelig i Tidens Malstrøm. Et mærkeligt Bevis herpaa er H.
  Schwanenflügels Skildring af ham, 1900.
  
  Ludvig Mynster var kun tre Uger ældre end jeg, men han var i flere
  Henseender mere udviklet. Han havde levet under store Forhold og
  under den rigeste aandelige Paavirkning ikke blot i sit eget Hjem,
  men ogsaa i Oehlenschlägers Hus; Oehlenschläger boede i Stueetagen i
  Bispegaarden, og baade Forældrene og Børnene omgikkes stadig. Han
  var godt hjemme i sin Faders store Bibliothek, og havde allerede som
  12 Aars Dreng en betydelig æsthetisk Læsning. Jeg maatte nu se at
  følge med; thi Poesi og Æsthetik var vor Hovedinteresse. Med
  _Oehlenschläger_ gik det let nok; han var Gjenstand for vor største
  Beundring. I 3. Klasse A stiftedes der et Deklamationsselskab,
  hvori hele Klassen deltog. Vi oplæste Oehlenschlägers Tragedier
  med Rollerne fordelte imellem os. Det var en god Øvelse, men
  Kunstnydelsen var meget betinget; thi de fleste Præstationer vare
  lidet heldige, og Enhver nød egentlig kun sin egen Rolle. Mindre let
  gik det med den tyske Litteratur; men efterhaanden bødede Øvelsen paa
  den mangelfulde Sprogundervisning, jeg havde modtaget. _Schiller_
  beundrede jeg ligesom Oehlenschläger; men naar man paastod, at
  _Goethe_ var en endnu større Digter, saa vovede jeg vel ikke at
  modsige det, men jeg kunde ikke forstaa det. Werthers Leiden virkede
  kun uhyggeligt og frastødende paa mig, og Wilhelm Meister, som jeg
  samvittighedsfuldt gjennemlæste, kjedede mig. Jeg havde ikke den
  stærke dramaturgiske Interesse som min Ven, Personerne interesserede
  mig kun lidet, og Betragtningerne gave mig ikke synderligt Udbytte.
  Jeg sagde det ikke dengang til noget Menneske; jeg tænkte, Feilen laa
  hos mig selv; men da jeg senere i en ældre Alder paa ny læste Bogen,
  saa jeg, den havde ikke blot disse, men mange flere Mangler. Hermann
  og Dorothea forekom mig at staa tilbage for Voss' Luise. Selv
  Tragedierne gjorde ikke det Indtryk paa mig som Schillers. Med
  _Shakespeare_ derimod var det en anden Sag. Skjøndt en stor Del af
  Stykkerne kun vare mig tilgængelige i Schlegels tunge tyske
  Oversættelse, greb de mig dog med uimodstaaelig Kraft, og det ikke
  blot Tragedierne, som Macbeth, Kong Lear og Julius Cæsar, men ogsaa
  Lystspillene; jeg var nær ved at være lige saa forelsket i Imogen og
  Viola som Ludvig Mynster.
  
  Men _Theatret_ ydede os dog Høidepunktet af æsthetisk Nydelse. L.
  Mynster kom der i det Mindste en Gang om Ugen; jeg maatte nøjes med
  sjældnere Besøg. Det tragiske Skuespil stod høit i de Dage. Ryges
  Kæmpeskikkelse og Fru Nielsens beaandede Fremstillinger, hvor Intet
  syntes Kunst, men Alt Natur, og Sjælens inderste Rørelser traadte
  frem med en Sandhed, saa at enhver følende Tilskuer selv maatte
  gjennemleve dem, staa uforglemmelige i min Erindring. Og hvor høit
  stod ikke Komedien og Vaudevillen! Hvem har ikke hørt om Frydendahl,
  Rosenkilde, Fru Heiberg, Phister og mange Andre? Særlig vil jeg nævne
  hende, som vi længst have havt den Glæde at se paa Skuepladsen, Fru
  Phister. I vore sidste Skoleaar kom hun, som Jomfru Petersen, til
  Theatret. Smuk var hun og livlig, og der viste sig strax et
  fremragende Talent. L. Mynster blev aldeles bedaaret af hende. Det er
  næppe nogen stor Indiscretion, naar jeg nu, efter over et halvt
  Aarhundredes Forløb, fortæller, at han var forelsket i hende saa
  stærkt som en 15-16aarig Yngling kan blive det. Det var hans første
  og, jeg tror ogsaa at turde sige, hans eneste Kjærlighed.
  
  Vi indskrænkede os imidlertid ikke til at nyde Andres Digte; vi vilde
  ogsaa selv være Digtere, eller dog forberede os til at blive det. Det
  var i Skolens øverste Klasses nederste Afdeling (IV B, som det
  dengang hed), at vor Produktivitet begyndte, og den tiltog og blev,
  saa at sige, sat i System, da en Trediemand sluttede sig til os, der,
  om han end ikke havde samme Iver og Frugtbarhed som vi andre, til
  Gjengjæld besad større Modenhed. Det var _Andreas Peter Lunddahl_,
  som var Dux i IV A, medens vi andre gik i IV B. Han var et Aar ældre
  end vi; men hans Klassekamerater stode saa langt under ham i
  Dygtighed og aandelig Interesse, at han søgte sin Tilfredsstillelse
  hos Andre, selv om de vare yngre. Vi tre sluttede et trofast Venskab,
  som kun Døden kunde afbryde. Lunddahl, Mynster og jeg stiftede den 2.
  Mai 1835 en Forening, som vi kaldte _Lyra_. Vi skulde samles, jeg
  tror, hver 14. Dag skiftevis hos hinanden og oplæse vore Arbeider.
  Lunddahl indskrænkede sig til mindre Digte og smaa æsthetiske
  Afhandlinger; vi Andre vare mere frugtbare. Jeg skrev saaledes
  blandt andet en Tragedie i 5 Akter, som hed "Brutus og hans Sønner"
  og en dramatisk Idyl "Møllen paa Volden". Heldigvis ere hverken de
  eller Noget af, hvad jeg dengang førte i Pennen, bevaret; jeg vilde
  vist undse mig ved at læse det nu. Jeg tør heller ikke sige, at det
  dengang blev modtaget med mere end kjølig Anerkjendelse af mine to
  Venner. I Mynster derimod saa vi, og næppe med Urette, et virkeligt
  Digtertalent. En Tragedie, han havde skrevet, Hermion, fandt vi
  særlig skjøn, og vi syntes, den fortjente at udgives. Men dertil
  maatte han først have sin Faders Samtykke. Med Frygt og Bæven
  leverede han ham Manuskriptet, og to Dage tilbragtes i ængstelig
  Forventning; saa fik han det tilbage med det velbekjendte faderlige
  Smil og den Bemærkning, at det var meget kjønt, men det egnede sig
  ikke til Udgivelse; der tilføjedes ikke engang en Opfordring til at
  fortsætte de poetiske Forsøg. Det var en alvorlig Skuffelse, men den
  blev snart glemt.
  
  Det interessanteste Minde, jeg har tilbage fra Lyra, er vor
  Slutningsfest, en tre Dages Reise i de smukke Pintsedage i 1837. Den
  gik til Frederikssund, Jægerspris og Frederiksværk, hvor jeg første
  Gang saa Maleren Lundby, som siden blev en af mine bedste Venner.
  Derfra gik vi til Tisvilde. Igjennem den ensomme, forblæste og
  dengang endnu vantrevne Skov, hvor vi, da det begyndte at mørknes,
  vare bange for at fare vild, naaede vi endelig, over en Time efter
  Solnedgang, Landsbyen, hvor Alt var gaaet til Hvile, og vi maatte
  banke Folk op for at se at faa Nattely; thi der var ingen Kro paa
  Stedet. Langt om længe fik vi en Mand vækket, som viste os en
  Bondegaard, hvor vi nok kunde blive modtagne. Der fik vi anvist en
  Stue med en Seng. Denne var bestemt til to, men vi vare tre. Jeg fik
  Hæderspladsen i Midten, og over os fik vi en meget tyk Dyne. Det var
  drøit; men trætte, som vi vare af den lange Dagmarsch, faldt vi dog
  i Søvn. Den næste Morgen besøgte vi Helene Kilde og Grav. Denne
  ligger paa en nøgen Mark, som Vinden stryger hen over; det er vistnok
  det sørgeligste Kursted, der findes i Verden. Saa gik vi til Esrom,
  og over Fredensborg hjem.
  
  Lunddahl var et sjælden begavet Menneske baade fra Intelligentsens og
  fra Characterens Side. Han besad den største Lethed i Opfattelsen af
  Alt, hvad der mødte ham, baade i den synlige og den usynlige Verden,
  og et fint og sikkert Øie for hvad der var ægte saavel i Kunsten og
  Videnskaben som i Livet; men produktiv var han ikke. Han havde stærk
  Sans for det Komiske og kunde let faa sine Omgivelser til at le. Han
  var i høi Grad musikalsk, og hans Domme om Billedkunstens Arbeider
  vare lige saa paalidelige som om Poesiens. Ved Siden af varm Følelse
  for det Udmærkede og det, hvori Geniets Glimt viste sig, anerkendte
  han ogsaa det, som han mindre sympathiserede med, ligesom han
  overhovedet var en mildt dømmende Mand. Han besad en uforstyrrelig
  Bon sens og Ligevægt i Sindet. Naar jeg dristig paastod: "Man kan
  hvad man vil", svarede han ganske tørt: "Ja, naar man vil, hvad man
  kan". Naar Martensen sagde, at det Første, der krævedes af Filosofen,
  var ubetinget Resignation, svarede han: "Nei Tak; maa jeg bede om en
  Smule Lykke." Fremfor Alt havde han et varmt og trofast Hjerte. Vare
  hans Venner mistrøstige og fortvivlede, mødte han dem ikke med
  Bebreidelser eller trivielle Formaninger, men med Mildhed, og fandt
  ikke sjælden det forløsende Ord, der behøvedes. Jeg husker engang, at
  jeg i en tung Anfægtelses Stund betroede mig til ham. Han hørte
  roligt paa mig, og da jeg var færdig, sagde han blot: "Du befinder
  Dig i en unaadig Tilstand." Han havde Ret. Guds Naade var vegen
  fra mig; det var den, jeg skulde søge; med dette ene Ord havde
  han vist mig Veien. Han blev Theolog, Adjunkt, Skolebestyrer,
  Seminarieforstander i Ranum, Præst først i Stubbekjøbing, saa i
  Tølløse. Han var en ægte christelig Præst med klart Blik baade paa de
  evige Sandheder og paa, hvad der bevæger sig i Menneskenes Sjæle. I
  flere Aar havde en Halssygdom hindret ham i den fulde Brug af hans
  Stemme, og tilsidst nødte den ham til at tage sin Afsked. I 1893
  flyttede han til Kjøbenhavn, men det forundtes os kun at leve to Aar
  sammen der; han døde 17. Nov. 1895.
  
  I 1836 bleve Ludvig Mynster og jeg Studenter. Da Rusaaret var forbi,
  begyndte han at studere Theologi og jeg Filologi. Vistnok vare vore
  Interesser endnu de samme; ikke blot Æsthetik og Filosofi, men ogsaa
  tildels Theologi havde vi endnu tilfælles; men Adskillelsen var der
  dog. Med stigende Bekymring saa jeg, at jeg ikke mere var for ham,
  hvad jeg havde været, og at vor Omgang, skjøndt den aldrig blev
  afbrudt, dog maatte indskrænkes. Efterhaanden indfandt der sig et
  trykkende Tungsind hos ham; hans Mod var brudt, og det var med stor
  Overvindelse, at han indstillede sig til theologisk Examen. Han fik
  Charakteren Admodum laudabilis; men dette gjorde ikke stor
  Forandring. En Udenlandsreise syntes at maatte kunne hjælpe. I
  Efteraaret 1845 mødtes vi i Napoli, og tilbragte nu et Par Maaneder
  sammen i fælles Nydelser og i den gamle Fortrolighed. Efter hans
  Hjemkomst indfandt den forrige Tungsindighed sig atter, og hans
  Forstand omtaagedes. Han kom sig igjen, men blev aldrig mere den
  freidige Yngling, han havde været[1]; fra nu af hvilede der en tung
  Skygge over hans Liv, og han trak sig tilbage fra Verden. I de senere
  Aar, da ikke blot Studier og Forretninger, men ogsaa Familielivet
  lagde Beslag paa min Tid, kunde der gaa Uger, maaske endog Maaneder,
  hvori vi ikke saa hinanden; men glade vare vi altid ved at træffes og
  ligesom i gamle Dage meddele hinanden vore æsthetiske Betragtninger
  og føle os som gamle Venner. Hans Helbred var svagt. Paa sit ensomme
  Kammer syslede han stadig med Litteratur og Æsthetik. Af poetiske
  Arbeider har han Intet udgivet, og vistnok heller Intet skrevet i den
  senere Tid, undtagen "En Lærerinde" (1864), et Skuespil i to Akter,
  der dog snarere maa kaldes en Novelle i dramatisk Form end et
  virkeligt Drama. En enkelt Gang, naar Leiligheden opfordrede dertil,
  kunde han ogsaa sende sine Venner en, altid vellykket, Sang. Ellers
  var hans Forfatterskab litterærhistorisk og æsthetisk. Han udgav 1860
  "Breve fra og til J. P. Mynster", 1866 "Breve til og fra Sibbern";
  fremdeles "Bidrag til Litteratur og Æsthetik" (1871), "Nogle Blade af
  J. P. Mynsters Liv" (1875), "Mindeblade om Oehlenschläger" (1879),
  "Meddelelser om Fr. Münter og Frederikke Münters Ungdom" (1883), og
  ganske kort før sin Død "Har S. Kierkegaard fremstillet de
  christelige Idealer? -- Er dette Sandhed?" Hans stille litterære
  Virksomhed blev belønnet med Professortitlen, et ringe Vederlag for,
  hvad hans straalende Barndom og Ungdom lovede. Hans Helbred havde i
  mange Aar været slet, og Kræfterne tog stadig af. I December 1883
  forlod han denne Verden og fik den Ro, han havde længtes efter. Endnu
  paa Dødsleiet vidnede det blege Ansigt om, at det var en ædel Sjæl,
  der havde boet deri.
  
   [1] Og som han er skildret f. Ex. i Thriges Ungdomserindringer,
   Museum 1891, S. 114 f.
  
  
  
  
  II.
  
  STUDENTERAAR.
  
  (1836-1844).
  
  
  Jeg blev Student 1836. Det første Universitetsaar, Rusaaret, var
  dengang bestemt til at skulle være en, visselig høist nødvendig
  Fortsættelse og Udvidelse af Skolens encyklopædiske Undervisning. Det
  afsluttedes ved _Anden Examen_, der toges i to Afdelinger; den ene, i
  April, var væsentlig filologisk og historisk, den anden, i Oktober,
  filosofisk og fysisk. Man afskaffede den i 1871, fordi man fandt, at
  Studenterne bestilte for lidt, og mente, at de vilde lære mere, naar
  denne Fortsættelse blev henlagt til Skolen, og Skoletiden forlænget
  et Aar. Man tænkte ikke paa, at det selvstyrende Folk ikke vilde
  finde sig i, at Sønnerne gik et Aar længere i Skole end tidligere;
  det tillagte Skoleaar maatte atter afskaffes, og der kom intet
  Vederlag; men man begyndte paa den endeløse Række af pædagogiske
  Experimenter, som endnu florerer. At mange Studenter i Rusaaret
  hellere vilde more sig end studere, kan naturligvis ikke nægtes, og
  det vil vel altid være saa; men for Mange, og deriblandt for mig, har
  dette Aar været lærerigt og frugtbringende.
  
  Der var rigtignok stor Forskjel paa Professorerne. _Velschows_
  historiske Forelæsninger vare et temmelig tørt Diktat. _Ramus'_
  Mathematik var vanskelig at følge med for den, der i Skolen ikke var
  kommen videre end jeg; men Noget hængte der dog ved. Jeg var meget
  bange, da jeg kom op til Examensbordet; jeg syntes, jeg forstod slet
  Intet; men saa begyndte han med den sidste Sætning i Stereometrien;
  da jeg kunde den, tog han den næstsidste og saa fremdeles baglænds
  hele Faget igennem. Han spurgte saa godt, at jeg kunde klare Alt, og
  da jeg reiste mig, kunde jeg min Stereometri. _H. C. Ørsted_ derimod
  var Alles Yndling. Man kunde ikke blive træt af at se paa dette aabne
  elskelige Ansigt og høre ham foredrage den Videnskab, hvori han
  levede med hele sin Sjæl, og se paa hans morsomme Experimenter, selv
  om de en enkelt Gang ikke ret vilde lykkes; men et halvt Aar var for
  kort Tid til at lære noget ordentligt, og jeg tvivler ikke paa, at
  Studenterne nu til Dags kunne mere Fysik end vi.
  
  Filosofien slog lidt fastere Rod hos os. _Sibberns_ eiendommelige
  Væsen kunde nok af og til aflokke os et Smil, og hans Logik fandt jeg
  tør og triviel, men med desto større Interesse læste jeg hans
  propædeutiske Skrift "Om Erkjendelse og Granskning." _Poul Møllers_
  Forelæsninger over Psychologi forekom mig som en Aabenbaring fra en
  anden Verden. Det var det sidste Aar, han holdt Forelæsning; han bar
  allerede paa den Sygdom, som Aaret efter lagde ham i Graven. Han
  bevægede sig langsomt; han syntes ret en Typus paa en Tænker. Der var
  i hans Foredrag aldrig noget Forsøg paa at være aandrig. Det vilde
  have været en Plet paa denne klare Fremstilling som ved sin
  Forstaaelighed og sit rige Indhold efterlod et saa uudsletteligt
  Indtryk. _Brøndsted_ holdt en fortræffelig og interessant Forelæsning
  over Böotiens gamle Geografi, hvorimod hans Gjennemgang af Euripides'
  Phönicierinder trods den omhyggelige Oversættelse, han oplæste,
  hverken gav os nogen Forestilling om Euripides som Digter eller
  synderlig filologisk Veiledning til Forstaaelsen af det græske Sprog.
  _Madvig_ derimod gav ved sin Gjennemgang af Juvenals Satirer et
  fortrinligt Exempel paa filologisk Methode. Det var lidt svært, thi
  Forelæsningen holdtes paa Latin, og til Examen skulde dette Sprog
  bruges; Juvenal forekom mig en sær og lidet tiltalende Forfatter; men
  jeg lærte en Del, og Madvigs anden Forelæsning, over latinsk
  Litteraturhistorie, var mig en uafbrudt Nydelse.
  
  Efter Anden Examen skulde jeg begynde paa et Fagstudium. Medens jeg
  gik i Skolen, var det min Tanke, at jeg vilde studere Theologi; men
  jeg havde nu gjort Bekjendtskab med et Par theologiske Studerende og
  set, hvorledes de svedte over de vidtløftige Kommentarer til det nye
  Testamente, hvori alle mulige, baade rimelige og urimelige
  Fortolkninger anførtes og drøftedes, og Undersøgelsen ofte endte uden
  Resultat. Det forekom mig, at dette var et underligt Studium. Jeg
  syntes, det var nok at angive den rigtige Forstaaelse af et Sted, og
  naar man ikke kunde dette, maatte det komme af, at man ikke forstod
  tilstrækkelig Græsk. Jeg havde hørt, at Melanchthon havde sagt: Quo
  quis melior philologus, es melior theologus, og jeg mente derfor, at
  jeg først burde være grundig Filolog, inden jeg tog fat paa
  Theologien. Det forstaar sig, at Madvigs Forelæsninger til Anden
  Examen i høi Grad styrkede mig i mit Forsæt at vælge det filologiske
  Studium.
  
  Men saa ivrig jeg var i mit filologiske Studium, vedblev jeg dog
  alligevel at dyrke baade Theologi, Filosofi og Æsthetik. Det var
  netop i den Tid, at _Martensen_ kom hjem fra sin Udenlandsreise og
  gjorde saa stor Opsigt. Jeg hørte hans Forelæsninger baade over Moral
  og over Dogmatik, og troede ligesom de Fleste dengang paa hans
  Forsoning af Christendom og Hegelianisme. _Hegel_ syntes at have sagt
  Filosofiens sidste Ord. Jeg længtes efter ret at blive bekjendt med
  denne store Filosof. Fænomenologien maatte jeg rigtignok lade ligge;
  det vilde tage mig altfor lang Tid at sætte mig ind i den; men af
  Forelæsningerne var der flere, der ligefrem berørte mit Hovedstudium,
  først og fremmest den udførlige Filosofiens Historie, hvoraf jeg
  havde stort Udbytte. Dernæst var der den almindelig beundrede
  Historiens Filosofi. Men da jeg saa opdagede, hvor lidet denne
  aandrige Konstruktion svarede til Kjendsgjerningerne, tabte min
  Beundring sig, og da jeg gjorde Bekjendtskab med Æsthetiken, blev jeg
  helbredet for min Hegelianisme. Men fordi jeg ikke længere kaldte
  Filosofien Videnskabernes Videnskab og ikke vilde gaa ind paa dens
  aprioriske Konstruktioner, var Filosofien selv mig ikke mindre
  dyrebar, og baade i mine Studenteraar og senere have mine bedste og
  nærmeste Venner været Theologer og Filosofer. Skulde jeg nævne Nogle
  af dem, der særlig have staaet mig nær, vilde jeg foruden Ludvig
  Mynster, Lunddahl og Fog, anføre den tidlig afdøde Theolog _Emil
  Mynster_ og _Johannes Fibiger_, med hvem et nøie Venskab forenede
  mig, indtil Døden bortrev ham i November 1897. I Kandidataarene, paa
  Borchs Kollegium, sluttede jeg mig nærmere til Licentiat _P. E.
  Lind_, senere Biskop i Aalborg, _Andreas Listov_ og _J. F. Hagen_,
  der døde i en endnu ung Alder som Professor theologiæ.
  
  Men en ung Student lader sig i Valget af sine Venner ikke bestemme af
  Studiefaget alene. De nye Udsigter, der aabner sig for ham, og Lysten
  til at tilegne sig det nye Livs Rigdom, dette er det, han har fælles
  med de Andre, og som sammenknytter dem alle. 186 vare vi, der bleve
  Studenter i 1836. Jeg betragtede dem alle som Kamerater og mange af
  dem som Venner, hvem jeg var lykkelig ved at faa en Samtale med. En
  af dem, der strax tiltalte mig overordentlig, var _S. B. Thrige_ fra
  Roskilde Skole. Han er tilstrækkelig bekjendt som historisk Forfatter
  og som Rektor ved Haderslev Skole; mig har han altid været en trofast
  og fornøielig Ven, og hans elskværdige Hustru og hans Børn have vist
  mig et lignende Venskab. Ved et ulykkeligt Fald i April 1896 brækkede
  han Hoften, og han blev aldrig mere i Stand til at støtte paa
  Benene. Efterhaanden sygnede ogsaa hans aandelige Liv hen, og især
  efter hans Hustrus Død (Juli 1900) havde han kun en Skygge af Livet
  tilbage. Han døde 1. Juli 1901. En Anden af mine Venner fra Rusaaret,
  som endnu er i Live, er _Chr. Brix_, der var Bestyrer af
  Efterslægtselskabets Skole og i mange Aar Folkethingsmand for
  Kjøbenhavn. En Tredie, som bør nævnes, var _Chr. Bille Brahe_, senere
  Stiftamtmand i Kjøbenhavn. Han fik Udmærkelse til Examen Artium,
  Noget man særlig beundrede ved en Privatist og en Baron; men han var
  tillige en livlig og gemytlig Kamerat, en ædel og elskværdig
  Charakter, og har i sit lange Liv vist sig som en ægte Hædersmand.
  For Studenterne fra 1836 blev han en Slags Bannerfører. Det er jo
  Skik at Studenterne 25, 50, ja ogsaa 40 og 60 Aar efter deres
  Indskrivning ved Universitetet samles til Jubilæumsfester. Man ønsker
  at gjenoplive Ungdomsminderne og at fornye Ungdomsbekjendtskaberne.
  Det kan ikke nægtes, at Mange ere blevne fremmede for hinanden, og
  ikke engang kjende hinanden, naar de mødes ved disse Lejligheder; men
  dog ere disse Fester ikke uden Betydning. Det er vel værdt at
  gjenkalde sig Rusaarets Følelser og Oplevelser og tænke over,
  hvorledes den Strøm, der tog sit Udspring der, har bredet sig og
  frugtbargjort Livet. Ved disse Fester var Bille Brahe en sikker
  Gjæst. I 1886, da vi havde været 50 Aar Studenter, indbød han os til
  at holde Jubilæum paa hans Herregaard, Svanholm i Horns Herred. Fra
  nu af, syntes han, burde disse Møder gjentages hvert Aar; han mente
  endog, man kunde udvide dem til at omfatte alle dem, der havde været
  50 Aar Student, og i 1890 stiftede han i Forening med Kammerherre
  Wolfhagen, den tidligere Minister i Slesvig, en saadan Forening med
  Navnet Academicum, der skulde samles en Gang om Aaret. Dertil skrev
  Ploug sin fortræffelige Sang: "Sikket Chor af brustne Stemmer,
  Sikket Fog af hvide Haar." Endelig, i 1896 holdt Bille Brahe i sit
  Hjem i Kjøbenhavn en Fest for den lille Kreds, der endnu kunde møde
  til 60 Aars Jubilæum. Aaret efter lukkede han sine Øine træt af
  Livet.
  
  Allerede i Rusaaret dannede nogle af Studenterne fra 1836, som det
  vel næsten altid er Tilfældet, et lille Selskab til Diskussion og
  Drøftelse af almindelig videnskabelige Emner. Det var Studenterne fra
  Borgerdydskolen paa Christianshavn (Krarup-Hansen, Høedt, L.
  Petersen) der gik i Spidsen, og Møderne holdtes i Borgerdydskolens
  Lokale. Ved Vinterens Slutning ophørte Selskabet, men det opstod
  igjen næste Aar i en udvidet Skikkelse, idet ogsaa Studenter fra 1837
  toge Del deri. Det blev kaldet _Palæstra_. Af dette vare bl. A. Hans
  Egede Schack, Forfatteren til Phantasterne, og Johannes Fibiger
  Medlemmer. Men heller ikke dette Selskab havde noget langt Liv.
  Ganske anderledes var det med _Lyceum_, hvoraf jeg noget senere blev
  Medlem. Dette Selskab, af hvis Historie Johannes Forchhammer i
  "Museum" 1893 har meddelt en interessant Skitse, bestod i 40 Aar, og
  kan rose sig af at tælle mange af Danmarks ypperste Mænd iblandt sine
  Medlemmer. Det var et latinsk Disputerselskab stiftet 1813. Dets
  Formaal var, hed det, at forøge og nære logisk Skarphed i
  Diskussionen og Færdighed i at tale Latin. Latin var endnu dengang
  udelukkende brugt ved Universitetets Disputatser og tildels ved dets
  Examiner. Det var altsaa ganske naturligt, at man øvede sig deri. Man
  elskede ikke sit Modersmaal mindre derfor, og man var ikke blind for,
  at de Emner, man drøftede, kunde behandles mere tilfredsstillende paa
  Dansk. I Tidens Løb blev jo ogsaa Latinen mere og mere trængt tilbage
  ved Universitetet, og det blev oftere foreslaaet, at man skulde
  disputere paa Dansk i Lyceum, men da dette endelig blev indført, i
  Fyrretyverne, sygnede Selskabet hen, og ophørte kort efter. Det var
  ikke længere nødvendigt, og det eiendommelige Baand, der havde holdt
  det sammen, idet det gav det sit Særpræg, var bristet. Det var en
  lille Kreds; Normaltallet for Medlemmerne var 12. De strenge
  gammeldags Former, hvorunder Disputatsen bevægede sig, føltes mere
  som en Morskab end som et hemmende Baand, og naar den latinske Akt
  var forbi, indtog man i Forening et tarveligt og gemytligt
  Aftensmaaltid, hvor der ikke var anden Levning af Latinen tilbage,
  end at vi alle vare Dus. Undertiden samledes vi ogsaa til
  selskabelige Sammenkomster uden Disputats, navnlig til Fastelavn og
  til en Skovtur om Sommeren. Der gik det saa lystigt til, som man
  kunde vente af unge livlige Mænd, der følte sig som ægte Venner. Fra
  de senere Aar hidrøre et Par Viser af Hostrup; i den latinske Tid
  skrev jeg en latinsk Vise, ligesom Poul Møller havde gjort i sin Tid.
  Uden paa nogen Maade at sammenligne mig med ham, kunde jeg dog have
  Lyst til at anføre den som et Bevis paa, hvor trofast Traditionen
  havde holdt sig endnu den 25. Juni 1843.
  
      Abierunt hiemes,
      Nives abierunt;
      Acres iam sunt iuvenes;
      Senes qui fuerunt.
      Sicci disputavimus
      Olim in Lyceo,
      Nunc in silva ludimus
      Uvidi Lyæo.
  
      Logicæ cum tæduit
      Et doctrinæ morum,
      Ad naturam rediit
      Rex philosophorum.
      Lætus tum investigat
      Feras animantes,
      Quid delphinos moveat
      Et tigres bacchantes.
  
      Alexander magnus iam
      Huic magistro datus
      Penetravit Indiam
      Euius renatus.
      Vivat Aristoteles!
      Fratres, nos vivamus!
      Alexandri similes
      Fortiter bibamus.
  
  Jeg blev optaget i Lyceum 6. Decbr. 1842 sammen med min Studiefælle
  G. Lund, Julius Gram (senere Prof. juris), og Medicinerne Petit og
  Jul. Paulsen, og blev modtaget af Chr. Hermansen (senere Prof.
  theol.), E. Boesen (senere Stiftsprovst i Aarhus), M. Hammerich,
  Tregder, P. E. Lind, A. Listov, A. Birch (senere Guvernør i
  Vestindien) og Medicineren Ravn. I det næste Aar blev A. F. Krieger
  optaget tilligemed B. J. Fog, Wad (senere Præst i Korsør) og
  Schleisner (senere Fysikus i Flensborg og Stadslæge i Kjøbenhavn); i
  1844 optoges Hostrup, C. Listov, Islænderen Gr. Thomsen, Klein,
  Worsaae og Dan. Møller (senere Præst i Vonsbæk og derefter i Faxe).
  Efter min toaarige Udenlandsreise indtraadte jeg igjen i Selskabet,
  og samledes der i de nærmest følgende Aar med L. Mynster, Johnstrup
  (senere Prof. i Mineralogi), E. Vedel (senere Amtmand i Sorø), M.
  Steenstrup (den bekjendte Udgiver af Dansk Maanedsskrift og af
  Skrifterne til Folkeoplysnings Fremme), Joh. Forchhammer og Cand.
  philol. Carl Borries, samt de senere bekjendte Præster, L. Warburg,
  E. Scharling og min yngre Broder August, og Dr. med. Engelsted. Jeg
  disputerede sidste Gang 12. Decbr. 1849. Fastelavn 1850 holdt Lyceum
  en større Fest, hvori en stor Mængde ældre Lyceenser deltog som
  Veteraner. Det var en talrig, man kunde gjerne sige glimrende
  Forsamling. Jeg var bleven valgt til "Dictator" og ønskede Gjæsterne
  Velkommen med en versificeret, selvfølgelig dansk, Tale. Hvor
  gemytligt og hvor morsomt det forøvrigt gik til, har Forchhammer
  beskrevet paa ovfr. anf. Sted. D. 30. Oktober 1850 udmeldte jeg mig
  af Selskabet, dog med det Forbehold atter at kunne møde "som
  Veteran", Noget jeg i det Mindste een Gang har gjort Brug af, idet
  jeg deltog i et lille Fastelavnsgilde paa Constantia i 1853, uden
  Tvivl det sidste, der er bleven holdt. Men Lyceum og de fortrolige
  Venskabsforbindelser, der udsprang deraf, høre til mit Livs
  allerdyrebareste Erindringer.
  
  Men midt under denne Syslen med almindelige videnskabelige Emner gik
  det særlig filologiske Studium sin regelmæssige Gang, og jeg savnede
  heller ikke her Medarbeidere og Venner. Sammen med _J. G. Lund_,
  senere Rektor i Aarhus, og _H. H. Lefolii_, senere Rektor i Viborg,
  læste jeg kursorisk flere græske og særlig latinske Forfattere. Det
  var fornøielige og lærerige Timer. De vare begge Studenter fra Aaret
  efter mig, men de spredte sig ikke saa meget som jeg, og tog, uagtet
  de underviste en hel Del, allerede efter 4 Aars Studium den
  filologiske Embedsexamen, medens jeg brugte 5 Aar, og selv dette blev
  anset for en meget kort Studietid. Det var nemlig den saakaldte Store
  Philologicum, som de, der tragtede efter overordnede Lærerposter ved
  de lærde Skoler, maatte underkaste sig. Det var store Fordringer, der
  stilledes i de 3 Hovedfag, Latin, Græsk og Historie, hvortil kom
  adskillige Bifag, Hebraisk, Mathematik, Theologi og Filosofi.
  Kandidaten skulde vise, at han var hjemme i alle Skolens Fag og, om
  fornødent, kunde overtage Undervisningen i dem; naar Modersmaalet og
  de nyere Sprog ikke vare medtagne, kom dette af, at Kundskab deri
  blev betragtet som selvfølgelig. Man kan nok tænke sig, at disse
  store Fordringer aldrig bleve fuldtud opfyldte. Jeg gjorde mit Bedste
  for at nærme mig dertil, og det var ikke mange af Ciceros og Platos
  Skrifter, jeg ikke fik gjennemlæst; men det var vel ogsaa derefter.
  I 1849 blev Examen ogsaa indskrænket; den skulde kun omfatte de 3
  Hovedfag, samt Modersmaalet tilligemed Oldnordisk; men selv dette
  syntes efter nogen Tids Forløb at være for Meget. Der var
  Sprogforskere, som ikke vilde have Historien med, og Historikere, som
  syntes de kunde undvære de gamle Sprog, medens ogsaa de nyere Sprog
  gjorde Fordring paa at stilles lige med de gamle. I 1883 oprettedes
  da en ny Skoleembedsexamen, hvortil der skulde opgives 1 Hovedfag og
  2 Bifag. Man saa bort fra Skolens encyklopædiske Character; man
  krævede Faglærere, og Specialstudierne dreves langt videre, end det
  for Skolens Skyld var nødvendigt. Skjøndt det nu af og til viste sig,
  at det ikke var de saaledes uddannede Kandidater, som Skolen havde
  bedst Brug for, vilde man dog ikke opgive Systemet, der stemmede med
  hele Tidens Retning, som krævede Specialisering paa alle Punkter.
  Resultatet blev, at man gik endnu et Skridt videre ad den Vei, man
  havde begyndt paa, og de nye Examensbestemmelser af 1901 gjorde
  Prøven endnu mere "videnskabelig" og mindre praktisk end tidligere.
  Om man har gjort vel deri eller ikke, maa Fremtiden bedømme.
  
  Der var i min Studentertid 3 filologiske Professorer ved
  Universitetet, Madvig i Latin og F. C. Petersen i Græsk; _Brøndsted_
  havde en extraordinær Stilling; han holdt færre Forelæsninger, og kun
  over Græsk. Jeg hørte en Forelæsning over Pindar af ham; og, var det
  end først mange Aar senere, da jeg selv tog mig for at læse over
  Pindar, at jeg fik nogen klar Forestilling om denne Forfatter, mindes
  jeg dog ogsaa denne Forelæsning med Glæde. Den livlige og for Hellas
  begeistrede Mand syntes at sidde inde med Mere, end man fik at høre,
  og jeg misundte dem, der, som Oppermann, havde Adgang til hans Hus;
  jeg selv har kun været een Gang i hans Stue. _F. C. Petersen_ levede
  længere, saa at jeg i Tidens Løb kunde blive hans Kollega og Ven.
  Han var en godmodig Mand og en samvittighedsfuld Embedsmand. Som
  Provst for Regentsen har han stor Fortjeneste af at have bragt Orden
  i Styrelsen. Ungdommen gjorde sig undertiden lystig over hans
  salvelsesfulde og "pedantiske" Udtryksmaade, som man sagde; men
  de vidste dog godt, at de i ham havde en Foresat, som vilde
  forsvare deres Ret og deres Interesser, naar det krævedes. Som
  Universitetslærer skulde han docere græsk Filologi. Ved Siden af
  exegetiske Forelæsninger læste han over græsk Litteraturhistorie,
  græske Antikviteter (ɔ: Statsforfatning) og Mythologi. Hans
  Forelæsninger vare et korrekt Referat af den tyske Videnskabs
  Resultater, men de vare noget tørre og vidtløftige især i
  Indledningerne. Vi kunde saaledes ikke forstaa, hvorfor han dikterede
  os fuldstændige Litteraturoversigter, som Ingen af os havde Brug for
  i alt Fald som Studenter. Mest interesserede mig hans Kunstmythologi;
  men man var dengang meget slet forsynet med de nødvendige
  Afbildninger. Millins Galerie mythologique, en lille Oktavbog med
  Konturtegninger, cirkulerede undertiden i Timerne; større og
  nøiagtigere Gjengivelser af de antike Kunstværker, der kunde give en
  virkelig Forestilling om deres Character, fandtes ikke.
  
  _Madvigs_ Forelæsninger vare naturligvis mønsterværdige.
  Litteraturhistorien har jeg omtalt. Endnu betydeligere var hans
  Fremstilling af den romerske Statsforfatning, der fremtraadte i en
  forstaaelig og klar Skikkelse, som den endnu ikke fandtes i nogen
  Litteratur, tilmed ordnet paa en let overskuelig Maade. Den blev lagt
  til Grund for Bojesens Haandbog i de romerske Antikviteter, der i
  lang Tid blev benyttet som en fortrinlig Lærebog ikke blot herhjemme,
  men ogsaa i Tyskland. Fuldstændigere og paany gjennemarbeidet
  foreligger Madvigs Arbeide som bekjendt i hans sidste Hovedværk.
  Ogsaa hans latinske Syntax bleve hans Tilhørere først bekjendte med
  ved hans Forelæsning. Jeg havde i Skolen læst efter Baden, hvis
  Regler hverken vare forstaaelige eller rigtige; Borgen havde ført mig
  ind paa en rigtigere Vei; ved Universitetet havde jeg benyttet Zumpt
  og Billroth, og derigjennem i Forbindelse med Madvigs exegetiske
  Forelæsninger og Øvelser allerede for en stor Del kunnet tilegne mig
  det System, som Madvig nu fremlagde fuldfærdigt. Det var en stor
  Velgjerning for Skolerne, da de ubrugelige og uklare Lærebøger bleve
  afløste af Madvigs. Det var ikke Madvigs Skyld, at Lærerne misbrugte
  hans Bog, lod Skoledisciplene lære udenad, hvad der var bestemt til
  at springes over, og ikke forstod at sætte sig paa Disciplenes
  Standpunkt.
  
  Iblandt de lidt ældre filologiske Studerende var der især to, som jeg
  kom i et nærmere Venskabsforhold til. _H. P. Tregder_ var 4-5 Aar
  ældre end jeg, en godmodig og elskværdig ung Mand, hvis gode Hoved
  jeg beundrede, og hvem jeg betragtede som selvskreven til at være
  Petersens Efterfølger. Han foretrak imidlertid at blive Skolemand og
  blev Rektor i Aalborg og senere i Sorø. Han var maaske ogsaa nok saa
  godt skikket dertil; thi medens han hurtig opfattede en Sags Kjerne,
  interesserede det ham mindre at se den udfolde sig i Enkelthederne,
  saa at han kunde give et fyldigt og levende Billede af den. Han havde
  en ualmindelig let Haand og meddelte sine Disciple kort og klart det,
  som forekom ham at være Hovedsagen. Man kunde undertiden ønske, at
  han havde lært dem mere, men hvad han lærte dem, det kunde de. Hans
  Forfattervirksomhed svarede dertil; hans latinske Litteraturhistorie
  er et kort og klart Schema; den første Udgave led af adskillige
  Unøiagtigheder, men de bleve rettede i de senere. Den græske
  Kunsthistorie vilde jeg ønske han ikke havde skrevet. Jeg kunde ikke
  lade være at sige ham dette; men saa ubehagelig denne Meddelelse var
  ham, gjorde den dog intet Skaar i vort Venskab.
  
  _L. Oppermann_, der var bleven Student to Aar før jeg, var en stor
  Modsætning til Tregder. Ogsaa han var et udmærket Hoved og havde
  systematisk Talent, men han dvælede med nok saa stor Lyst ved
  ubetydelige Enkeltheder. Det var ham en stor Fornøjelse, naar han
  opdagede en eller anden lille Feil hos sine Forgængere. Han kunde
  ikke lukke en Bog op uden at finde en Trykfeil, selv om det var den
  eneste, der fandtes i hele Bogen. Han morede sig med at eftervise,
  hvorledes selv de bedste tyske Stilister, som Goethe, af og til kunde
  udtrykke sig saa skjødesløst, at det strengt taget var meningsløst,
  og med at fortælle saadanne Historier som den om en mathematisk
  Professor, hvem han engang ved en Examen havde hørt forlange af
  Examinanden, at han skulde lægge et Snit igennem en Kegle saaledes,
  "dass die grössere Hälfte der kleineren gleich wird." Han begyndte
  som klassisk Filolog, og hans første Arbeide var en "Latinsk
  Sproglære til Skolebrug, især efter Billroth" (1840), en Bog, som
  upaatvivlelig var bleven almindelig brugt, hvis ikke Madvigs
  Grammatik var udkommet Aaret efter. Lige saa uheldig var han med sin
  "Indledning til den danske Sproglære", idet Bojesen Aaret efter udgav
  sin lille Ledetraad; Oppermann beskyldte ham for at have plagieret
  ham. Da han indstillede sig til Examen, fik han kun en middelmaadig
  Anden Charakter; han havde stolet paa sine almindelige Kundskaber og
  ikke brudt sig om den specielle Examensforberedelse. Endnu værre gik
  det ham, da han meldte sig til Forstexamen. Og dog var han en
  fortrinlig Mathematiker. Hans "Elementær Plangeometri" roses, og som
  Mathematiker blev han optaget i Videnskabernes Selskab og nød stor
  Anseelse blandt Fagmændene. Tilsidst blev han Professor i Tysk ved
  Universitetet. Var det Forfængelighed, der saa tidt bragte denne
  glimrende Begavelse ud af Ligevægten? Maaske. Den Orm lide vel de
  fleste Mennesker af. Men hvor man end vil søge Aarsagen, jeg vil
  ikke dømme, men kun beklage min Ven. Han døde 17. Aug. 1883. Et
  skjønt Eftermæle har A. D. Jørgensen sat ham i sin "Redegjørelse for
  min Udvikling og mit Forfatterskab." "Oppermanns Forelæsninger" siger
  han (S. 78) "havde en dobbelt Betydning for mig. Dels gav de mig Blik
  for Ensidighederne i den tyske Litteratur, dels blev de for mig det
  første Exempel paa et grundigt og fordomsfrit Kildestudium. Oppermann
  viste, hvorledes hver enkelt Forfatter var en eiendommelig
  Personlighed, tildels betinget af sin Tid, tildels af sit særlige
  Naturel og sine Evner, og han tog den Ting aldeles naturlig og uden
  verdenshistoriske Tillavninger og forudbestemte Skemaer. Snarest for
  tilbøielig til overalt at se Udslag af tysk Sentimentalitet, ligesom
  danske Forfattere dengang (omkring 1860) i det Hele stadig var paa
  Krigsstien mod alt tysk Væsen, stillede han de historiske Forhold i
  et saa tilforladeligt Lys, at det her for første Gang gik op for mig,
  hvad der egentlig kræves af en ædruelig Betragtning af Fortidens
  Personer og Forhold."
  
         *       *       *       *       *
  
  Aaret 1836, da jeg blev Student, var et Mærkeaar for Universitetet.
  Den gamle Universitetsbygning var brændt 1807. I mange Aar havde
  de nøgne Mure staaet der som et sørgeligt Minde. Min ældste Broder
  og jeg havde som Børn leget paa Pladsen imellem dem sammen med
  den naturhistoriske Professor Wads Pleiesønner, som boede i
  Kommunitetsbygningen. Nu var den nye Bygning færdig; den skulde
  indvies ved Reformationsfesten, der ogsaa dette Aar feiredes med
  særlig Høitidelighed; det var 300 Aar siden den lutherske Reformation
  blev indført i Danmark. Den nye Universitetsbygning forekom os stor
  og anselig; thi Studenternes Tal var ikke Halvdelen af, hvad det nu
  er. De skjønne og storladne Forhold i Façaden gjorde jo ogsaa
  Bygmesteren, Malling, al mulig Ære; at Lysforholdene i det Indre ikke
  altid vare heldige, mærkede man først senere. Særlig uheldig var han
  med det Forsøg paa Forhallens Loftsdekoration, han lod Historiemaler
  Høyer foretage, men det forsvandt ogsaa øjeblikkelig, og Constantin
  Hansen og Hilker udførte den herlige Udsmykning, som jeg i mine
  Studenteraar havde min Glæde af at se blive til og senere som
  Professor fik det ærefulde Hverv at skulle vaage over og sørge for at
  redde ved hensigtsmæssig Restauration, da Tidens Tand ikke havde
  skaanet den. Da Malerierne vare færdige, fik Bissen det Hverv at
  udføre Statuerne af Athene og Apollo ved Trappeopgangene. Han
  modellerede dem paa Stedet, og jeg besøgte ham ofte under Arbeidet.
  Da de vare færdige i Gibs -- og Bestillingen til Kunstneren gik
  kun ud derpaa -- ønskede Studenterne at vise Mesteren deres
  Taknemmelighed ved et Festmaaltid.
  
  Universitetsprofessorer og Kunstnere toge Del deri, lad mig nævne
  Clausen og Madvig, Thorvaldsen og Hetsch som Exempler. Pastor
  Mørch-Hansen har i "Museum" 1893 givet en interessant Meddelelse om
  Festen. Chr. Molbech holdt en smuk Tale for Hædersgjæsten, og iblandt
  de Sange, der hædrede ham, var ogsaa en af den svenske Billedhugger
  Molin, der benyttede Bissens Navn paa en morsom Maade, thi paa Svensk
  hedder Nissen "Tomtebissen". Troels Smith udtalte det Ønske, at de to
  Gibsstatuer snart maatte kunne opstaa i en varigere Dragt. Denne
  Udtalelse modtoges med almindelig Jubel, og Dagen efter samledes
  Indbyderne til Festen for at overveie, om det var muligt at
  tilveiebringe de fornødne Midler til at lade dem udføre i Marmor.
  Kunstneren selv ønskede kun sine Udgifter dækkede, men det syntes dog
  at være en vanskelig Opgave. Vi tog imidlertid trøstig fat paa
  Værket. En Maleriudstilling i Universitetsbygningen, hvortil Folk
  velvillig laante dem Billeder, og en Komedie af Hostrup paa
  Hoftheatret gav en ret god Indtægt; men der manglede endnu Meget, som
  maatte skaffes ved private Bidrag. Det var aabenbart ikke nok at
  udstede en almindelig Opfordring hertil; skulde det hjælpe, maatte vi
  henvende os personlig til velstaaende Medborgere, som vi antog kunde
  dele vor Interesse. To og to gik vi da omkring og lod os melde hos
  Folk, vi slet ikke kjendte; jeg var i Almindelighed ledsaget af
  Mørch-Hansen. Det kostede os ikke liden Overvindelse, men paa de
  fleste Steder bleve vi godt modtagne, og Pengene kom ind. Vi takke
  Giverne og haabe paa Tilgivelse for vor Paatrængenhed.
  
  
  
  
  III.
  
  ARCHÆOLOGI OG UDENLANDSREISER.
  
  
  Da jeg valgte det filologiske Studium, var det ikke alene af
  Interesse for Videnskaben, men ogsaa fordi jeg fandt, at det var en
  smuk Lod og en Stilling, jeg kunde magte, at være Skolelærer. Jeg
  havde tænkt mig, at jeg skulde ende mine Dage som Skolemand, og det
  var først efter at jeg havde taget filologisk Examen, at Madvig vakte
  Tanken hos mig om mulig at komme til Universitetet. Han syntes, at
  han og Petersen nok kunde trænge til en yngre Medhjælper, og da baade
  han og Petersen vare rent litterære Filologer, savnede man efter
  Brøndsteds Død 1842 En, der havde personligt Kjendskab til Italien og
  Grækenland og deres Monumenter. Thi skjøndt han altid, og med fuld
  Ret, hævdede, at Studiet af Litteraturen, Sproget og Historien maatte
  være det Første for Filologien, miskjendte han ingenlunde
  Monumenternes Betydning, og skjøndt han af og til i sin Tid havde
  trukket lidt paa Smilebaandet, naar han fandt Brøndsteds Begeistring
  overdreven, havde han dog den største Agtelse for hans Dygtighed. Han
  følte godt, at Archæologen sad inde med Kundskaber og med et Selvsyn,
  som han selv manglede. Han opfordrede mig derfor til at træde i
  Brøndsteds Fodspor og lægge mig efter Studiet af Oldtidens Kunst og
  Monumenter. Han anbefalede mig til Professor _Høyen_, og skjænkede
  mig derved en Lærer og en Ven, der fik lige saa stor Betydning for
  min Udvikling, som han selv havde havt. Det var d. 17. Decbr. 1842,
  at jeg saa _Høyen_ første Gang. Han modtog mig med stor Venlighed, og
  vi havde en lang Samtale om den nye Opgave, jeg havde stillet mig. I
  Samtalens Løb sagde han, at nu misundte han mig, men om nogle Aar
  vilde han ikke misunde mig; han kunde ikke spaa mig bedre Skjæbne end
  Brøndsted; "det var et Studium, som ingen Interesse mødte." Hvor ere
  Tiderne ikke forandrede! Han skræmmede mig dog ikke. Jeg sagde til
  mig selv, som der staar i en samtidig Dagbogsoptegnelse: "O, havde
  jeg ikke Andet at være bange for! Bliver jeg til Noget, skal jeg nok
  finde Anerkjendelse, og finder jeg den ikke, hvad gaar det mig an?
  Men jeg føler tilfulde Vanskeligheden af den Opgave, jeg har stillet
  mig. Jeg kan Intet og vil kunne Alt!" Elsket Kunsten havde jeg vel
  altid, men jeg kjendte næsten Intet dertil. Det var Høyen og Omgangen
  med de Kunstnere, jeg fandt i hans Kreds, der aabnede mit Øie for
  dens virkelige Væsen, at man ogsaa igjennem den kom Guddommen
  nærmere, at man igjennem Kunstens Fremstilling af det Skabte følte
  sig endnu mere gjennemtrængt af Kjærlighed til Skaberen; ikke som om
  Sligt nogensinde udtaltes i denne Kreds; det er mine egne Følelser,
  jeg her søger at udtrykke, men jeg tvivler ikke paa, at det Samme
  føles af enhver ægte Kunstner og Kunstelsker. Jo dybere og
  inderligere denne Følelse er, desto mindre holder man ofte af at tale
  derom. Høyens Undervisning og Samtale gik ud paa det Positive,
  Opfordring til at se og studere og til at tilegne sig det Sete. Han
  gav mig Anvisning paa den Litteratur, jeg burde benytte; men endnu
  større Betydning havde det, at han besøgte det Kgl. Billedgalleri og
  Moltkes Malerisamling med mig. Han anbefalede mig at lære at tegne og
  skaffede mig Lundby til Tegnelærer, og da det jo særlig var Oldtidens
  Kunst, jeg skulde studere, førte han mig op i Kunstakademiets Samling
  af Gibsafstøbninger, viste mig Thorvaldsens Samlinger, den smukke
  lille Samling af smaa Oldsager, som Billedhugger Herman Freunds Enke
  eiede, og bad Kammerherre Falbe, der bestyrede Christian VIII's
  Vasesamling, om at give mig Adgang til denne. Her fik jeg min første
  archæologiske Opgave; det blev mig overdraget at forfatte et Katalog
  over Vaserne. Det var en Samling, som Prins Christian i sin Tid havde
  kjøbt af Erkebiskop Capece Latro i Tarent, og som siden havde
  modtaget enkelte Forøgelser igjennem Brøndsted og Falbe; det var
  Begyndelsen til den værdifulde Vasesamling, som nu findes i Statens
  Antiksamling.
  
  Det var ikke nogen daarlig Maade at begynde paa det archæologiske
  Studium. Ingen Klasse Monumenter giver et saa rigt Indblik i de gamle
  Grækeres Liv og Forestillingskreds som disse Industriprodukter, og
  Haandværkernes Smag og Dygtighed er jo et Echo af de store
  Kunstneres. Vasestudiet var ogsaa den Tids Yndlingsstudium. De uhyre
  Rigdomme, der stadig kom frem fra Etruriens og Nedreitaliens
  Nekropoler og spredtes over alle Europas offentlige og private
  Samlinger, lokkede baade Kaldede og Ukaldede til at offentliggjøre
  disse Skatte og forsøge at tyde den Billedverden, der her oplod sig.
  Adskilligt var der i disse Tydninger, selv hos en saa indsigtsfuld
  Forsker som Gerhard, der kunde ægge til Modsigelse; dog var det for
  det Første kun et enkelt Punkt, hvor min filologiske Samvittighed
  ikke tillod mig at tie. Til en Beskrivelse af antike Vaser hører det
  ogsaa at give dem deres rette antike Navn. Panofka havde skrevet en
  Bog, Recherches sur les véritables noms des vases Grecs, hvori han
  fremdrager over 100 græske Benævnelser paa Kar og tillægger hver af
  dem sin særegne Form iblandt dem, der findes i Vasesamlingerne. Det
  kan være bekvemt ved Affattelsen af et Katalog at have saadanne Navne
  til sin Raadighed, men det er meget langt fra Sandheden. Ligesom nu
  til Dags en Kop eller et Blomsterglas kan have mange forskjellige
  Former, uden at vi give hver af disse sit eget Navn, saaledes var det
  ogsaa Tilfældet i Oldtiden. Livet har det samme Navn for hvad der har
  den samme Brug; kun Fabrikanten adskiller de forskjellige Former ved
  at give hver sit Numer, og Modehandleren opkalder de forskjellige
  Façoner efter -- jeg veed ikke hvad. Da jeg nu skulde skrive en
  Disputats, valgte jeg at underkaste dette Spørgsmaal en nøiagtigere
  Drøftelse. Det var som Filolog, at jeg lexikalsk gjorde Rede for de
  antike Navnes Betydning, og hvorvidt det var muligt at henføre noget
  af dem til de fra Samlingerne bekjendte Former. I Indledningen
  behandlede jeg i Korthed almindelige archæologiske Spørgsmaal om
  Vasernes Oprindelse og Bestemmelse. Min Afhandling hed De nominibus
  vasorum Græcorum, og blev forsvaret d. 7. Septbr. 1844. Jeg
  erhvervede derved Værdigheden som Magister artium; Doctorgraden
  opnaaede man dengang ikke uden man først var Magister. Disputatsen
  foregik naturligvis paa Latin og under de gammeldags Former. Nedenfor
  Kathedret, hvorpaa Præses stod, var anbragt et mindre Katheder, som
  indtoges af hans Respondens, der skulde hjælpe ham at besvare de
  gjorte Indvendinger. Denne Plads beklædte en yngre Ven af mig, stud.
  philol. Chr. Listov, senere Rektor i Herlufsholm og i Nykjøbing.
  Dette var naturligvis en tom Form, ligesom den hele Akt ingenlunde
  havde den Alvor som nu til Dags, da den foregaar paa Dansk. Min
  Disputats manglede heller ikke den ret almindelige Tilsætning af
  Løier, idet min gode Ven, lic. theol. Hagen traadte op og beskyldte
  mig for at have løiet, idet jeg havde sagt, at jeg aldrig havde været
  udenfor mit Fædreland, medens det var vel bekjendt, at jeg havde
  deltaget i det skandinaviske Studentermøde i Upsala Aaret i Forveien.
  
  Saasnart Disputatsen var overstaaet, skulde jeg gjøre mig færdig til
  den store Udenlandsreise, som Understøttelse fra Fonden ad usus
  publicos havde sat mig i Stand til at foretage. Nu til Dags, da det
  er blevet saa let og saa almindeligt at reise, vilde man ikke kalde
  denne Reise stor, men i 1844 var det anderledes. Jublende glad var
  jeg i Tanken om alt det Skjønne, jeg skulde se og lære; mine Venner
  priste min Lykke og medgav mig hjertelige Hilsener i Form af
  Stambogsblade. Mine Husfæller paa Borchs Kollegium holdt en munter
  Afskedsfest for mig, ved hvilken Leilighed Hagen skrev en særdeles
  morsom Vise[2]. Men alt som Afreisen nærmede sig, blev jeg dog ogsaa
  noget beklemt over at skulle vove mig alene ud i den vide Verden. Jeg
  var meget uerfaren, kun 24½ Aar gammel, og jeg saa endnu yngre ud.
  Jeg anede ikke, at ogsaa dette kunde være en Fordel, og at jeg netop
  paa Grund af mit barnlige Udseende undertiden blev modtaget med en
  Velvillie, som jeg ellers ikke kunde gjøre Krav paa. Heller ikke
  Skilsmissen fra min Familie var let. Min Fader haabede næppe at se
  mig mere. Da jeg sagde Farvel til ham paa Toldboden, kunde den stærke
  Mand ikke tilbageholde Taarerne; Sligt havde jeg aldrig set før. Min
  Trøst i dette Øieblik var, at jeg ved Siden af mig havde en lidt
  ældre Ven, der før havde reist, og som skulde ledsage mig paa den
  første Del af Reisen, cand. juris, senere Professor, Julius Gram.
  
   [2] Borkens Lyre S. 56.
  
  Efter en stormfuld Seilads, hvor Skibet led noget Havari, ankom vi
  til _Kiel_ d. 9. Oktober 1844. Der hørte vi adskilligt om
  Slesvigholstenernes Forbittrelse imod Danmark. Vi lo hjertelig over
  at høre, hvorledes en smuk ung dansk Dame (Frk. Wulf) paa et Bal
  havde tvunget alle Kavalererne til at tale Dansk, da hun erklærede,
  at hun ikke vilde tale Tysk. Om Aftenen vare vi hos Professor
  Paulsen; det var den sidste Aften i lang Tid, vi tilbragte i en dansk
  Familie. Den næste Dag førte Jernbanen os til Hamburg; det var
  første Gang, jeg prøvede den Befordring; og den følgende Aften gik
  det med Diligence fra Hamburg til Bremen, hvor vi beundrede det
  prægtige Raadhus. Derfra med samme lidet behagelige Befordring over
  Osnabrück, Münster og Düsseldorf til _Cölln_, hvis dengang endnu
  ufuldendte Domkirke gjorde et saa mægtigt Indtryk paa os, at vi
  ofrede mindre Tid end vi burde paa de herlige romanske Kirker i samme
  By. Rhinturen, fra Bonn til Mannheim, hvoraf et lille Stykke,
  Coblenz-Boppart, tilbagelagdes til Fods, Resten med Dampskib, ydede
  mig mindre Fornøielse end ved senere Leiligheder; jeg syntes, Møens
  Klint var meget smukkere, og først i _Heidelberg_ fandt jeg Noget,
  jeg kunde stille ved Siden af eller over denne. Her nød jeg Naturens
  Skjønhed i en sydlandsk Temperatur, og medens Gram besøgte gamle
  Venner, vandrede jeg langs med Neckarfloden til Handschuchsheim, hvor
  en Hr. Uhde, der havde Bjergværker i Mexiko, havde samlet en stor
  Mængde interessante mexikanske Oldsager.
  
  Efter at have ydet Strassburger-Münsteren vor skyldige Beundring og
  glædet os over Holbeins Portræter i Bibliotheket i Basel steg vi om
  Aftenen d. 20. Okt. atter ind i en Diligence for at kjøre til
  Lausanne. Jeg havde sovet et Par Timer, da jeg blev vækket af en
  uvant Lyd. Vi vare i den romantiske Münsterthal, hvor det ene
  Vandfald efter det andet brusede ned ad Klipperne ved Siden af Veien
  og glimrede i Maaneskinnet. I Graaveir og Taage seilede vi fra
  Lausanne til Genève; vi kunde kun se de nærmeste Kyster; Alperne
  gjemte sig i et uigjennemtrængeligt Mørke; først den næste Aften
  viste de sig for os i al deres straalende Herlighed med Mt. Blanc
  thronende i Midten.
  
  Over Naturen glemte jeg dog ikke Kunsten. I Musée Rath fandt jeg en
  smuk lille Samling af ældre, navnlig hollandske Malerier og nyere
  Billeder af Schweizer Kunstnere. Et smukt lille Landskab, der i
  Kataloget var opført som "Ubekjendt Mester", forekom mig ved første
  Øiekast at være D. Moucheron, og da jeg saa nærmere efter, stod
  Navnet virkelig paa Billedet. Jeg følte mig stolt over denne
  Opdagelse. Naar Lignende senere er hændt mig, har det naturligvis
  ogsaa moret mig, men jeg har vidst, at det kunde Mange gjøre mig
  efter; Kjenderskabet er ikke det Væsentlige ved Kunstbetragtningen.
  Og det har det heller ikke været for mig dengang; ellers vilde jeg
  ikke kunne huske Calames prægtige Landskab "Storm i Høialperne". Jeg
  bildte mig ind, at jeg selv oplevede denne forfærdelige Naturscene,
  at jeg saa og hørte Stormen piske Granerne og knække dem, saa at
  selve Vandfaldets Brusen overdøvedes og Bjørnen krøb i Skjul.
  
  Den næste Dag skulde jeg skilles fra min kjære Ven, der hidtil havde
  været mig en saa uforlignelig Støtte. Gram skulde til Aix og jeg til
  Italien. Han var vel selv heller ikke ganske rolig for at lade mig
  gaa paa egen Haand, siden han overtalte mig til at tage med Kureren
  til Turin. Det var den dyreste Reisemaade. Det kostede 75 Francs, men
  saa kom man derhen i 36 Timer; man sad ved Siden af Postføreren og
  var anbetroet hans særlige Omsorg. Kureren var ingen almindelig Kusk;
  det var en ung smuk og særdeles dannet Mand, der talte nydeligt
  Fransk, i sin Hjemstavn bekjendt som Journalist og Digter; hans Navn
  var Constantino Reta. Efter en Times Kjørsel standsede vi ved Grænsen
  af Savoyen. Toldbetjentene rodede op i min Kuffert, og deri fandt de
  -- en Del Bøger. Dette var naturligvis Contrabande, især da man ikke
  kunde forstaa et Ord af dem. De bleve tagne fra mig, indpakkede og
  forseglede; man lovede, jeg skulde faa dem igen i Genua, et Løfte som
  rigtignok ikke blev holdt. Jeg havde aldrig faaet dem, hvis ikke den
  danske Konsul i Livorno, Dalgas, havde taget sig af Sagen, og langt
  om længe faaet dem sendt til mig i Florents. Medens Toldembedsmændene
  undersøgte Bøgerne og havde stor Møie med at opskrive den
  mesopotamiske Titel paa Schouws "De italienske Naaletræer", tog Reta
  fat paa et Exemplar af min Disputats, og han havde Tid nok til at
  gjennemlæse de første Sider. Det gode Latin behagede ham; han fik
  Interesse for mig, og vi bleve særdeles gode Venner. Veien gik
  igjennem de deiligste Bjerglandskaber, især fra S. Jean de Maurienne
  til Vernay; men oppe paa Mt. Cenis sneede det. Jeg gik til Fods ved
  Siden af Vognen, indtil det var bleven mørk Nat; saa krøb jeg atter
  ind i Karreten. Jeg sov snart ind, og vaagnede først, da det atter
  bar nedad, og et straalende Solskin varmede mit Ansigt og viste mig
  Italiens Herlighed.
  
  Jeg havde tænkt at anvende en Dag paa at se Museet i _Turin_, men jeg
  blev der i 3½; min nye Ven vilde ikke slippe mig. Jeg maatte spise
  til Middag hos ham, gjøre Bekjendtskab med hans Hustru, hans Broder
  og andre gode Venner, alle sammen "bons enfants" som han udtrykte
  sig, og saa tilsidst kjøre med ham til Genua, naar det var hans Tur.
  Fru Reta kunde ikke tale Fransk, og jeg vovede endnu ikke at prøve
  paa at tale Italiensk; men et kjønt og tiltalende Ansigt havde hun,
  om end de høie Toner, hvori Vennerne i hendes Stambog besang hende
  som Madonna, forekom mig noget overdrevne. Vennerne vare livlige og
  elskværdige Mennesker, Journalister og Digtere, begeistrede for den
  nationale og borgerlige Frihed, som de ikke tvivlede paa, at "det
  unge Italien" snart vilde tilkæmpe sig. Det varede længere end de
  tænkte; men et Forsøg blev gjort i Genua i 1848. Der omkom
  Constantinos Broder; han selv blev landflygtig og levede derefter som
  Sproglærer i Genf, hvor han døde i Foraaret 1858. Jeg har et Minde om
  ham tilbage i et Digt, han skrev i min Stambog, Inno del tramonto, og
  et Par Breve.
  
  Ogsaa i _Genua_ blev jeg længere, end jeg havde ønsket. Jeg skulde
  tage med Dampskib til Livorno; men det var i 2 Dage et saa øsende
  Regnvejr, at Skibet ikke kunde faa indtaget sin Ladning, og den 3.
  Dag, da Regnen ophørte, var det en forrygende Storm. Om Aftenen kom
  jeg dog afsted, og naaede uden Uheld Livorno den næste Morgen. Ogsaa
  til _Pisa_ kom jeg, skjøndt Banetoget for en stor Del maatte kjøre
  igjennem Vand; men derefter gjorde Oversvømmelsen al Færdsel umulig.
  I 3 Dage ventede jeg paa, at Veien til Florents skulde blive farbar;
  men der var endnu lange Udsigter; saa maatte jeg lægge Veien om ad
  Lucca. De 3 Dage, jeg tilbragte i Pisa, mindes jeg med særlig Glæde.
  Den største Del af Tiden tilbragte jeg fjernt fra Byens Færdsel paa
  Domkirkepladsen og nød i Fred og Ro de vidunderlige Monumenter, der
  vare samlede der, Domkirken, det skjæve Taarn, Baptisteriet og Campo
  Santo; det var mit første Bekjendtskab med den tidligere, italienske
  Kunst.
  
  I _Florents_ tilbragte jeg en hel Maaned. Jeg var ganske alene; der
  var ingen Landsmænd, og jeg gjorde saa godt som ingen nye
  Bekjendtskaber. Jeg aflagde et flygtigt Besøg hos Englænderen
  Millingen. Jeg havde Lyst til at se Forfatteren til det smukke og for
  sin Tid mønsterværdige Værk: Ancient Unedited Monuments. Jeg traf ham
  i hans Arbeidsværelse, en enlig gammel Mand, der kun levede i sine
  Antiker. Paa hans Skrivebord stod den smukke lille Marmortorso af en
  kvindelig Figur i stærk Bevægelse, der er afbildet i det ovennævnte
  Værk. Jeg besøgte Galleriets Bestyrer Migliarini, en fortræffelig
  gammel Mand, som ikke bar sin Lærdom til Skue, men bedømte Alt med
  sund Menneskeforstand. Ogsaa i Storhertugens Bibliothekar, Svenskeren
  Grev Gråberg de Hemsjö, fandt jeg en elskværdig gammel Mand, men han
  var desværre saa døv, at man kun kunde tale med ham igjennem et
  Hørerør. I min Ensomhed længtes jeg nok undertiden efter Vennerne i
  Hjemmet, men det var ingen trykkende Længsel, thi jeg havde nok at
  gjøre med Studierne i Florents Kirker og Museer. Og dog var dette jo
  kun en Indledning; Rom skulde være mit egentlige Arbeidsfelt. I den
  anden Uge af December forlod jeg Florents, og efter 2 Dages Ophold i
  Siena ankom jeg til Rom d. 16. December.
  
         *       *       *       *       *
  
  _Rom_ i 1844 var meget forskjellig fra Rom ved Aarhundredets
  Slutning. Det var endnu den pavelige Stad, den stille Kunstnerby,
  hvor man i Ro nød Kunstens og Naturens Herlighed under hans
  Helligheds og hans Tjeneres imponerende Varetægt. Nu er Staden bleven
  3 Gange større og en tyk moderne Fernis har lagt sig over det Hele.
  Nu kommer man til Rom med Jernbanen som til andre store Stæder,
  stiger af i en Banegaard, hvor man har sin Nød med at bane sig Vei
  igennem Menneskevrimlen, med at finde sit Tøi, og er glad naar man
  endelig uden Uheld og uden al for lang Venten er bleven stuvet ind i
  en Omnibus for at kjøre til et Hotel. Den Gang kjørte man i jævnt
  Trav ind ad Porta del popolo; Kusken knaldede med Pisken, og man blev
  høitidelig modtaget af den store Obelisk med Springvandet omkring,
  hvorefter man kjørte op ad Corsoen, der vistnok ikke var mindre
  kjedelig end den nu er, men som dog ikke ved Støi og moderne Glimmer
  forstyrrede den Ankommendes forventningsfulde Stemning.
  
  Det første Sted, jeg søgte hen, var den lille mørke Café del Greco i
  Via Condotti, hvor jeg skulde høre, om der var Breve fra Hjemmet, og
  om der ikke var nogen Landsmænd til Stede. Jo vel var der det.
  Medailleur Petersen modtog mig med stor Venlighed, og kort efter
  førte han mig over i det nærliggende Trattoria Lepre, hvor jeg traf
  flere Landsmænd, i hvis Kreds jeg øieblikkelig var som hjemme.
  Kunstnerkredsen i Rom var ikke lille i de Dage. Det var næsten alle
  yngre Mænd, nogle faa Aar ældre end jeg. Der var _Jerichau_, hvis
  hjemsendte Stykker af Frisen "Alexanders Bryllup med Roxane" allerede
  havde vakt fortjent Opmærksomhed i Danmark; det næste Aar saa jeg ham
  fuldføre Gruppen Hercules og Hebe, der gjorde stor Opsigt i Rom,
  blandt andet fordi man havde travlt med det unyttige Spørgsmaal, om
  det skulde være et Forsøg paa at restaurere den belvederiske Torso
  eller ikke. Han var allerede dengang noget sygelig og klagede oftere
  over, at han ikke blev paaskjønnet i Danmark; men han havde endnu
  ikke den pessimistiske Anskuelse af Livet, som forbittrede hans
  senere Dage. Han var en elskværdig Omgangsfælle, som jeg nødig rev
  mig løs fra. Han tegnede med Blyant et lille Portræt af mig, som jeg
  kunde sende hjem til min Fader paa hans og min Fødselsdag, 10. April
  1845. _Holbech_ saa jeg ikke synderlig til; han holdt sig for sig
  selv; derimod omgikkes jeg meget Elfenbensskjærer _S. S. Winther_,
  der var Broder til den senere bekjendte Rigsdagsmand Dr. Gert
  Winther. Han modellerede en Portrætmedaillon af mig, et smukt
  Arbeide, men saa flatteret, at en god Ven af mig, da han saa det,
  antog det for et Kvindehoved og spurgte, om det skulde være en
  Kleopatra; den er desværre gaaet til Grunde ved en Ildebrand. Winther
  var stærkt angrebet af Brystsyge; han led meget og døde allerede
  1846. Af _Malere_ var der Jerichaus trofaste og opofrende Ven Th.
  Læssøe, den stille og flittige A. V. Boesen, den hyggelige Genremaler
  Raadsig, Lunde, en fordringsløs Kunstner med fin Følelse for
  Farvetonerne i Landskabet, og den i München uddannede Rohde, som med
  en fin og "spirituel" Pensel malede Vinterbilleder og italienske
  Landskaber. Ogsaa den gamle Ernst Meyer har tidt moret mig med sit
  lune Humor. Engang saa jeg i hans Skitsebog en lidet interessant
  Figur. Det var Natvægteren i Söder-Telge. "Hvorfor har De tegnet
  ham?" spurgte jeg. "Den latterlige Karl," sagde han, "han raaber ved
  høi lys Dag." Det var Midsommertid. Gurlitt havde sluttet sig ganske
  til _Tyskerne_. Han var ogsaa født i Altona, og den tyske
  Kunstnerkreds var jo baade større og betydeligere end den nordiske. I
  Kunstnerverdenen var der paa den Tid endnu ikke indtraadt nogen
  Adskillelse imellem danske og tyske. Jeg besøgte ogsaa tyske
  Kunstnere i deres Atelierer; jeg mindes bl. A. Düsseldorferne Riedel
  og Achenbach og Frankfurteren Rethel, og i det følgende Aar Overbeck
  og Cornelius.
  
  Af _norske_ Kunstnere var der i den Vinter ingen i Rom; derimod var
  der en anselig Kreds af _svenske_, der levede med de Danske ganske
  som Landsmænd. Der var af Landskabsmalere Maaneskinsmaleren Stäck og
  den døve Palm, af Figurmalere den fortræffelige Wahlbom, der
  excellerede i Rytterbilleder fra Trediveaarskrigen, og Lundgren, der
  ikke uden Held efterlignede Venezianerne, og som senere ogsaa fik et
  Navn i Litteraturen, endelig den livlige Architekt Scholander, hvis
  Illustrationer til Tegnèr ville være i Manges Minde. Plageman saa vi
  kun lidt til; man sagde, han levede af at lave Rafaeler til engelske
  og amerikanske Reisende. Den elskværdige Billedhugger Fogelberg
  besøgte jeg i hans Atelier; dèr stod de kolossale Guder, Odin og
  Balder.
  
  Efter Skik og Brug samledes Skandinaverne Juleaften for at nyde den
  hjemlige Risengrød og mindes det fjerne Fædreland med dets Sne og Is
  imellem Sydens Herligheder. Der laa en Rose paa hver Tallerken, og vi
  kransede os med Vedbend; men ellers var der næppe Noget, der mindede
  om et antikt Symposion. Det var et muntert Kunstnergilde, og paa
  Væggen havde man med Kul tegnet Portræter af de skandinaviske
  Kunstnere, der nu havde forladt Rom.
  
  Men saa gjerne jeg færdedes imellem Kunstnerne og besøgte deres
  Atelier, var dette dog nærmest en Adspredelse for mig; min egentlige
  Opgave var jo at studere Oldtidens Monumenter. Her var det Tyskerne,
  jeg maatte holde mig til. Archæologien havde allerede dengang et
  Midtpunkt i det af den preussiske Regjering støttede Instituto di
  Corrispondenza archeologica. Det havde sit Sæde paa Capitolium, ikke
  i det nuværende anselige Palads, men i den tarvelige Bygning paa
  Bjergets østlige Side. Der indfandt jeg mig regelmæssig hver Fredag
  Middag, da der blev holdt Foredrag og Forevisning. En sjælden Gang
  vovede jeg mig ogsaa selv til at give en lille Skjærv med i Laget, og
  man gjorde mig til Medlem af Institutet. Men jeg tilstaar, jeg morede
  mig ikke ved disse Møder, og det var mig en større Glæde, naar jeg
  efter Mødets Slutning med et Par af de andre Archæologer kunde gaa op
  paa Palatinerbjerget, i Villa Mills, som da var aaben for Publikum,
  og beundre den frodige Rosenflor midt i Vinterens Hjerte.
  
  Institutets Første Sekretær, _Emil Braun_, modtog mig med stor
  Venlighed, og jeg var oftere Gjæst i hans Hus, ikke til noget
  Selskab, men til daglig Middag sammen med ham og hans aldrende
  Hustru; Børn havde de ikke. Jeg holdt af den godmodige Mand, skjøndt
  jeg ikke kunde sætte ham høit som Archæolog og stundom smilte ad hans
  store Ord, som naar han sagde: "Wenn Böhme und ich zusammen sind,
  dann wissen wir, was Styl ist." Han var oprindelig Læge. Ved længere
  Tids Syslen med Antiker havde han erhvervet sig en Del Kundskab paa
  dette Omraade, men da han manglede filologisk Dannelse, blev han
  aldrig Andet end Dilettant, og han havde heller ikke noget fint Øie
  for Kunsten. De Foredrag, han holdt for de yngre Archæologer over de
  antike Skulpturer i Museerne, gav os derfor heller ikke stort
  Udbytte; det var for en stor Del uklare Fraser. Han havde modtaget
  mig med Lovtaler som Madvigs Discipel og ønskede, at jeg skulde
  skrive en Afhandling i Institutets Annaler. Han gav mig i den
  Anledning en Vasetegning at behandle, og jeg gjorde mit Bedste for
  at levere en taalelig archæologisk Afhandling i et pynteligt
  italiensk Sprog. Da jeg viste ham den -- den hed Processione
  trionfale di Ercole ed Iolao -- gjorde han et Par smaa Bemærkninger,
  som jeg naturligvis tog til Følge, men for øvrigt fandt han det Hele
  fortræffeligt. Inden den blev trykt, kom imidlertid Institutets
  Direktør Gerhard til Rom. Han beklagede sig over, at jeg i min
  Disputats havde polemiseret imod ham. Braun søgte at undskylde mig;
  om det behøvedes, ved jeg ikke; vist er det, at Gerhard altid senere
  har behandlet mig med Velvillie og Opmærksomhed; men Braun har dog
  nok syntes, at han skyldte Gerhard en cadeau paa min Bekostning.
  Under Trykningen af Afhandlingen opdagede han en faktisk Urigtighed i
  en Anmærkning. Istedenfor nu, som han tidligere havde gjort, at
  meddele mig det, saa at jeg kunde rette Feilen, tilføiede han
  følgende Note: "Vor lærde Forfatter, som vil diktere os de
  hermeneutiske Love for Studiet af Vaserne, med hvilke han med Nød og
  næppe er kommen i materiel Berørelse, tager heri groveligen feil.
  Mere end ethvert filologisk Sofisteri gjælder et Faktum i
  Archæologien. Førend han indlod sig med en Koryfæ som Gerhard, der
  har tilbragt Halvdelen af sit ikke ørkesløse Liv imellem Potteskaar,
  havde han gjort vel i at gjennemløbe Atlasset af Institutets
  Monumenter, hvor han paa 3. Binds 44. Tavle vilde have fundet en
  utvivlsom Hercules tilstedeværende ved Minervas Fødsel." (Det var
  dette, jeg havde fundet umuligt). "Fortrolighed med den gamle
  Litteratur i dens Helhed er den skjønneste Medgift for Archæologen,
  men i Videnskaben som i Livet er det ikke altid Medgiftens Rigdom,
  som gjør Ægteskabet lykkeligt." Jeg blev naturligvis oprørt over
  dette Overfald, og mine archæologiske Venner fandt, at jeg burde
  tilsende "Augsburger Allgemeine Zeitung" en Meddelelse om denne
  "exempelløse Adfærd af en Redaktør;" men efter det Forhold, jeg
  havde staaet i til Braun, foretrak jeg at indskrænke mig til mundtlig
  at sige ham, at jeg ikke havde ventet Sligt af ham.
  
  Institutets Anden Sekretær, _Henzen_, var en høist elskværdig Mand,
  der aldrig havde andet end Venner. Han var en dygtig Videnskabsmand
  og har indlagt sig betydelig Fortjeneste ved Behandlingen af antike
  Indskrifter. Efter Brauns Død blev han Første Sekretær, og jeg har
  under senere Besøg i Rom et Par Gange havt den Glæde at se ham i
  denne Stilling.
  
  Iblandt de yngre Archæologer, der som Stipendiater havde Bolig i
  Institutets Bygning, maa jeg først nævne _Theodor Mommsen_. Det var
  en overmodig Yngling paa 27 Aar, for hvem det videnskabelige Arbeide,
  hvor omfattende det end var, altid gik let fra Haanden. Han var
  oprindelig Jurist, men Romerretten førte ham til Studiet af Roms
  Statsforfatning og Historie. I Rom syslede han med topografiske
  Spørgsmaal og begyndte under Henzens Veiledning det Studium af de
  latinske Indskrifter, som blev hans Livs Hovedarbeide, og som har
  sikret ham et udødeligt Navn i Videnskaben. Hans romerske Historie
  har som bekjendt gjort overordentlig Lykke og er udkommet i mange
  Oplag. Det er en livlig og interessant skreven Bog, men dens dristige
  Kombinationer ere ikke altid holdbare, og hans Bedømmelse af Cæsar og
  Cicero charakteriseres næppe tilstrækkelig, naar man kalder den
  ensidig. Han har trolig fulgt Drumanns Fodspor og er ligesom denne en
  ægte Preusser, skjøndt det ikke er der, han hører hjemme; han er født
  i Garding i det sydvestlige Slesvig. Han havde studeret i Kiel og var
  -- ivrig Slesvigholstener, hvorfor han fra først af ikke betragtede
  mig med milde Øine. Allerede mit Navn havde vakt hans Harme; thi det
  var efter Algreen Ussings Forslag, at Stænderne havde anmodet
  Christian VIII om at udstede sin Erklæring om, at hele det danske
  Monarchi gik i udelelig Arv efter Kongelovens Arvefølge. Dog kom vi i
  det Hele godt ud af det med hinanden, naar vi mødtes, hvilket ikke
  var saa sjældent. Jeg mindes saaledes bl. a. en lille Samtale i det
  Vatikanske Bibliothek. Jeg havde fra Professor Preller faaet
  Anmodning om at conferere et Par Haandskrifter af Curiosum Urbis, et
  lille Skrift fra Romerrigets sidste Dage, der indeholder en
  Fortegnelse over Byen Roms Kvarterer med Angivelse af deres Grænser.
  Det er indbundet i et stort Bind sammen med flere forskjellige
  Skrifter. En Dag medens jeg var beskjæftiget med denne Kollation, kom
  Mommsen hen til mig. "O," siger han, "har De faaet fat paa den Bog?
  Den kjender jeg. De har formodentlig maattet love, at De ikke vilde
  se noget af det Øvrige, der staar i den?" Dette bejaede jeg. "Det er
  ellers uhyre morsomt, alt det Andet," fortsatte han. "Det er lutter
  Skandalehistorier om Paverne." Jeg lod mig dog ikke friste, men holdt
  mit Løfte. En Gang var det dog nær kommet til et alvorligt Brud
  imellem os. De tyske Kunstnere dannede en Forening, der kaldtes Ponte
  molle, og hvortil ogsaa andre Kunstnere og Studerende sluttede sig.
  Dette Selskab pleiede i Begyndelsen af Mai hvert Aar at foretage en
  stor Udflugt i Campagnen, til de gamle Stenbrud, man kalder
  Cervara-Grotterne. Det var en hel Carnevalsfest; man drog afsted dels
  til Fods, dels til Æsels og helst i fantastiske Kostumer. Jeg var
  ogsaa bleven opfordret til at tage med, og jeg havde faaet et
  kunstnerisk udført Diplom som Ganymed eller Mundskjænk. Det gik
  lystigt til, og jeg havde min Nød med at holde mig ædru, da Alle
  vilde drikke med Mundskjænken. Under en Samtale med Mommsen greb
  denne, som saa ofte før, Leiligheden til at drille mig lidt. Denne
  Gang sagde han dog ikke: "In Dänemark trinkt man wohl viel Grütze?"
  han talte foragtelig om den danske Litteratur, og da Talen kom paa
  Oehlenschläger, brugte han nogle Ord, hvorpaa jeg fandt mig beføiet
  til at svare: "Naar De kan sige dette, har De jo aldrig læst noget af
  Oehlenschläger." Han blev glorød i Hovedet og udfordrede mig. Jeg
  svarede lidt haanligt: "Tror De, jeg gider slaaes med Dem for den
  Sags Skyld?" Og dermed var den Historie forbi. Jeg har senere vexlet
  Breve med ham i Anledning af en Indskrift i Bispegaarden i
  Kjøbenhavn, som han ønskede et Aftryk af. I 1886 traf jeg ham ved
  Universitetsjubilæet i Heidelberg. Medens vi spadserede sammen i
  Slotshaven i Karlsruhe, ledte jeg Samtalen hen paa hans romerske
  Historie. Som bekjendt gaar denne i de 3 Bind ikke længere end til
  Cæsars Død. Nylig havde han imidlertid udgivet et 5. Bind,
  "Provinserne fra Cæsar til Diokletian", et fortrinligt og for
  Historieforskningen uundværligt Arbeide. Jeg spurgte ham nu, om vi
  ikke snart kunde vente det manglende 4. Bind. "Nein", svarede han,
  "der kommt nicht. Das kann Jedermann thun; das können Sie thun." Det
  skulde være en Kompliment.
  
  Mere stilfærdig var den 5 Aar yngre _Heinr. Brunn_ fra Bonn. Han var
  ogsaa i det ydre en Modsætning til Mommsen; han var lige saa mørk,
  som Mommsen var blond. Kunsthistorien var hans Speciale. Han blev
  senere Anden Sekretær ved Institutet og holdt ligesom Braun
  Forelæsninger omkring i Museerne, upaaklagelig korrekte, men nogen
  fremragende Begavelse mærkede man ikke. Dog bør det siges, at det er
  ham, man skylder den interessante Opdagelse, at de i forskjellige
  Museer opbevarede Figurer i halv Størrelse af faldende eller faldne
  Giganter, Amazoner, Persere og Galler høre sammen og maa henføres til
  det Monument, Kong Attalos I lod opstille paa Borgen i Athen. Ogsaa
  med ham fornyede jeg Bekjendtskabet ved Festen i Heidelberg. Han døde
  som Professor i München 1888.
  
  _Keil_ var lige saa gammel som Brunn. Det var en venlig lille Mand,
  tør og exakt Filolog og bekjendt som Udgiver af Grammatici Latini.
  Han døde for faa Aar siden som Professor i Halle.
  
  Livligere var _Hermann Hettner_, Forfatteren til det 18. Aarhundredes
  Litteraturhistorie. Ham var jeg oftere sammen med paa Udflugter fra
  Rom og Neapel; det var en behagelig Reisefælle.
  
  Sachseren _Ludolph Stephani_ var jødisk af Fødsel. Han levede kun i
  sine Studier. Han blev en saare lærd Archæolog, Professor i Dorpat,
  og senere Akademiker i St. Petersborg, i hvilken Stilling han udgav
  udførlige Bearbeidelser af de paa Krim og andensteds i Rusland fundne
  Oldsager (Compte rendu de la Commission archéologique Russe 1859-81).
  Han holdt sig i Regelen for sig selv; mig foreslog han dog at ledsage
  ham paa en Fodreise i Volsker- og Hernikerbjergene, og jeg skylder
  ham Indvielsen i det archæologiske Reiseliv. Det var i de første Dage
  af Marts 1845, at vi vandrede over Albano og Genzano til Cività
  Lavigna, det gamle Lanuvium; derfra over Velletri til Cori, Norma og
  Sezze, saa over Sacco-Dalen til Veroli, Frosinone, Alatri, Ferentino,
  Anagni og Palestrina. Vi afskrev alle de Indskrifter, vi kunde faa
  fat paa, og det hændte kun eet Sted, at en Eier forbittret jog os
  bort midt i vort Arbeide. Vi beundrede Coris prægtige Tempelruin
  og de vældige kyklopiske Mure, som omgive Stæderne, der ligge
  som Ørnereder paa Klippernes Fremspring. Vi glædede os over
  Volskerbjergenes frodige Skovvæxt, og aflagde et Besøg hos en
  italiensk Landmand, som vi havde mødt paa Veien og spadseret et godt
  Stykke sammen med i jævn Samtale. "Strada facendo si discorre" vare
  de Ord, hvormed han indledede vort Bekjendtskab. Mindre behagelig var
  derimod Governatoren i Anagni, som vilde putte os i Hullet, fordi vi
  ikke havde vore Passer med, og da han endelig efter et langvarigt
  Skjænderi bekvemmede sig til at lade os gaa, yderligere spildte vor
  Tid ved en lang, salvelsesfuld Tale om, hvor nødvendigt det var
  altid at have sit Pas hos sig.
  
  Jeg skrantede en Del den Vinter, og kom mig egentlig først i Mai
  Maaned, da det blev rigtig varmt; men jeg havde ingen Tid til at være
  syg; Livet var altfor rigt. Tiden hengik med lærerige Studier i
  Museer, Bibliotheker og imellem Ruinerne, henad Foraaret og Sommeren
  ogsaa med Udflugter i Omegnen, næsten altid i godt Selskab. Iblandt
  Landsmændene bør jeg ogsaa nævne den danske Konsul _Bravo_ og cand.
  jur. _Møller_ (senere Birkedommer i Hørsholm) med hans unge Hustru,
  Amalie f. Stahlfest, der her søgte og fandt Hjælp imod en begyndende
  Brystsyge. I Foraaret 1845 blev Kredsen forøget med en af mine bedste
  Venner fra Borchs Kollegium, Cand. theol. Andreas Listov, senere
  bekjendt som theologisk Forfatter, død som Præst i Dalby i Stevns
  1889. Han var bleven Huslærer hos Thorvaldsens Datter Fru Poulsen, og
  igjennem ham fik jeg Leilighed til at gjøre Bekjendtskab med denne
  skjønne og elskværdige Kvinde og hendes to nydelige Børn, Alberto og
  Augusta. Man kjender dem fra Familiebilledet i Thorvaldsens Museum,
  men man kan ikke høre Fru Poulsen med hendes sølvklare Stemme synge:
  "Gioventù di Roma bella, c'è una nuova tarantella".
  
  Det romerske Folkeliv er saa almindelig bekjendt, at jeg ikke skal
  indlade mig paa nogen Skildring deraf; kun et Par Træk, der tilfældig
  ere optegnede i Breve til Hjemmet, kunne maaske have nogen Interesse.
  
  "Om Søndag Eftermiddag ser man undertiden paa Roms Gader Skarer af
  Drenge vandre med et Kors foran sig som i en Procession syngende og
  skraalende, men lidet alvorlige; man tror, det er en Leg. De gaa hen
  til Aftenskolen i Kirken, hvor de under en Præsts Opsyn gjensidig
  examinere hinanden i deres Katechismus. Den, der da ikke spørger
  eller svarer nøiagtig med Bogens Ord, ligesom ogsaa den, der har
  været uopmærksom og giver et Spørgsmaal, som har været givet een
  Gang, eller besvarer et saadant Spørgsmaal, maa til Straf rykke et
  Numer ned; men den, der et helt Aar igjennem har holdt sig som Dux,
  bliver hædret med Keisernavn (imperatore dello studio), og naar det
  er i Jesuiterskolen, kan ingen større Ære tænkes. Da modtager han
  Presenter af Cardinalerne og nyder den høieste jordiske Lykke, at
  fremstilles for Paven, for hvem han har Lov til at fremføre en
  Begjæring. I gamle Dage, siges der, kunde man forlange en Forbryder
  frigiven eller ogsaa et godt Embede; nu maa man nøies med mindre. Jeg
  har selv set en saadan Keiser i sin gule Atlaskes Ridderkappe,
  stadselig pyntet, omgivet af smaa Pager, der ikke vare fuldt saa pænt
  pyntede, tilligemed alle sine Presenter udstillet i sin Faders Hus.
  Røde Faner hang ud af Vinduet for at minde Folk om ikke at gaa
  Udstillingen forbi, og Gensdarmer i Døren holdt Orden i den
  tilstrømmende Menneskemasse."
  
  I Frascati var jeg Vidne til en Scene af en anden Art. "En Enkemand
  og en Enke, begge lidt til Aars, holdt Bryllup. Da de kom ud fra
  Kirken, hvor Vielsen var foregaaet, bleve de modtagne af en stor
  Skare Drenge, der opførte den frygteligste Kattemusik, jeg i mit Liv
  har hørt: Klokker og Bjælder, Kobberkjedler, Kasseroller og
  Bradpander imellem hinanden; de, som ikke kunde opdrive Metalkar,
  hjalp sig med Deigtruge og andet Trætøi, som de hamrede løs paa, til
  det gik i Stykker. Hver Gang en Enke gifter sig, bliver hun hilset
  paa denne Maade, og Regjeringens Bestræbelser for at afskaffe denne
  Skik have hidtil været magtesløse. Brudeparret selv fandt sig ogsaa
  taalmodig i, hvad det vidste der hørte til. De vandrede under dette
  Musikaccompagnement fra Kirken til Osteriet, og nøde Maaltidet under
  denne Taffelmusik, der holdt ved hele Tiden og tilsidst ledsagede dem
  til deres Hjem."
  
  Den 30. Juni forlod jeg Rom og kjørte med en Vetturin til Napoli i
  Selskab med min romerske Bekjendt Hettner og den brave Professor
  Cygnæus fra Helsingfors. Vi havde valgt Veien over _Terracina_.
  Medens Kusken holdt Middagshvil i Værtshuset ved Kysten, spadserede
  jeg op ad Bakken til den ovenfor liggende By. Det store Torv, som
  ligger lige ved Indgangen til Byen, frembød den Dag et usædvanligt
  Skue. Pladsen var ganske tom, og alle de Gader, der udmundede der,
  vare afspærrede med Reb, bag ved hvilke Skarer af Voxne og Børn stode
  samlede. Pludselig blev en stor Oxe med Piskeslag drevet ind paa
  Pladsen. Den foer vild omkring og blev stadig end mere hidset af
  Drenge og unge Karle, der dukkede frem under Rebene og skyndte sig
  tilbage igjen, inden Dyret kunde naa dem. Det var en Tyrefægtning i
  det Smaa, uhyggelig at se paa for Nordboer, der ikke ere vante til at
  plage Dyrene[3]. Oxen skulde slagtes, og hver Gang Sligt skulde ske,
  pleiede man først at more sig paa den omtalte Maade. Saasnart jeg
  kunde slippe derfra, ilede jeg hen til den gamle romanske Kirke med
  antike Søiler opstillede paa liggende Løver og Prædikestolen smykket
  med gamle Mosaiker, og derfra høiere op endnu til Toppen af Bjerget,
  hvor man fra de maleriske Ruiner af Theodoriks Borg har en mageløs
  Udsigt over Middelhavet.
  
   [3] En lignende Scene fra Civitella har Lundby tegnet, se K.
   Madsen, Lundby S. 165. Ogsaa Bröchner omtaler en saadan i et Brev
   fra Olevano, se Bröchners og Molbechs Brevvexling S. 41.
  
  I _Napoli_ boede jeg i Santa Lucia med det deilige Middelhav lige
  udenfor mine Vinduer. De første Dage vare forfærdelig varme; men saa
  blev det mildere, sjælden over 23° R., og da jeg havde lært at klæde
  mig derefter, kunde jeg uden Vanskelighed gaa Toledoen igjennem
  saavel om Morgenen, naar jeg gik til Museet, som om Middagen, naar
  jeg gik derfra; paa den Tid havde jeg næsten altid en svalende
  Søbrise imod mig. Af Landsmænd fandt jeg her den gamle Legationsraad
  Vogt, som Aaret efter blev gift med Billedhuggerinden Adelgunde
  Herbst. Han modtog mig med stor Venlighed og tog mig bl. a. med paa
  en Udflugt til Ischia.
  
  Andre Udflugter gjorde jeg sammen med Hettner og Digteren _Fr.
  Hebbel_. Denne Mand havde jeg allerede i Rom stiftet et flygtigt
  Bekjendtskab med ved det skandinaviske Julegilde, hvortil Gurlitt
  havde taget ham med; han var født Ditmarsker og altsaa dansk
  Undersaat, og han reiste med Understøttelse af Christian VIII. Jeg
  kjendte kun lidet til hans Digte; Judith havde jeg læst, men uden at
  finde særligt Behag i den; men som Reisekamerat interesserede han
  mig. Hans Samtale var pikant uden dog at være saa febrilsk, som han
  selv senere har charakteriseret den i fortrolige Breve. "Das ist mein
  Unglück," har han sagt, "dass ich von keinem Gegenstande reden kann
  ohne mich in ein Gewirr von Gedanken und Bildern zu verlieren." Han
  var Autodidakt og havde næsten altid maattet kæmpe med Armod; men han
  havde sat sig det Maal, at han vilde være Digter; dertil mente han
  sig kaldet, og for Opnaaelsen deraf maatte alle andre Hensyn vige.
  Ganske blind var jeg ikke ligeoverfor ham. Jeg kunde ikke give ham
  Ret i, at "Poesien er realiseret Filosofi". Jeg ønskede, der havde
  været mindre Filosofi i hans Dramer, og den Symbolisme, som han lagde
  saa megen Vægt paa, forekom mig ganske intetsigende; men alligevel
  betragtede jeg ham som en ikke ubetydelig Digter, "en Forkæmper for
  den nye Tids Aand", omtrent som man en Menneskealder senere her i
  Danmark talte om de saakaldte Gjennembrudsmænd. Hans Overmod og hans
  bidende Sarkasmer frastødte Mange, men jeg kunde ikke lade være at
  holde af ham. Jeg troede at have fundet en Ven for Livet, en Tro som
  dog nok vilde være bristet, hvis ikke Tiden hurtig havde skilt os ad;
  thi der kunde næppe tænkes to Charakterer saa forskjellige som vore.
  Den Biografi af ham, som hans beundrende Ven, E. Kuh, har skrevet,
  har aabnet mig Øinene.
  
  De to Maaneder, jeg tilbragte i Napoli, gjorde mig mere fortrolig med
  Oldtiden, end Rom havde gjort. Her var Alt anderledes koncentreret;
  jeg spredte mig ikke til saa mange forskjellige Sider, og den Ro, som
  det mere ensartede Studiefelt gav mig, virkede velgjørende. Museo
  Borbonico blev mig kjærere end noget romersk Museum. I _Pompeii_
  opholdt jeg mig tre Dage. Der var dengang intet Hotel paa Stedet; men
  en af Opsynsmændene havde et lille Hus, hvor han udskjænkede Vin til
  Arbeidere og Bønder. Der fik jeg et lille Værelse ovenpaa, ud til
  Terrassen, der laa fuld af Tomater, som skulde tørres i Solen.
  Værelset havde intet Vindue, men en stor Luge, som, naar den blev
  lukket om Middagen, gjorde det til et nogenlunde kjøligt Opholdssted
  paa den varmeste Tid af Dagen. Formiddagen og Eftermiddagen tilbragte
  jeg imellem Ruinerne. Jeg gik ganske alene omkring og aflagde Besøg
  hos de gamle Pompeianere, men Ingen modtog mig imellem de tavse Mure.
  Jeg gjorde en Mængde Optegnelser, der i sin Tid vare mig til stor
  Nytte, men som nu til Dags, efter de senere omhyggelige Undersøgelser
  og Beskrivelser, naturligvis ere uden Værdi. Til Afvexling gik jeg
  undertiden hen til det Sted, hvor man gravede. Jeg blev modtaget med
  et venligt Goddag og nød den store Glæde at se de gamle Mure træde
  frem af Gruset med Farverne lige saa friske som for 1800 Aar siden;
  ja selv en Fløidør stod der for mig, ligesom den var udgaaet fra
  Snedkernes og Malernes Haand, men det var et kortvarigt Syn; det var
  ikke Træ, men kun Støv, som ved den første Berørelse spredtes ad. Jeg
  kunde se og røre ved de gamle Beboeres Husgeraad og Redskaber.
  Vinfade, Oliefade og de andre store Lerkar, der gjorde samme Tjeneste
  som Tønder i vore Dage, stode paa deres Plads. Den ene Dag aabnede
  man et saadant Lerkar fuldt af Korn, den næste viste man mig
  Blomkaal og Oliven; sort som Kul var det, eller snarere det var
  virkelig Kul.
  
  De napoletanske Archæologer modtog mig med en Høflighed, som var
  næsten forbløffende for en Nordbo, der ikke raadede over et saa stort
  Antal Komplimenter, at han kunde svare paa samme Maade. I nærmere
  Berørelse kom jeg dog hverken med den vakkre Minervini eller med
  Særlingen Gargallo Grimaldi; ikkun _Giuseppe Fiorelli_ sluttede sig
  nærmere til mig. Han var dengang en skjøn Yngling paa 22 Aar, men
  allerede bekjendt i den archæologiske Verden ved et Værk over Greven
  af Syracus' Vaser. Senere har han, som bekjendt, indlagt sig
  overordentlig Fortjeneste ved Ledelsen af Udgravningerne i Pompeii og
  Omsorgen for, at Alt, hvad der kunde bevares, blev bevaret. Ham
  skyldes det jo ogsaa, at de hensmuldrede Rester af de ulykkelige
  Offere, hvem det ikke lykkedes at undfly Katastrofen, have kunnet
  anskueliggøres for Nutiden igjennem Afstøbninger. Han blev senere
  Senator og Direktør over alle Udgravninger i Italien. Paa senere
  Reiser til Italien har jeg oftere besøgt ham, og vi have glædet os
  ved at gjenkalde os vore Ungdomserindringer.
  
  Den 24. August tog jeg med Dampskib fra Napoli til Palermo. Jeg
  maatte jo se Sicilien, Europas Perle og den doriske Architekturs
  Fostermoder. I Breve til Hjemmet skildrede jeg mine Indtryk med varme
  Farver; men den, der vil høre Noget om den sicilianske Naturs
  Deilighed, kan finde dette bedre andensteds, og Oldtidens Monumenter
  kunne ikke nøies med en flygtig Omtale. Lad mig da kun i Korthed
  berette, at jeg efter et Par Dages Ophold i det yndige Palermo begav
  mig paa en Reise langs med Øens sydvestlige og dens østlige Kyst, til
  Segesta, Salinunt, Girgenti, Terranova (det gl. Gela), Syracus,
  Leontini, Catania, Taormina og Messina. Der var ingen Jernbaner paa
  Sicilien, ja ei engang Diligencer; jeg maatte ride. Jeg leiede en
  Fører med 2 Muldyr, et til mig selv, det andet til ham og min
  Kuffert. Det var intet glimrende Optog, men dog paa nogle Steder
  noget imponerende Nyt. "Siete figlio d'un principe?" spurgte et ungt
  Menneske mig i Terranova. Herbergerne vare heller ikke fyrstelige;
  Nattesøvnen forhindredes ofte af Utøi; men Forpleiningen var
  upaaklagelig, Frokost af det medbragte Brød, Pølse, Ost og Vin under
  en Korkeg eller et Johannesbrødtræ (carrubo), Aftensmad Maccaroni og
  Fisk. Men glad var jeg ved at færdes imellem disse Naturbørn, som kun
  kjendte Lidet til Verden udenfor deres Hjem. I Salemis prægtige
  Borgruin, der nu i Stedet for stolte Riddere husede en Del fattige
  Familier, traf jeg i Slotsgaarden en gammel Kone, hvis snehvide Haar
  kontrasterede mærkeligt med hendes sorte Kjole. Hun betragtede mig
  med samme Forundring som jeg Ruinen; men da jeg sagde, jeg var en
  Napoletaner, faldt det hende ikke ind at tvivle derpaa; Alt udenfor
  Salemi var hende lige fremmed. Hun førte mig ind i de store hvælvede
  Haller, som nu vare berøvede enhver Prydelse og for det Meste kun
  indeholdt det allertarveligste Bohave. I den inderste Sal sad hendes
  Datter, en kjøn, endnu nogenlunde ung Kone, i et Hjørne og spandt, og
  i et andet Hjørne Datterdatteren vævende. Jeg kom ret tilpas; thi
  Familien kunde ikke læse, og jeg blev da anmodet om at tyde et nylig
  ankommet Brev. Det var to Breve paa eet Stykke Papir. Den unge Pige
  var forlovet med en ung Knøs, der var indkaldt til Militærtjeneste.
  Ved en Skrivers Hjælp havde hun faaet opsat en Epistel, som med
  Udeladelse af en hel Del Høflighedsudtryk kort og godt lød saaledes:
  "Kjære Forlovede, har Du modtaget det Tøi, jeg sendte Dig?" Hendes
  Fæstemand havde ikke behøvet at henvende sig til en Skriver; skrive
  kunde han, men meget veltalende var han ikke. Han havde benyttet det
  samme Papir og derpaa skrevet ganske simpelt: "Kjære Forlovede, jeg
  har modtaget det Tøi, Du sendte mig." Selv i den store By Catania
  mødte jeg en lignende Venlighed. En smuk fjortenaars Dreng havde vist
  mig et gammelt Gravmonument. Jeg gav ham en lille Sølvmønt, hvorover
  han blev saa fornøiet, at jeg endelig maatte ind og se hans Moder.
  Det var en smuk ung Kone, der syslede med to smaa Drenge. Hun spurgte
  mig, om jeg holdt af Vindruer, og da jeg bejaede dette, sendte hun
  den ene af Drengene op i et høit Poppeltræ, hvorfra han kom ned med
  en Vindrueklase, der var mindst tre Kvarter lang. Hun beklagede, at
  hun ikke havde Andet at byde mig. -- Røvere, hvormed man havde
  skræmmet mig, mærkede jeg Intet til, og meget sjælden saa jeg et
  mindre elskværdigt Træk, som paa en Restauration i Palermo, hvor en
  Sicilianer blev aldeles rasende, fordi hans Cotelet ikke var mør nok,
  eller ved Arethusakilden i Syracus, hvor Vaskerpigernes Letfærdighed
  nødte mig til at forkorte mit Ophold.
  
  Den 24. September kom jeg tilbage til Napoli, nogle Dage senere end
  jeg havde ventet. Et Brev, jeg havde skrevet for at underrette mine
  Venner derom, var gaaet tabt; man var i stor Angest for mig, og min
  gamle Ven, L. Mynster, der var ankommen et Par Dage tidligere, havde
  allerede taget Billet til Dampskibet til Palermo for at opsøge mig.
  Jeg fik ham standset i rette Tid, og vi havde nu den Glæde i et Par
  Maaneder i Forening at kunne nyde Italiens Herlighed. Der var i de
  Dage en stor Congres af Videnskabsmænd i Napoli. Jeg havde
  naturligvis ladet mig indtegne som Medlem, men et Par Møder, hvorved
  jeg var tilstede, forekom mig saa tomme og usmagelige, at jeg
  foretrak at gjøre en Reise med Mynster og Hettner til Pæstum,
  Salerno, Amalfi og Sorrent.
  
  Tilbagereisen til Rom foretog vi som sædvanlig med Vetturin.
  Selskabet var som en Følge deraf noget blandet. Der var blandt Andet
  et af den videnskabelige Congres' Medlemmer, som vi i Regelen Intet
  havde at gjøre med. Men da vi spiste til Aften i Mola di Gaëta, var
  han ikke tilfreds med de 4 Retter Mad, som vi Andre havde været ret
  glade ved. Han var ikke bleven mæt, kaldte Vetturinen ind og holdt et
  frygteligt Hus med ham. "Quando vengo a pranzo, voglio mangiare
  finché sono stanco," raabte han, og det var kommet til et Haandgemæng
  imellem dem, hvis ikke det øvrige Selskab havde lagt sig imellem.
  
  I Rom fandt jeg min kjære _J. T. Lundbye_. Jeg havde længtes efter
  ham. Det var en ægte Kunstnersjæl, fuld af Hjerte og Lune og
  utrættelig arbeidsom. I hvert af hans Penselstrøg, i hver Pennestreg
  følte man hans Sjæl; han selv vilde sige: det er Instinktet; Andre
  vilde give det et fornemmere Navn. Det var Danmarks Natur, der levede
  i ham. Ugjerne forlod han Danmark, men han var syg og trængte til nye
  Paavirkninger. Han havde længtes efter at se de store Kunstneres
  Mesterværker, som han hidtil kun havde forventningsfulde Anelser om;
  nu fik han dem at se; nu saa han Sydens rige Natur og de skjønne
  Mennesker, der befolkede den. Han tegnede bestandig, og hans
  Skitsebog fyldtes med Billeder af Dyrelivet og Menneskelivet, det ene
  skjønnere end det andet, og dog klagede han over Italien; han kunde
  ikke bruge det; det tiltalte ham ikke; det var ikke hans Fædreland.
  Kun to Malerier fik han udført i Italien, en Drift Oxer i Campagnen
  og Metalsvinet i Florents, begge herlige Kunstværker, og dog maa man
  sige, det er hverken Italien eller Danmark; men Lundbye er det,
  Kunstneren, som forstaar og nyder den fremmede Skjønhed, men aldrig
  glemmer sit Hjem. Han holdt af at fremstille sig selv som en Nisse i
  Udlændighed. Hvor kostelige ere ikke disse Tegninger, hvad enten
  Nissen lytter til Satyrens Fortællinger, eller han paa høie Stylter
  og med Kæmpeskridt iler tilbage til sit Hjem! I den første Maaned i
  Rom boede han hos sin gamle Ven, Jerichau, og var med Glæde Vidne
  til, hvorledes han udviklede sig som Kunstner, men han havde ondt ved
  at udholde hans sygelige Misfornøielse og Uvillie imod Danmark og
  Alt, hvad Dansk var. Da jeg kom tilbage til Rom, var han flyttet fra
  Jerichau, og boede paa Piazza Barberini, hvor han stadig havde det
  romerske Folkeliv for sine Øine. Der havde vi mangen hyggelig Samtale
  baade om det skjønne Italien og om det Hjem, som vi elskede endnu
  høiere.
  
  Iblandt de andre Danske i Rom vil jeg nævne som dem, jeg særlig kom i
  Forbindelse med, Kammerraad (senere Etatsraad) Raffenberg og hans
  Hustru, dernæst Professor Clausen, Høiesteretsassessor Rottbøll og
  Stiftamtmand Thygesen, der alle tre havde deres Familier med, Prof.
  juris A. W. Scheel og Dr. med. Ravn. Det skandinaviske Julegilde, som
  det foregaaende Aar kun havde talt 25 Deltagere, talte denne Gang et
  helt Hundrede. Stemningen var som sædvanlig hyggelig og munter. En af
  de livligste var Nordmanden, Volrath Vogt, den spræke Nordmand, som
  vi kaldte ham. Efter Bordet blev han opfordret til at vise os en
  Hallingdans. Det var han strax villig til, naar han blot kunde faa en
  Dame til at være med. Da ingen anden af de Tilstedeværende havde Mod
  dertil, maatte tilsidst Professor Clausens ganske unge Datter Sofie
  (senere gift med Pastor Frimodt) devovere sig, og vi bleve med Glæde
  Vidne til, hvor net og tækkelig hun assisterede Nordmanden, der
  bragte sin Jente sin Hyldest i voldsomme Spring og "Kast". Det har
  siden den Tid ikke været ualmindeligt, at der er blevet danset ved
  Skandinavernes Julegilde i Rom. Syv og tyve Aar senere saa jeg ved
  samme Leilighed et ældre Par: Peter Faber (Landsoldatens Forfatter)
  traadte en Dans sammen med Fru Jerichau.
  
  Strax efter Julefesten forlod jeg Rom for at reise til Grækenland. I
  _Ancona_ gik jeg ombord paa Dampskibet. Sjælden har Italien vist sig
  skjønnere for mig end i dette Afskedens Øieblik. Blikstille laa det
  blaa Hav for mig, fredeligt under de hvide Klinter, paa hvis grønne
  Ryg S. Cyriacus' gamle Kirke thronede over den trange By med de
  snævre Gader; bagved laa Italiens frugtbare Bakkeland, begrænset af
  de snedækte Apenniner. Længselsfuld efter det Nye, der skulde aabne
  sig for mig, indlod jeg mig strax i Samtale med de Grækere, jeg fandt
  paa Skibet, skjøndt jeg endnu ikke kunde tale Nygræsk; men Rom og de
  romerske Venner vare stadig i mine Tanker. Jeg skrev paa Skibet en
  udførlig Anmeldelse af Jerichaus Hercules og Hebe, bestemt til
  Optagelse i "Fædrelandet". En ung Italiener, der skulde i Land i
  Brindisi, lovede at indlevere den paa Posthuset der; men den naaede
  aldrig sin Bestemmelse. Ligesaa smilende som Reisen havde været fra
  Ancona til Brindisi, ligesaa mørk og ubehagelig blev Fortsættelsen. I
  Regn og Blæst satte vi over Adriaterhavet; Fastlandets Kyster vare
  ikke til at se, og det yndige Corfu besøgte jeg i Regnveir; først i
  Patræ klarede det op. Her tog en græsk Reisefælle mig med for at
  besøge et Par af hans Slægtninge. Det havde tidligere undret mig,
  naar jeg hørte Grækerne tale om Europa som en Modsætning til deres
  eget Land; nu fandt jeg det ganske rimeligt; jeg syntes, jeg var i
  Orienten. Jeg blev modtaget med Kys paa Munden af fustanellaklædte
  Mænd, der sad paa lave Divaner med Benene trukne op under sig; deres
  maleriske Dragt harmonerede godt med de sølvbeslagne og smukt
  ciselerede Vaaben, der hang paa Væggene. Fra nu af skulde Sligt i
  over et halvt Aar daglig staa mig for Øie. I Taage seilede jeg
  igjennem den ellers saa deilige korinthiske Bugt, og paa den øde
  Isthme maatte jeg vente en hel Dag efter Dampskibet, der skulde føre
  mig over til Piræus. Endelig den 6. Januar 1846 (2. Juledag 1845
  efter græsk Regning) ankom jeg til mine Ønskers Maal.
  
  _Athen_, der 15 Aar tidligere kun havde været en tyrkisk Landsby,
  var begyndt at blive en europæisk Stad, men det var endnu kun en
  ringe Begyndelse. Den havde c. 20,000 Indbyggere. Halvdelen af Husene
  havde endnu Landsbypræget. De nyopførte Boliger vare tarvelige, men
  ganske nette toetages Huse, hvidtede og med grønne Vinduesjalousier,
  Tagene med lysegule Teglsten indlagte i Mønstre. Østen for
  Hermesgaden stod det kongelige Slot som en Kolos ved Siden af Dverge.
  Trods al Anvendelse af pentelisk Marmor gjorde Bayreren Gärtners
  Bygning dog kun et klodset Indtryk. Nu har dette for en Del tabt
  sig, efter at Plantningen paa Slotspladsen er voxet til, og Hoteller
  og andre større Huse have reist sig ved Siden; dengang stod den
  hvide firkantede Masse underlig pretentiøs i det tomme Landskab,
  som om den vilde maale sig med selve Akropolis. Hvilken Perle var
  ikke i Modsætning dertil det smukke lille Observatorium, som
  Theophilus Hansen havde opført ved Byens modsatte Udkant! Det var
  som en Sommerfugl imod en Elefant. Ogsaa Christian Hansens
  Universitetsbygning med den smukke ioniske Forhal gjorde et langt
  ædlere Indtryk end Slottet.
  
  I Rom havde jeg levet med en stor Kreds af Venner og Bekjendte; i
  Athen blev Kredsen meget indskrænket, men til Gjengjæld blev
  Forbindelsen desto inderligere. Dronning Amalia, en oldenburgsk
  Prinsesse, havde taget en protestantisk Hofpræst med sig til
  Grækenland. Pastor _Lüth_ var fra Eutin, men hans Hustru var dansk,
  en Skovriderdatter fra Fredensborg. De havde to Børn, en Søn og en
  Datter, og Fru Lüths Søster, Hanne Fischer, senere gift med Architekt
  Winstrup, var i Huset hos dem. Det var et hyggeligt Hjem, hvor jeg
  strax blev modtaget som en gammel Bekjendt og følte mig, som om jeg
  var hjemme i Danmark. Lüth gjorde oftere større og mindre Udflugter
  med mig i Omegnen af Athen, f. Ex. til Eleusis og til Phyle, den fra
  Thrasybulos' Historie bekjendte lille Bjergfæstning, der behersker
  Passet imellem Kithæron og Parnes, hvor i gamle Dage Hovedveien gik
  fra Athen til Theben. Nu benyttes denne Vej ikke mere. Den øde
  Bjergegn, hvor Elven bruser frem imellem bratte, skovklædte Klipper,
  besøges nu kun af Hyrder og Jægere og af Reisende, der have Lyst til
  at se den gamle Fæstnings mægtige og vel bevarede Mure.
  
  Særdeles stor Betydning for mig fik Architekterne _Christian_ og
  _Theophilus Hansen_. Disse to høit begavede Brødre havde allerede i
  nogle Aar opholdt sig i Athen og der udfoldet en betydelig Virksomhed
  som Bygmestre baade for Staten og for Private. De boede sammen med
  den tyske Architekt _Schaubert_, der i Elskværdighed ikke stod
  tilbage for nogen af Brødrene. Sammen med ham foretog jeg (23.-28.
  Febr.) en høist interessant og lærerig Reise til Korinth, Sikyon og
  Megara. Det var Schaubert og Chr. Hansen, som ved Nedbrydningen af
  den tyrkiske Mur foran Propylæerne opdagede, at de deri fundne
  Architekturstykker vare tagne fra det for halvandet hundrede Aar
  siden nedrevne Niketempel, og til Verdens Forbauselse gjenopreiste
  den forsvundne Bygning paa sit Sted. I Forbindelse med L. Ross
  udgav de en mønsterværdig Beskrivelse af deres Arbeide (Ross, C.
  Hansen u. Schaubert: Der Niketempel zu Athen). Det var deres Tanke,
  at dette skulde være 1. Hefte af et større Værk over Akropolis,
  hvortil de havde gjort mange Forarbeider, navnlig i Tegninger af
  Architekturfragmenter, hvorpaa den antike Bemaling endnu var synlig.
  Men en tysk Architekt Poppe, som en kort Tid opholdt sig i Athen, fik
  igjennem Ross disse Tegninger til Laans, kopierede dem og udgav dem i
  en Godtkjøbs Udgave, saa at Forlæggeren af Niketemplet ikke havde Mod
  til at fortsætte Værket. Naturlig Sympathi og fælles Begeistring for
  det gamle Hellas knyttede mig nøie sammen med de tre Architekter. Ved
  Synet af deres Arbeider og ved Samtale med dem fik jeg Øiet aabnet
  for den klassiske Architektur saa godt, som det kunde ske uden at
  være virkelig Architekt; thi Filolog var jeg jo og paa Architekturens
  Omraade kun Iagttager. Men dem skylder jeg, at de Maaneder, jeg
  tilbragte i Athen, blev et saa indholdsrigt Studieliv.
  
  Der var endnu ikke ryddet tilbørlig op paa Akropolis; Ingen anede,
  hvilke Skatte de gamle Opfyldninger ved Erechtheet og Parthenon
  skjulte; de store Museumsbygninger existerede ikke, og de ikke
  synderlig mange Skulpturer, man havde fundet, opbevaredes i
  Theseustemplet, i Propylæerne og ved andre antike Bygninger; men der
  var nok at studere alligevel. Med hvilken Henrykkelse betragtede jeg
  ikke det næsten urørte Pinakothek og Propylæernes uforlignelige
  ioniske Kapitæler! Hvor var det ikke tiltrækkende at grunde paa
  Erechtheets Gaader, og fremfor alt at gjennemgaa Parthenon i det
  Enkelte og forfølge alle Fortidens Spor i denne vidunderlige Bygning,
  som dengang endnu var utilstrækkelig bekjendt i den archæologiske
  Verden! Der fandt man Stykker af Frisen, som Explosionen 1688 havde
  kastet til Jorden og derved bevaret for Grækenland, medens alt det
  Øvrige blev bortført til London; paa disse var selve Overfladen
  undertiden bevaret bedre end paa noget af de andre Stykker. Paa
  Tempelcellens Marmorgulv kunde jeg endnu se Sporene af de oprindelige
  doriske Søiler, der havde maattet vige for ioniske, da Templet blev
  omdannet til Kirke, og ad den tyrkiske Vindeltrappe kunde jeg komme
  helt op i den vestlige Gavl, og staa Side om Side med de faa mægtige
  Figurer, som Lord Elgin ikke havde fundet det Umagen værdt at tage
  bort; og om alt dette havde jeg den Glæde at kunne tale med
  Kunstnerne. Af Videnskabsmænd var der paa den Tid Ingen i Athen;
  baade L. Ross og Köppen vare tagne bort, og de archæologiske
  Instituter existerede ikke. Jeg gik alene om paa Akropolis og
  afskrev gamle Indskrifter. Uindviede ville maaske undre sig over, at
  man paa samme Tid kan svælge i Kunstens Herligheder og pille med de
  tørre Bogstaver; de vide ikke, hvilken Nydelse der er i denne
  umiddelbare Berørelse med Oldtiden i de samtidige Dokumenter, hvor
  ogsaa ofte et hidtil upaaagtet eller miskjendt Træk fra Oldtiden kan
  komme til Syne. Med Böckhs Staatshaushaltung i Haanden gjennemgik jeg
  de af ham udgivne Søvæsens-Indskrifter, og jeg havde den Glæde at se,
  at næsten alle de Rettelser, han havde gjort i de ham meddelte
  Afskrifter, stadfæstedes ved Eftersynet af Originalen, og at kunne
  tilføie et Par enkelte nye.
  
  Hos Hansen og Schaubert traf jeg den hamborgske Billedhugger
  _Siegel_. Det var Dagen efter min Ankomst til Athen. Da det var
  vanskeligt at faa et ordentligt Værelse til rimelig Pris, tilbød han
  mig at bo hos ham; han havde et lille Værelse, han kunde undvære. Han
  boede tæt udenfor Byen, der hvor man senere opdagede den gamle
  Dipylonport og de interessante Gravmonumenter. Jeg var lykkelig over
  mit Værelse, hvorfra jeg over grønne Bygmarker saa hen til
  Theseustemplet, der blev mig "den kjæreste af alle Bygninger paa
  Jorden". Siegel var en stor, sværlemmet Mand med sort Haar og sorte
  Øine, godmodig og tjenstvillig, saa at man kun smilede lidt, naar han
  engang imellem blev noget stortalende. I Klipperne udenfor Nauplia
  havde han efter Bestilling af Kong Ludvig af Bayern udhugget en
  liggende Løve ligesom Thorvaldsens Luzerner-Løve, et Monument over de
  Bayerske Soldater, der faldt i Kampen 1833-34. Han havde meget at
  fortælle, om hvad han havde maattet døie, medens han arbeidede paa
  dette Monument, som Befolkningen saa skjævt til, fordi den ikke vilde
  mindes om, at det var ved Fremmedes Hjælp den havde afkastet det
  tyrkiske Aag. Til virkelige Haandgribeligheder kom det dog ikke, og
  Løven ligger der endnu den Dag idag. Men vist er det, at Grækernes
  Stemning imod de Fremmede ikke altid var velvillig. En Karnevalsdag
  saa jeg i en Udkant af Athen nogle Grækere danse omkring et Baal og
  synge:
  
      Ὅλοι Ἕλληνες μαζῆ,                Alle Hellener sammen,
      ὅλους Φράγκους 'ς τὸ σουβλέ.      Alle Franker paa Spiddet!
      ὅλοι Ἕλληνες μαζῆ,                Alle Hellener sammen,
      ὅλους κλέφταις 'ς τὸ σουβλέ.      Alle Røvere paa Spiddet!
  
  Til Tyskerne havde man mange Steder et formeligt Had, takket være den
  Bayerske Regjerings Misgreb og Overmod og dens Ansættelse af Tyskere
  allevegne.
  
  Sammen med Siegel gjorde jeg en Tur til _Pentelikon_. Jeg maatte jo
  gjøre Bekjendtskab med dette Marmorbjerg, som havde leveret Stoffet
  til den gamle Kunsts Mesterværker og endnu yder det moderne Athen et
  Bygningsemne, som Alverden misunder det. Paa et Par raske Heste, der
  med samme Lethed galopperede hen over Gjærder og oppløiede Marker som
  ad den slagne Landevei, og ikke ænsede steile Skraaninger mere end
  den jævne Flade, naaede vi i et Par Timer Klosteret paa Bjergets
  lavere Terrasse, hvor prægtige store Træer lovede os et hyggeligt
  Hvilested. Nu til Dags bliver Forventningen heller ikke ganske
  skuffet; men for 60 Aar siden var det anderledes; det "rige" Kloster
  saa ud som en forfalden Avlsgaard. De græske Munke ere for det meste
  Agerdyrkere. Da vi kom, vare de alle i Marken, og da de langt om
  længe viste sig, bød de os et Stykke daarligt Brød og Ost, og først
  da vi havde givet dem en Drachme til at tænde Lys for i Kirken, fik
  vi en Smule Honning i Tilgift; om Vin var der ikke Tale lige saa lidt
  som om Foder til Hestene. De nuværende Marmorbrud frembød et lidet
  lysteligt Syn; man sprænger med Krudt og ødelægger ofte meget mere
  end man vinder. I Oldtiden sprængte man Stenen med Kiler. De gamle
  Brud, der ligge et Stykke høiere oppe, frembyde et anderledes skjønt
  og malerisk Skue; de lodrette Vægge minde om Stenbruddene ved
  Syracus. Tæt ved dem ligger den store Drypstenshule, der strækker sig
  dybt ind i Bjerget i forskjellige Retninger; men da vi ingen Lys
  havde med os, maatte vi nøies med den imponerende Forhal. Det tager
  næsten en Times Tid at klattre derfra op til Bjergets Top; men Møien
  belønnes med en Udsigt, der næppe kan tænkes skjønnere. Hele Attika
  med dets Bugter og Halvøer og Øerne i Havet deromkring laa udbredt
  for vore Fødder, og i den vestlige Horizont øinede vi Helikon og
  Parnas. Da endelig den stærke Blæst nødte os til at rive os løs fra
  dette Syn, klattrede vi atter ned ad de knudrede Klipper, hvor vi
  tidt maatte holde os fast i Lyng og Jordbærtræer for ikke at falde.
  Vore Heste havde længtes efter os, og da vi atter sad paa deres Ryg,
  og de mærkede, det gik hjemad, satte de i Galop nedad Bjerget,
  skjøndt Skraaningen ikke var saa ganske lille, og hele Veien var
  bedækket med Marmorbrokker. Jeg fandt, det var et halsbrækkende Ridt
  og vilde holde igjen, men Siegel raabte: "Det gjør ikke noget; det er
  græske Heste."
  
  Han havde ogsaa lovet at gjøre en længere Reise med mig. Vi skulde
  gaa over Argos til Sparta og Messene, igjennem Arkadien og tilbage
  igjennem det nordlige Hellas, og vi fik begyndt paa Turen. Den 25.
  Marts seilede vi med Dampskibet fra Piræus til det yndige Nauplia, og
  den næste Dag red vi over _Tiryns_ og _Mykenæ_ til _Argos_. Ingen
  Schliemann havde endnu opdaget, hvilke Skatte disse Steder gjemte
  under Muldet, men Tiryns' kyklopiske Mure stod der med de dengang
  fuldstændig gaadefulde "Gallerier"; Løverne over Porten i Mykenæ
  saaes ligesom nu, og "Atreus' Skatkammer" henrykte og imponerede mig
  endnu mere, end Pantheon i Rom havde gjort. Men Siegel befandt sig
  saa ilde, at han troede, en alvorlig Sygdom var ved at bryde ud; han
  vilde hjem til Athen. For mig skjulte han den sande Aarsag; han sagde
  blot, at hans Arbeider nødte ham til at vende tilbage, og han
  forsikkrede, at jeg godt kunde fortsætte Reisen alene; han skulde nok
  skaffe mig en paalidelig Fører. Vi underhandlede ogsaa paa Torvet i
  Argos med saadanne Folk. De stillede de urimeligste Fordringer, og
  havde Siegel endelig faaet dem til at nedstemme disse, kom de med nye
  Fordringer, som gjorde Afslaget illusorisk. Men værre endnu var det,
  at jeg hørte dem tale med hinanden indbyrdes om, hvor fortræffeligt
  et Bytte de havde Udsigt til; naar den store Mand var borte, kunde de
  gjøre, hvad de vilde med en Dreng som mig. Det blev mig klart, at med
  den Slags Folk kunde jeg ikke reise. "Havde jeg endda havt en
  Revolver med!" tænkte jeg ved mig selv. Gud ske Lov jeg ikke havde
  nogen! thi den var naturligvis det Første, de havde frataget mig. Jeg
  erklærede nu bestemt, at jeg vilde ikke reise videre, jeg vilde følge
  med Siegel til Athen; jeg begyndte ogsaa at ane, at han mulig kunde
  trænge til mig. Den næste Dag red vi til Epidauros, og efter et kort
  Ophold i Asklepios' Helligdom, der dengang var en tæt Skov, hvor kun
  det gamle Theaters velbevarede Bænkerader mindede om Oldtiden, gik vi
  om Aftenen ombord i en Kaik, og vare den næste Morgen i Piræus.
  
  Siegels Feberanfald gik over; men jeg var ærgerlig over at være gaaet
  glip af Messene, Phigalia og saa meget Andet. Jeg besluttede at søge
  Erstatning i _Böotien_ og _Delphi_ og at begive mig derhen, saasnart
  jeg kunde faa en brugbar Fører. Det lykkedes at finde en saadan, en
  Mand, der i sin Tid havde tjent i Kongens Stalde, og om Morgenen d.
  12. April var jeg atter paa Hesteryggen. Den Del af denne Reise, som
  jeg mente kunde interessere et større Publikum, har jeg beskrevet i
  mine "Reisebilleder fra Syden" under Titelen "Parnas og den græske
  Paaske"; for mig personlig havde ogsaa det Øvrige stor Interesse. Jeg
  gik over Eleusis og Eleutheræ til Platææ, af hvis velbyggede Mure
  endnu en anselig Del er tilbage. Medens jeg drog igjennem den
  verdenshistoriske Slagmark, hørte jeg ved Overgangen over Bækken
  Oeroe Frøerne kvække livagtig som hos Aristophanes "Brekkekeks koax
  koax". Af Thespiæ (Erimokastro) var der næsten Intet at se; men i en
  halv Mils Afstand hævede sig en enestaaende Stenkegle; det var
  Hesiodos' Fødested Askra. Den blev tidlig ødelagt af Nabobyen;
  Pausanias bemærker, at der var Intet tilbage uden et eneste Taarn;
  det samme staar der endnu; det har kunnet gjøre Tjeneste som
  Vagttaarn. Ellers er Byen fuldstændig forsvunden, og man ser kun
  nøgen Klippe, medens man arbeider sig op til Toppen. Hesiodos har
  sikkert havt Ret, da han sagde om sin Fødeby, at den var slem om
  Vinteren, forfærdelig om Sommeren og ikke til nogen Tid god. Jeg red
  videre henad Helikons nordlige Afhang imellem nysudsprungne Egetræer
  og over rislende Bække; det var det yndige Libethrion; og hen ad
  Eftermiddagen kom jeg til Egnens nuværende Hovedstad Livadia
  (Lebadea), en af de skjønneste og mest maleriske Stæder i Hellas. Den
  gjennemstrømmes af den rivende Flod Herkyna. Følger man dennes Løb
  opad, imod S., kommer man snart til den store Grotte, hvorfra den
  udspringer. I denne vilde Bjergegn laa Trophonios' berømte,
  hemmelighedsfulde Orakel, men af dette eller hvad dertil hørte, vil
  man næppe kunne finde noget Spor. Reisen fra Livadia over Ambrosos
  til den korykiske Hule paa Parnas, til Chrysò (Krissa), Amphissa og
  Delphi er beskrevet i den ovenfor nævnte Bog.
  
  Tilbagereisen foretog jeg ad den almindelige Vei over Daulis og
  Panopeus med de velbevarede gamle Mure. Ved Chæronea saa jeg prægtige
  Rester af den kolossale Marmorløve, der blev opreist som Monument
  over de i Slaget 338 faldne Thebæer. Derefter begynder den vandrige
  böotiske Slette; Broer føre over den store Flod Kephisos. Paa den
  yderste Spids af en smal, langstrakt Bjergtunge laa det gamle
  Orchomenos. Murene ere endnu næsten allevegne synlige; paa den
  øverste Spids, der dannede en lille isoleret Akropolis, ere de særlig
  stærke og mangfoldige. Ved Foden af Høien ligger den store
  Kuppelgrav, man kaldte Minyas' Skatkammer. Selv i sin ødelagte
  Tilstand gjorde den et imponerende Indtryk; nu, efter Schliemanns
  Udgravning, har den vist sig at være et af Kunsthistoriens
  mærkværdigste Monumenter, et sjældent Vidnesbyrd om kunstnerisk Smag
  og Dygtighed i hin gamle Tid, som man pleier at kalde den mykenæiske.
  Om Chariternes berømte Dyrkelse og Fester i Orchomenos vidnede nu kun
  Indskrifter, der opbevaredes i Klosteret Skripu; men kunsthistorisk
  Betydning fik de i det foregaaende Aar fundne nøgne Mandsstatuer, der
  høre til de allerældste Rester af græsk Skulptur. -- I Theben søgte
  jeg at gjøre mig en Forestilling om Stadens gamle Topografi. I
  Tanagra var det atter Fæstningsmurene, der fængslede mig; om de
  berømte Terracottafigurer havde man dengang ingen Anelse. Asopos'
  Flodleie henrykte mig ved sin Skjønhed. I Fyrreskoven ovenover
  Landsbyen Oropos kunde jeg jo tænke mig, at Amphiaraos' Helligdom
  maatte ligge, men der var endnu Intet udgravet. Jeg vilde ikke vende
  tilbage til Athen uden at have besøgt Rhamnus; men Ovriokastro
  (Ebræokastro) eller Jødeborgen, som Stedet nu kaldes, laa ikke paa
  Landeveien. Fra Markopulo fik jeg en Chorophylax og en Ethnophylax
  med som Eskorte; men de kjendte ikke Veien; over 8 Timer red vi
  omkring i Parnesbjergets Skove inden vi kom ned til Kysten og den
  Høi, hvorpaa den gamle Stad havde ligget tilligemed Ruinerne af
  Nemesis' Tempel. Det var sammenstyrtede Ruiner, men baade det store
  og det lille Tempel laa tydelig afdækkede. Themis' Stol stod der,
  skjøndt lemlæstet, og rundt omkring fandt man smaa Stumper af
  Billedhuggerarbeide, som man kunde tænke sig havde hørt til
  Agorakritos' berømte Statue. Senere Udgravninger have bragt noget
  mere for Dagen, og det Vigtigste af Udbyttet er bragt til Athen. --
  Endnu kun et flygtigt Blik paa Marathon og saa tilbage til Athen d.
  25. April.
  
  Denne Reise i Hellas havde blandt andet vist mig, at jeg godt kunde
  reise alene, hvis jeg ikke kunde faa Selskab; men Peloponnes havde
  jeg tabt Lysten til; jeg kastede nu mine Øine paa Thessalien, et Land
  som var mindre bekjendt og for saa vidt syntes at love større
  Udbytte. Men Thessalien var et tyrkisk Land; jeg kunde ikke reise der
  uden tyrkisk Pas eller Firman, og dette kunde kun erholdes i
  _Konstantinopel_. Saa begav jeg mig d. 11. Mai til den store
  Keiserstad. Hvad jeg der oplevede under mit flygtige, ottedages
  Besøg, og min paafølgende Reise i Thessalien, har jeg beskrevet i
  mine "Reisebilleder fra Syden". Jeg beklagede ofte, at jeg ingenlunde
  var tilstrækkelig forberedt eller udrustet til en saadan Reise, og
  min Reisebeskrivelse er kun et Dilettantarbeide. Den vakte ikke
  desmindre en vis Opmærksomhed, da den blev oversat paa Tysk (i
  Griechische Reisen und Studien 1857), og da Thessalien i 1881 blev
  indlemmet i Grækenland, blev ogsaa min lille Bog benyttet som
  Hjælpemiddel til Kundskaben om det hidtil lidet kjendte Land.
  
  Min Reise i Thessalien fik imidlertid et Efterspil, som ikke var
  fornøieligt. Ved Overgangen fra Tyrkiet til Grækenland skulde jeg
  holde 5 Dages Quarantaine i Lamia. Overgangen fra den uafbrudte
  Bevægelse i den friske Luft til fuldstændig Stillesidden i
  Forbindelse med Forandring i Kosten bekom mig ilde. Allerede den 3.
  Dag blev jeg syg. Lægen erklærede, at jeg havde stærk Feber, og at
  han ikke kunde tillade mig at reise for det Første; men jeg havde
  slet ingen Lyst til at ligge syg og maaske dø her, hvor jeg var
  ganske alene, og hvorfra min Familie knap kunde faa Underretning om,
  hvorledes det var gaaet mig. Jeg vilde bort, og ved Hjælp af et
  Guldstykke lykkedes det ogsaa at overvinde Lægens Betænkeligheder og
  blive udskrevet. Efter en Dags Ophold hos en vakker Albaneser i Lamia
  red jeg den følgende Morgen til Havnestaden Stylida, N. f. Euböa. Jeg
  var meget mat, og jeg var glad ved at kunne ligge i Bunden af Baaden,
  medens vi seilede ned ad Strædet til Chalkis. Jeg havde dog endnu
  Kræfter til at spadsere omkring i denne By en Times Tid, og henad
  Aften steg jeg atter til Hest og red over Broen til Fastlandet. Ved
  Nattens Anbrud traf jeg en reisende Klædehandler, og jeg overnattede
  under aaben Himmel paa de store Klæderuller, han førte med sig. Jeg
  vaagnede styrket af Søvnen, men jeg havde endnu 14 Timers Vei til
  Athen; det var et besværligt Ridt under idelige Mavesmerter. Endelig
  naaede jeg Byen, og da Pastor Lüths Hus var et af de første, jeg kom
  forbi, hvorimod mit eget laa i den modsatte Udkant, standsede jeg for
  at lade mine kjære Venner vide, at jeg var kommen levende tilbage.
  Det var i rette Tid. Lüths havde i Sinde at reise til Smyrna den
  næste Dag; men da de saa mig, bleve de forfærdede. Jeg fik ikke Lov
  til at forlade deres Hus, før de fik fat paa en Læge, og da Kongens
  Hoflæge, Dr. Rösen, kom og erklærede, at det var en alvorlig Typhus,
  gjorde de strax et Værelse i Stand til mig og beholdt mig under hele
  min Sygdom. Jeg blev aareladt, og Bevidstheden forlod mig. I tre Dage
  vidste jeg Intet af mig selv at sige. Jeg erfarede først mange Aar
  senere, at Frøken Fischer, der havde opofret sig til at pleie mig,
  havde havt stor Vanskelighed med at holde Styr paa mig. Takket være
  den omhyggelige Pleie blev Sygdommen overstaaet. Efter 14 Dages
  Forløb kunde jeg staa op og gaa lidt omkring; men Athens Klima i Juli
  Maaned er utaaleligt; dèr kunde jeg ikke komme til Kræfter. Jeg blev
  da bragt op til Klosteret Kæsariani paa Afhanget af Hymettos, hvor
  Luften var friskere. Kræfterne begyndte efterhaanden at komme, dog
  ikke uden et Tilbagefald, som atter en Uges Tid fængslede mig til
  Sengen. Da dette var overstaaet, og jeg paa ny havde faaet Haab at
  komme mig, skrev jeg følgende Disticha:
  
      Altsaa jeg haaber nu atter at skue mit Fødelands Strande,
          Atter at kaste min Arm, elskede Fa'er, om Din Hals,
      Atter at favne de Kjære, med hvem jeg leved min Barndom,
          Kivedes tidt over Tant, altid forsonedes dog,
      Atter at trykke i Haand hver Ven, som fulgte mig trofast
          Snart gjennem Musernes Kreds, snart under Bægrenes Klang,
      Atter at høre de Mestre, hvis Visdoms Tale saa ofte
          Leded det tvivlende Blik, styred det vaklende Fjed,
      Atter at hilse de Steder, hvor tusind hellige Minder,
          Vidner om Glæde og Sorg, gribe det bankende Bryst.
      Dog -- hvor iler Du hen, min Hu, som bevæget af Stormen?
          Spar Din Taare en Stund; sødere rinder den da.
  
  Midt i August følte jeg mig endelig stærk nok til at tiltræde
  _Hjemreisen_. Jeg fik dog endnu af og til smaa Feberanfald, og mit
  Udseende var ikke det bedste. Da jeg var kommen ombord paa
  Dampskibet, som skulde føre mig til Triest, forlangte Kapitainen, at
  jeg skulde gaa i Land igjen; han vilde ikke have syge Folk ombord;
  saa skulde han holde Quarantaine ved Ankomsten. Med stor Anstrengelse
  fik jeg ham overtalt til at se Tiden an; vi havde jo endnu ikke
  forladt de græske Farvande, saa han kunde sætte mig i Land, hvis det
  blev nødvendigt, og jeg holdt mig brav, saa at jeg d. 22. August
  kunde stige i Land i Triest.
  
  Jeg var ikke den Eneste ombord, der glædede sig til at komme hjem.
  Fra Corfu til Ancona befandt sig i Reiseselskabet to Italienere, der
  af Pave Gregor XVI vare forviste fra Kirkestaten, men som nu efter
  den nye Paves (Pius IX) Amnestidekret kunde vende hjem. Hvor var det
  rørende at se deres Glæde og den Henrykkelse, hvormed de opdagede det
  ene Punkt af deres Fædreland efter det andet! De ankom paa en skjøn
  Dag. Man feirede netop i Ancona Glædesfesten i Anledning af det
  omtalte Dekret. Allerede fra Søen saa man den amphitheatralsk
  beliggende Stad festlig smykket med Faner og med røde, gule og grønne
  Tæpper, der hang ned næsten fra hvert Vindue; og kom man ind i Byen,
  saa man allevegne Plakater med Ordene: "Viva l'immortale Pio nono".
  Og nu ringede Klokkerne -- i 8 Maaneder havde jeg ingen Kirkeklokke
  hørt -- og ledsaget af Musik og af Folkets jublende Fryderaab gik en
  stor Procession gjennem Gaderne. Ak! Begeistringen for den nye Pave
  skulde ikke vare længe.
  
  Det var min oprindelige Plan fra Grækenland at lægge Hjemveien over
  Paris og London, og Regjeringen havde forsynet mig med de fornødne
  Penge dertil; men nu følte jeg mig altfor svag til at udføre dette
  Forsæt; jeg kunde ikke foretage noget ordentligt Studium, før jeg fik
  samlet nye Kræfter i Hjemmet, som jeg jo ogsaa inderlig længtes
  efter. Paa Hjemreisen stiftede jeg et flygtigt Bekjendtskab med Wien,
  Prag, Dresden og Berlin. Længst opholdt jeg mig paa det sidste Sted,
  hvor jeg blev aldeles indtaget af Böckhs Elskværdighed. Han syntes
  ogsaa at have Lyst til at høre mig fortælle om Grækenland og indbød
  mig til Middag sammen med Franz.
  
  I September 1846 førte Stettinerdampskibet mig tilbage til
  Kjøbenhavn.
  
  
  
  
  IV.
  
  REVOLUTIONSAARET. -- FAMILIEFORHOLD.
  
  
  Efter min Hjemkomst gjenvandt jeg hurtig mine gamle Kræfter og
  brændte nu kun af Lyst til at gjøre de paa Reisen vundne Kundskaber
  og Erfaringer frugtbringende. I Vinteren 1846-47 holdt jeg en
  Forelæsning over Athens Topografi. Samtidig bearbeidede jeg nogle af
  mine Reiseerindringer for et større Publikum. Af mine "Reisebilleder
  fra Syden" udkom 1. Hefte (Parnas og den græske Paaske) i Slutningen
  af 1846 og 2. Hefte (Konstantinopel og Thessalien) i Midten af det
  følgende Aar. Paa samme Tid udgav jeg mit første strengt filologiske
  Arbeide, Inscriptiones Græcæ ineditæ, som jeg dedicerede til
  Böckh, fra hvem jeg til Svar fik et meget elskværdigt Brev. I
  Sommersemestret 1847 holdt jeg en Forelæsning over Andokides' Tale om
  Mysterierne, og d. 23. Oktober 1847 blev jeg udnævnt til Lector i
  latinsk og græsk Filologi og Archæologi ved Universitetet og skulde
  nu begynde et regelmæssigt Universitetsarbeide. Moden dertil var jeg
  naturligvis ikke, men det var mit Haab, at jeg ved stadig at studere
  og strax meddele mine Tilhørere Udbyttet af mine Studier nogenlunde
  kunde tilfredsstille Universitetets Fordringer. Der var imidlertid
  eet Hul i min Forberedelse, som nødvendig maatte udfyldes. Den
  Kundskab til Oldtidens Monumenter, jeg havde søgt at erhverve mig i
  Italien og Grækenland, maatte jeg supplere ved Studier i Europas
  Museer, særlig i Paris og London. Det var, som ovenfor bemærket, min
  Hensigt at foretage dette i Forbindelse med min øvrige Reise, men jeg
  maatte opgive det af Helbredshensyn. Nu var denne Hindring hævet; jeg
  haabede da at kunne udføre det i den nærmest følgende Sommer, og
  Regjeringen bevilgede mig den dertil fornødne Orlov fra mit Embede.
  
  Der viste sig imidlertid nye Vanskeligheder. Den 20. Januar 1848 døde
  Christian VIII. Med stor Bekymring imødesaa man den nye Æra. Vilde
  den nye Konge, saaledes som man havde talt om, imødekomme det Krav
  paa større borgerlig Frihed, som var blevet levende i Befolkningen?
  Og fremfor alt, vilde han kraftigere end Faderen værne om den danske
  Nationalitet i Sønderjylland, og tilbagevise Slesvigholstenernes
  anmassende Fordringer? Folkets Ønsker udtaltes med velgjørende
  Klarhed i Clausens og Schouws Skrift "Ved Thronskiftet 1848", som
  udkom allerede Dagen efter Christian VIII.s Død; men vilde disse
  Ønsker blive opfyldte? Den 28. Januar var jeg samlet med en Del
  Kunstnere og Kunstvenner i Hotel d'Angleterre til et Festmaaltid for
  Brødrene Christian og Theophilus Hansen, som gjæstede Danmark. Under
  Maaltidet kom en Embedsmand i Kabinetssekretariatet (Sally) hen til
  mig og fortalte mig, at Frederik VII samme Dag havde underskrevet et
  Reskript, hvorved der lovedes Danmark en fri Forfatning. Han
  tilføiede, at dette behøvede ikke at være nogen Hemmelighed. Jeg lod
  mig ikke dette sige to Gange, men meddelte Forsamlingen øieblikkelig
  "den glædelige Nyhed". Havde jeg vidst, hvad der stod i Reskriptet,
  havde jeg ikke været saa ivrig derfor; Offentliggjørelsen den næste
  Dag bragte mig til at slaa Øinene ned. En tung og trykket Stemning
  hvilede over Alle, indtil Madvigs Artikel i "Fædrelandet" 4. Febr.
  slog ned som et Lyn. Med Kraft og Varme paaviste han, at en saadan
  Frihed, hvorved Sønderjylland blev endnu fuldstændigere koblet
  sammen med Holsten end før, og i den fælles Stænderforsamling
  Hertugdømmernes 840,000 Indvaanere skulde veie lige saa meget som
  Kongerigets 1,350,000, ikke kunde modtages. Hans Ord fandt Gjenklang
  i vide Kredse; dog var det først, efter at de holstenske og
  slesvigske Stænderdeputerede i Mødet i Kiel den 17. Febr. paa det
  bestemteste havde protesteret imod den foreslaaede Forfatning, at der
  fremkom en lignende Erklæring fra dansk Side. Den blev vedtaget i et
  Møde hos Professor Clausen af 45 Mænd, iblandt hvem ogsaa jeg
  fandtes, og senere tiltraadt af Mænd i en stor Mængde Kjøbstæder og
  Landdistrikter.
  
  Efter Februarrevolutionen i Frankrig tog Bevægelsen større Fart. Man
  rustede sig paa begge Sider. D. 18. Marts samledes de fleste
  Medlemmer af Holstens og Sønderjyllands Stænderforsamlinger i
  Rendsborg og vedtog at skikke Sendemænd til Frankfurt og til
  Kjøbenhavn for at forlange Sønderjyllands ufortøvede Løsrivelse fra
  Danmark og Optagelse i det tyske Forbund, saa at det i Forening med
  Holsten dannede en selvstændig Stat med sin egen Forfatning.
  Saasnart Efterretningen herom kom til Kjøbenhavn, vedtog
  Borgerrepræsentanterne at indgaa til Kongen med en Adresse, hvori han
  bønfaldtes om at forebygge Statens truende Opløsning ved uden Ophold
  at omgive Thronen med Mænd, der vare Opgavens Storhed voxne, og som
  med energisk Villie og med Nationens Bistand kunde redde Danmarks Ære
  og grundlægge dets Frihed. Om Aftenen d. 20. Marts indfandt
  Borgerrepræsentanternes Formand L. N. Hvidt sig med denne Adresse i
  Casino, hvor en Forsamling af halvtredie tusinde Mænd med levende
  Bifald sluttede sig til den og vedtog i en samlet Skare at overbringe
  den til Kongen den følgende Formiddag. Den næste Morgen (21. Marts)
  tiltraadte Magistraten Borgerrepræsentanternes Beslutning. Kl. 11
  traadte den samlede Kommunalbestyrelse med Overpræsidenten og
  Borgerrepræsentanternes Formand i Spidsen ud fra Raadhuset og
  bevægede sig, fulgt af en stadig voxende Skare -- tilsidst var det
  omtrent 20,000 Mennesker, -- igjennem Vimmelskaftet og over Høibro
  til Christiansborg Slot. Tause og alvorlige gik vi frem, opfyldte af
  Bevidstheden om, at det var et betydningsfuldt Skridt, vi gjorde, og
  Mange vare maaske ikke helt rolige for, at Regjeringen ikke her som
  andensteds skulde møde Toget med skarpe Skud. Men efter at
  Deputationen var ankommen til Slottet, varede det ikke mange Minuter,
  inden Hvidt kom tilbage med Kongens Svar, at Folkets Ønske allerede
  var opfyldt; det gamle Ministerium havde taget sin Afsked. Under
  Hurrahraab og almindelig Jubel skiltes Folkeskaren. Der var Glæde og
  Ro allevegne; kun ved Universitetet havde en stor Skare Studenter
  samlet sig, utaalmodig ventende paa Afgjørelsen og halvveis bestemte
  paa at foretage et nyt Tog til Christiansborg. Jeg kom tilfældigvis
  til Stede, og man opfordrede mig til at berolige dem. Fra Talerstolen
  i Solennitetssalen meddelte jeg dem med et Par Ord, hvad jeg vidste
  om Sagernes Stilling, og Bølgerne lagde sig, ikke paa Grund af min
  Veltalenhed, som navnlig dengang var overordentlig ringe, men fordi
  Studenterne selv indsaa, at en yderligere Demonstration i dette
  Øieblik vilde være meningsløs. Dagen efter ankom de slesvigholstenske
  Udsendinge, og samtidig Prinsen af Augustenborgs Brev til Frederik
  VII, hvori han lod ham vide, at han havde stillet sig i Spidsen for
  Bevægelsen, og at Hertugdømmerne, saafremt ikke alle deres
  Fordringer indrømmedes inden d. 24., vare tabte for Kongen. Hermed
  var Sagen afgjort. Martsministeriet blev øieblikkelig dannet; de
  slesvigholstensksindede Embedsmænd skyndte sig med at komme bort fra
  Kjøbenhavn, og hele det danske Folk gjennemtrængtes af en eneste
  Tanke, at værge sit Land og sin Ære, det maatte koste hvad det
  vilde.
  
  Der maatte handles hurtigt og energisk; Oprøret havde allerede faaet
  fast Fod at staa paa, og ikke blot Holsten, men ogsaa Størstedelen af
  Sønderjylland var i Oprørernes Vold. Den frygtelige Opstand i Berlin
  d. 18.-19. Marts havde tvunget den svage Konge Frederik Wilhelm IV
  til at kapitulere. Han havde reddet sig ved at love, at han vilde
  lade Preussen gaa op i Tyskland og overtage Ledelsen af enhver
  Bestræbelse for at hævde det tyske Landomraades Hellighed. I Tillid
  til denne Støtte oprettede Slesvigholstenerne d. 28. Marts en
  provisorisk Regjering i Kiel, og Dagen efter overrumpledes Fæstningen
  Rendsborg af Prinsen af Noer paa den troløseste Maade. Friskarer
  strømmede til fra hele Tyskland og et egenhændigt Brev fra Kongen af
  Preussen til Hertugen af Augustenborg tilsikkrede ham hans Bistand
  til Gjennemførelse af de opstillede Fordringer.
  
  Men var Faren for Danmark stor, var Offervilligheden ikke mindre. Man
  kappedes om at indsende Pengebidrag, større og mindre; man tilbød
  Heste og Skibe, og unge Mennesker af alle Klasser meldte sig
  frivillig til Krigstjeneste. Men de Fleste vare uøvede. Der blev
  derfor oprettet en Rekrutskole for i Hast at give dem den
  nødvendigste Forberedelse. Ogsaa jeg følte mig forpligtet til at
  stille mig i Krigernes Rækker, og deltog med flere af mine Venner i
  disse Øvelser. En Eftermiddag, ligesom Øvelserne skulde begynde,
  modtog vi paa Exercerpladsen en Gave af sjælden Betydning. Det var
  Fabers og Hornemans Sang: "Dengang jeg drog afsted". Vi lærte den
  øieblikkelig udenad og fik travlt med at meddele den til vore Venner
  udenfor. Mange gik det vist ligesom mig, at naar jeg gjentog den,
  havde jeg ondt ved at holde Graaden tilbage. Min Sidemand under
  Øvelserne var min kjære Ven, Maleren J. T. Lundby. Det var den
  sidste Leilighed, hvorved jeg saa ham. I Slutningen af April afgik
  han til Hæren i Sundeved sammen med Sven Grundtvig og Carlo Dalgas,
  og faa Dage efter faldt han som Offer for det ulykkelige Vaadeskud
  paa Vedsted Mark.
  
  Jeg fik ikke Lov til at følge ham. Jeg var kongelig Embedsmand og
  skulde altsaa have Regjeringens Tilladelse dertil. Da jeg forebragte
  Kultusminister Monrad mit Ønske, fik jeg et ubetinget Afslag. "Nei,"
  sagde han, "det duer De ikke til." Han syntes naturligvis, at min
  spinkle Person vanskelig vilde kunne taale Krigens Strabadser,
  skjøndt jeg selv ikke havde nogen Frygt i den Henseende. "Reis De til
  Paris," tilføiede han, "saaledes som det engang er bestemt. Der kunne
  vi have Brug for Dem. Vi have lige sendt Borring derhen for at
  paavirke den franske Presse og bibringe den rigtigere Forestillinger
  om vore Forhold end dem, den laaner fra tyske Aviser. Han kan godt
  trænge til, at De hjælper ham." Jeg skulde altsaa være Journalist og
  ikke Soldat. Jeg gjorde ingen Indvendinger, men var strax færdig
  til at reise. Udenrigsministeren bad mig at lægge Veien over
  Frankfurt for at overbringe en Depeche til den danske Gesandt hos
  Forbundsdagen. Den var rigtignok sendt ham een Gang, men man stolede
  ikke paa Postens Paalidelighed og ønskede derfor at benytte
  Leiligheden til at sende den endnu engang.
  
  Ligesom jeg skulde gaa ombord paa Dampskibet, der skulde føre mig til
  Lübeck (om Formiddagen d. 24. April), modtog jeg Efterretningen om
  Slaget ved Slesvig. Og saa skulde jeg reise! Havde jeg ikke havt et
  offentligt Hverv, var jeg vendt tilbage til mit Hjem. Stum
  Forfærdelse betog mig, og næsten uden at vide af, hvad der foregik
  omkring mig, blev jeg landsat i den gamle Hansestad. Man kan nu til
  Dags vanskelig gjøre sig en Forestilling om, hvor fanatisk Tyskernes,
  særlig Holstenernes, Forbittrelse imod Danmark dengang var. Jeg var
  derfor ikke helt rolig ved at skulle kjøre paa Jernbanen fra Lübeck
  til Hamborg, ikke for min egen Skyld, men af Hensyn til den mig
  betroede Depeche. Da derfor en ung Tysker paa Jernbanen spurgte mig
  om min Herkomst, svarede jeg, at jeg var en Svensker, hvorefter han
  bemærkede: "Nicht wahr? Die Dänen haben Sie doch immer sehr perfid
  behandelt," hvorpaa jeg kun svarede, at det kunde jeg ikke give ham
  Ret i. Jeg kom forøvrigt uden Ulempe til Frankfurt; men da jeg der
  paa Hotellet indførte mit Navn i Fremmedbogen, betragtede man mig med
  meget mistænksomme Øine. Jeg afleverede den næste Morgen min Depeche
  til Baron Pechlin, der imidlertid ganske rigtig havde modtaget det
  tidligere afsendte Exemplar, og saa kunde jeg forlade Fjendens Land.
  Jeg lagde Veien over Aachen for at se Carl den Stores berømte Kirke,
  og gik saa over Brüssel til Paris, hvor jeg tog ind i samme Hotel som
  Borring, i Rue des vieux Augustins (imellem Rue St. Honoré -- nu
  Rivoli -- og Børsen).
  
  Men til at paavirke den franske Presse skulde der større Kræfter, end
  Borring og jeg vare i Besiddelse af. Den nye Republik havde saa meget
  at gjøre med sine egne Sager, at den kun skjænkede Udlandet ringe
  Opmærksomhed. Lamartine havde rigtignok paa den provisoriske
  Regjerings Vegne erklæret, at Frankrig vilde hjælpe de undertrykte
  Nationaliteter, men han var langt fra at gjøre Alvor af slige Løfter,
  og hverken Polen eller Italien, som han i sin Tale nærmest havde
  tænkt paa, mærkede noget til deres Realisation. For Danmark havde
  Frankrig ingen Interesse. Man kjendte Forholdene kun fra de tyske
  Blade. Da man nu i Wien og Berlin havde reist sig imod Regjeringen,
  og da man i Frankfurt syntes at ville reorganisere det tyske Forbund
  i liberal Retning, betragtedes det tyske Folk som en Forkæmper for
  Friheden, og i det slesvigholstenske Oprør saa man et Vidnesbyrd om
  det Samme[4]. Det hjalp ikke, at man gjorde opmærksom paa, at det
  tværtimod var en dynastisk Reisning, beregnet paa til Fordel for en
  uberettiget Prætendent yderligere at sønderlemme det Land, der havde
  lidt saa haardt for sin Troskab imod Napoleon, eller at man viste
  dem, at Forholdet imellem Danmark og Tyskland var ganske det samme,
  som imellem Lammet og Ulven i Fabelen. Og sagde man til dem, at det
  Folk, som nu vilde bemægtige sig Sønderjylland, ogsaa kunde falde paa
  at kræve Elsass og Lothringen, troede de, man var gal. Borring havde
  sat sig i Forbindelse med forskjellige Bladredaktører; han var bleven
  modtaget med kold Høflighed, men Ingen brød sig om ham, og ikke
  engang Berigtigelser af faktiske Usandheder kunde han faa indrykket i
  Bladene. Nyheder vilde man have; men var en Begivenhed først bleven
  fortalt efter tyske Blade i en forvansket Skikkelse, som f. Ex.
  Slaget d. 28. Mai, kunde det ikke hjælpe, at man Dagen efter bragte
  dem en sandfærdig Fremstilling efter danske Meddelelser; man vilde
  gjerne tro, at den kunde være rigtig, men den Sag var jo allerede een
  Gang omtalt; smaa Unøiagtigheder var det ikke værd at snakke om. Det
  gjaldt om at komme først med Efterretningen, og det kunde vi Danske
  ikke, da der ingen Telegraf var til. Een Gang lykkedes det dog. Det
  var d. 7. Juni. Borring kom ind til mig om Morgenen og raabte
  fortvivlet: "Saa! nu have de Danske igjen lidt et Nederlag." Jeg
  skyndte mig hen i Læsekabinettet for at faa fat paa Bladene, og læste
  i Hamburger Correspondent Beretningen om Slaget d. 5. Juni, da den
  hannoveranske General Halkett tænkte at feire sin Konges Fødselsdag
  ved at kaste de Danske ud af Sundeved, og Wrangel skulde hjælpe ham
  dermed. Det blev naturligvis fremstillet som en Seir. Fra Time til
  Time fortalte Bladet om Slagets Gang, men den triumferende Tone
  stemte ikke med Kjendsgjerningerne, og engang imellem mærkede man, at
  Tonen var paataget. Jeg skyndte mig altsaa med at berolige Borring,
  og forfattede i al Hast en Beretning om Slaget, der tog sig ganske
  anderledes ud, hvorledes Hannoveranerne om Morgenen havde angrebet
  vore Forposter og trængt dem tilbage, men, saasnart der var kommen
  Forstærkning, havde maattet vige, og om Aftenen vare slagne; det
  viste sig senere, at min dristige Fantasi fuldstændig havde truffet
  Sandheden. Borring ilede med min Artikel til Journal des Débats'
  Kontor, og det var saa heldigt, at man endnu ikke havde faaet den
  tyske Beretning oversat; vi kom først, og Artiklen blev optaget.
  
   [4] Endnu i 1872 skriver Gradis i Histoire de la Révolution de
   1848, I p. 267, hvor han giver en Oversigt over Forholdene i
   Europa: "Les démocrates se soulevaient dans le grand duché de Bade,
   en Saxe, en Bavière; le Sleswig voulait se séparer du Danemarck, le
   duché de Posen de la Prusse etc."
  
  Ellers var jeg ikke saa heldig. Drøftelsen af Retsspørgsmaalet havde
  Bladene ikke Lyst til at gaa ind paa. En Artikel om Danevirke, som
  man lod til at ønske, blev heller ikke optaget. Da Bladet "La
  Réforme" havde fortalt om en Coalition imellem alle Frihedens
  Fjender, Rusland, Østerrig, Preussen og England, som ogsaa de
  skandinaviske Riger vilde tiltræde, skrev jeg en Artikel, hvori jeg
  viste, at Friheden netop havde hjemme i Danmark, og at man der ikke
  havde mindste Sympathi for Rusland; den havde samme Skjæbne som den
  tidligere. En længere orienterende Artikel "La Question du Slesvic"
  viste jeg O. Lehmann, da han midt i Juni kom til Paris for at hente
  sin Hustru, som af Helbredshensyn havde tilbragt Vinteren i Italien.
  Han syntes meget godt om den, og Borring gjorde sit Bedste for at faa
  den optaget i et af Hovedbladene, men forgjæves. Tilsidst havnede den
  i et nyoprettet legitimistisk Blad, La Providence, hvor den kun fik
  en lille Læsekreds.
  
  Med mine archæologiske og kunsthistoriske Studier gik det ikke stort
  bedre. Af Museet i Louvre fik jeg saa godt som Intet set.
  Malerisamlingen var dækket af de 6000 nye Malerier, som udgjorde
  Aarets Udstilling, og Antikerne i Stueetagen vare dækkede med
  Brædder, som man havde slaaet op, fordi Salene skulde bruges til
  Valglokaler. Derimod besøgte jeg oftere Bibliotheket, hvor jeg gjorde
  Bekjendtskab med den elskværdige Bibliothekar, den gamle Tysker Hase,
  Udgiveren af Stephani Thesaurus linguæ Græcæ. Lexikografen havde ikke
  glemt min Disputats de nominibus vasorum Græcorum; han kunde endog
  huske, at min Respondens hed Listov. Ikke mindre interesserede den
  lille livlige Letronne mig, i hvem jeg saa Frankrigs ypperste
  Archæolog. Jeg besøgte ogsaa Le Bas, de Whitte, Raoul Rochette og
  Hertugen af Luynes.
  
  Medens Museerne vare lukkede, var dette ikke Tilfældet med Theatrene;
  dem kunde Pariserne trods Tidens Alvor og det politiske Røre ikke
  undvære. Ogsaa jeg besøgte dem af og til. Jeg hørte Rachel synge
  Marseillaisen paa Théatre Français; jeg saa den 60-aarige Bouffé paa
  Théatre des Variétés spille Le Gamin de Paris, Pariserdrengen, som
  jeg i Kjøbenhavn havde set Jfr. Petersen (Fru Phister) spille. Paa
  Gymnase saa jeg Rosa Chery spille i La niaise de St. Flour, som E.
  Bøgh har bearbeidet under Navnet "Valdbygaasen", og i Le marchand de
  jouets d'enfants, en smuk Dramatisering af Dickens' "Faarekyllingen
  paa Arnestedet".
  
  Men saa man bort fra Theatrene, var det ikke muligt i Paris at finde
  den muntre og livsglade By, den havde Ord for at være. Mørk Alvor
  rugede over Alt. Republiken var kommen som en Overraskelse over Alle,
  og det langt overveiende Flertal af Folket ønskede den ikke. I de
  første tre Maaneder havde man kun set dens Ulykker, almindelig
  Stagnation i Forretningslivet og Arbeidsløshed, og Bekymringen for
  det Nærværende var forbunden med Frygt for Fremtiden; det blev værre
  og værre ligesom i den store Revolution i Slutningen af forrige
  Aarhundrede. De Fremmede havde forladt Paris. Gaderne vare fulde ikke
  af fint klædte Herrer og Damer og elegante Kjøretøier, men af
  Arbeidere, der gik og drev, fordi de Intet havde at bestille; man
  maatte sige, at den blaa Bluse var Frankrigs Nationaldragt.
  
  Jeg kom til Paris d. 4. Mai, samme Dag som det langt om længe var
  lykkedes at faa en konstituerende Forsamling til at træde sammen. Den
  provisoriske Regjering havde gjort alle mulige Anstrengelser for at
  paavirke Folkestemningen, og dog var Resultatet af den almindelige
  Stemmeret, at det ultrademokratiske og det socialistiske Parti kun
  var en ringe Minoritet. Men Forholdenes Magt var uimodstaaelig; det
  gik som sædvanlig: Majoriteten vovede ikke at modsætte sig
  Minoritetens Villie. Nationalforsamlingen anerkjendte strax
  Republiken ved Acclamation, og den Regjering (Pouvoir exécutif), som
  valgtes d. 10. Mai, bestod af fuldblods Republikanere. Lamartine
  havde endog sat igjennem, at ogsaa den radikale Ledru-Rollin blev
  Medlem af den. Dette var en Indrømmelse til det yderste Venstre, men
  Socialisterne fik ingen Plads; og dog var det væsentlig ved deres
  Hjælp, d. e. ved den af Socialistførerne opagiterede Hovedstadspøbel,
  at Louis Philippes Throne var omstyrtet. Den provisoriske Regjering
  havde ogsaa lige i det første Øieblik lovet at sikkre alle Arbeideres
  Existents; den havde lovet, at alle Arbeidere skulde faa Arbeide. Man
  var rigtignok ikke saa konsekvent, at man anerkjendte "Retten til
  Arbeide"; Lamartine erklærede, at dette Begreb forstod han ikke, og
  vilde ikke sætte sit Navn under et Dekret, der proklamerede det.
  Man vilde heller ikke indrømme Louis Blanc det forlangte
  "Fremskridtsministerium"; men man gjorde ham til Formand for
  en Kommission til at undersøge og ordne Arbeiderforholdene.
  Kommissionen havde sit Sæde i Palais Luxembourg (Pairskammerets
  forrige Lokale). Her samlede Louis Blanc Delegerede fra
  Korporationerne i Paris, hvis Tal efterhaanden voxede til 6-700, og
  disse antoges at kunne raade over 30-40,000 Mand. Paa den anden
  Side havde Regjeringen for at indfrie sine Løfter oprettet
  "Nationalværksteder" (ateliers nationaux), inddelte paa militær Vis i
  Sectioner, og bevæbnede (men ikke uniformerede) som en Nationalgarde.
  Enhver kunde melde sig til dem, og Staten gav dem Arbeide (væsentlig
  Jordarbeider) til 2 Francs om Dagen, eller hvis dette ikke kunde
  skaffes, 1½ Franc, som dog kort efter blev nedsat til 1 Franc og kun
  beregnet for Søgnedagene. Den sidste Klasse, de Arbeidsløse, var over
  5 Gange saa stor som den første. Udgifterne beløb sig til 95,000
  Francs om Dagen, og det udførte Arbeide var i Virkeligheden Intet
  værdt. Man forstaar, hvilken Fare disse Forhold maatte medføre.
  Allerede den provisoriske Regjering havde to Gange været lige ved at
  blive styrtet af Socialisterne; skulde disse nu finde sig i en
  Nationalforsamling og en ny Regjering, der stillede sig endnu mere
  afvisende imod deres Fordringer? Umuligt! De havde jo Magten, og det
  forstaar sig, at de vilde bruge den.
  
  Den 15. Mai skulde Nationalforsamlingen behandle en Interpellation,
  om Frankrig ikke vilde komme Polen til Hjælp. Under Paaskud af at
  frembære en Petition desangaaende begav en kæmpemæssig Procession sig
  fra Bastillepladsen til Nationalforsamlingen. Den kom ikke uventet,
  og der var givet Ordre til at standse Folkemassen ved Militær; men
  Ordrerne bleve ikke udførte. Massen tiltvang sig Adgang til
  Forsamlingen, erklærede denne for opløst og udnævnte en ny Regjering,
  selvfølgelig lutter Socialister. Disse ilede til Hotel de Ville
  og begyndte allerede at udstede Forordninger; men Glæden var
  kun kort. Medens en lille Afdeling af Garde mobile befriede
  Nationalforsamlingen for de ubudne Gjæster, blev Hotel de Ville
  omringet af Nationalgarden, der denne Gang var trofast imod Ordenens
  Sag, og Hovedmændene for Oprøret bleve fængslede, for saa vidt som
  det ikke lykkedes dem at undkomme.
  
  Alt dette erfarede jeg først bagefter; medens det stod paa, havde jeg
  ingen Anelse om Situationens Alvor. Jeg havde gjort mig Umage for at
  faa Billet til Tilhørerpladsen i Nationalforsamlingen for at høre paa
  Interpellationen, men havde ikke kunnet opnaa det. Jeg var paa Veien
  til Bibliotheket, da jeg hørte Allarmtrommen. Saa var der ingen Ro
  til Studium; jeg maatte have at vide, hvad der var paa Færde, men de,
  jeg spurgte, syntes ikke at vide mere end jeg. Paa Hovedruten, i Rue
  St. Honoré fandt jeg Alt roligt; Toget var gaaet igjennem
  Boulevarden. Jeg gik ind i Sidegaderne og traf flere Steder Samlinger
  af Folk, hvori politiske Emner diskuteredes, extemporerede
  Folkemøder, hvor de Forbigaaende standsede for at høre, hvad der blev
  sagt, og efter at have henkastet et Par Ord gik videre. Der var for
  det meste ingen særlig Ophidselse; Talerne udviklede deres Mening
  simpelt og klart, og baade Store og Smaa hørte med stor Opmærksomhed
  til. Et Sted drøftedes Spørgsmaalet om Intervention i Polen og
  Italien. Taleren vilde ikke anbefale at hjælpe Polen. Det havde jo
  een Gang været et Rige lige saa stort som Frankrig; hvorfor havde det
  da ikke hjulpet sig selv? Havde Polakkerne villet være fri, havde
  Ingen kunnet hindre dem deri; saa var hver Mand bleven Soldat ligesom
  i Frankrig; Friheden maatte altid seire. Men Polakkerne vare Slaver
  ligesom Russerne. De vare de store Herrers Slaver; det var Sagen. Og
  derimod havde Ingen Noget at indvende. Et andet Sted talte man om
  Arbeidets Organisation. En Taler udviklede, at naar man vilde danne
  store Associationer af Arbeidere, maatte disse jo enten være tvungne
  eller frivillige. I første Tilfælde var det kun en maskeret
  Kommunisme, i det andet vilde netop de dygtigste Arbeidere vægre sig
  ved at gaa ind deri, og Enhver, der havde Familie, vilde bestemt
  frabede sig det. Man maatte heller ikke tro, at man derved ophævede
  Konkurrencen. Fandt denne ikke Sted imellem enkelte Mænd, vilde den
  finde Sted imellem Associationerne, og var hele Frankrig forenet til
  een saadan, vilde det have at konkurrere med Udlandet. Derpaa
  svaredes, at den franske Revolution, der i tre Maaneder havde udbredt
  sig saa vidt, snart vilde brede sig over hele Verden, og Arbeiderne
  vilde alle andre Steder forlange det Samme som i Frankrig. "Aa ja! om
  20 Aar," svarede en Tredie, hvorpaa han gik sin Vei, og Flere med
  ham. -- Saaledes kunde man høre tale bag Kulisserne; den Fanatisme og
  Exaltation, som raadede paa den store Skueplads, deltes ikke af det
  hele Folk, ja ei engang af den største Del.
  
  Da Oprøret var dæmpet, bleve de værste Klubber lukkede og de
  irregulære Troppekorpser opløste, medens man for at forebygge
  Gjentagelse kaldte regulære Tropper til Paris og udnævnte General
  Cavaignac til Krigsminister. Men det varede ikke længe, inden
  Klubberne aabnedes paany; Pressens Angreb blev voldsommere end
  nogensinde; det var aabenbart, at der forberededes et nyt og
  alvorligere Angreb. I Nationalværkstederne voxede Forbittrelsen. Fra
  hele Frankrig strømmede Arbeidsløse derhen, og Massen forøgedes
  endmere ved en stor Mængde frigivne Galeislaver. Arbeidsministeren
  Trélat sagde: "Jeg kjender ikke mere den franske Arbeider, han som
  før var saa god, saa flittig, saa taalmodig, saa sindig i sin Tale.
  Jeg finder Følelser, som jeg aldrig før har set hos mine Landsmænd,
  ikke den franske Broderlighed, men Udlandets Had." De mod Republiken
  fjendtlige Partier, især Legitimisterne og Louis Napoleons
  Tilhængere, pustede til Ilden. Velklædte Folk gik omkring og uddelte
  Penge iblandt Arbeiderne, og paa mere end eet Sted støbtes der Kugler
  og fabrikeredes Krudt. Faren var overhængende. Saa besluttede
  Nationalforsamlingen sig til at indskrænke Nationalværkstederne. Den
  bestemte, at alle Mænd imellem 18 og 20 Aar skulde indrulleres i
  Hæren, og en Del af de Andre sendes bort fra Paris til Solognes Heder
  og andre Steder, hvor der kunde findes Arbeide til dem. Den 22. Juni
  om Morgenen vare Jernbanerne rede til at føre dem til deres
  Bestemmelsessteder; men de vilde ikke reise. Kampen var umiddelbart
  forestaaende. Oprørshæren fik Ordre til at møde den 23. om Morgenen
  Kl. 6 paa Pantheon-Pladsen. Regjeringen anmodede Krigsministeren om
  at lade Pladsen besætte af Militær; men Ordren blev misforstaaet, og
  uden Hindring samlede Oprørerne sig paa Allarmpladsen. Kl. 10
  erfarede jeg, at der var reist Barricader ved Porte St. Denis og
  Porte St. Martin. Jeg skyndte mig ud at se, hvordan Sligt saa ud. Da
  jeg kom ud i Rue St. Denis, var der ikke et Menneske at se i hele den
  lange Gade, men for dens nordre Ende laa der en Barricade tæt besat
  med Mennesker. Jeg gik et Par Skridt op imod den, da hvinede der en
  Geværkugle forbi mit Øre, og bag ved mig hørte jeg Raabet "Tilbage!"
  (en arrière). Det var en Afdeling af Mobilgarden, der styrtede frem
  imod Barricaden. Jeg skyndte mig hen til den nærmeste Gadedør, og
  næppe vare Tropperne komne forbi, førend der begyndte en hidsig Kamp,
  som varede et Par Timer. Jeg gik hjem; thi hvorfor skulde jeg være
  ørkesløs Tilskuer ved en saadan Scene, hvoraf jeg dog i Virkeligheden
  Intet kunde se? Men jeg havde ikke Ro paa mig; et Par Timer senere
  gik jeg igjen ud. Jeg gik over paa Øen (la Cité), hvor et Par
  Landsmænd af mig boede i et lille Hotel imellem Pont St. Michel og
  Petit Pont. En vældig Barricade spærrede den sidstnævnte, opført ikke
  af væltede Omnibusser o. a. l., men af svære Kvadersten, der vare
  bestemte til en stor Bygning, der skulde opføres i Nærheden. En
  Afdeling af Nationalgarden og Garde républicaine var i Færd med at
  angribe den, men uden Held. Der var en heftig Geværild fra begge
  Sider. Jeg bankede paa Hotellets Gadedør. Man vilde ikke lukke op;
  mine Landsmænd vare ikke hjemme. Tilsidst forbarmede man sig over
  mig; jeg kom indenfor Døren, men heller ikke videre. I en mørk Gang
  maatte jeg staa og høre paa Skydningen en halv Time, indtil mine
  Venner kom hjem. Saa kom der pludselig en heftig Tordenskylle og
  afbrød Kampen; de Kæmpende trak sig tilbage paa begge Sider. Flere
  Timer senere, da Regnen sagtnede, bød jeg mine Landsmænd Farvel for
  at begive mig hjemad. Imidlertid havde en ny lignende Barricade reist
  sig paa Pont S. Michel, og paa den nordre Side af Øen, ved
  Blomstertorvet, skjød man med Kanoner imod en tredie Barricade. Ved
  Henrik IV.s Statue var en Mængde Mennesker samlede. En Ordonnants kom
  gallopperende. Han blev standset og visiteret. Folkemængden var ikke
  til Sinds at ville hjælpe Regjeringen. Jeg begav mig langsomt hjemad,
  besøgte underveis O. Lehmann; han vidste ikke mere Besked med, hvad
  der foregik, end jeg; vi vare i en Stemning som paa et Skib i heftig
  Storm, hvor man ikke veed, hvad Enden kan blive. Og da jeg endelig
  kom hjem i min egen Hule, blev jeg nødt til at blive der. Paris blev
  erklæret i Beleiringstilstand; Ingen maatte forlade sit Hus, ja man
  maatte ei engang see ud af sit Vindue; thi Gaden var besat af
  Militær, og viste man sig ved Vinduet, rettedes øieblikkelig en
  Bøssepibe imod En. Natten igjennem hørte jeg stadig Skildvagternes
  Raab: Sentinelles, prenez garde à vous! og saa snart det dagedes,
  hørte man atter baade Geværskud og Kanontorden.
  
  Det var et formeligt Slag, der blev leveret i Paris, omhyggelig
  forberedt og planlagt, ikkun derved forskjelligt fra et Slag i aaben
  Mark, at det blev endnu frygteligere og blodigere. Paris var ikke
  dengang som nu, efter Hausmanns Omdannelse, gjennemskaaret af brede
  og lige Gader; de snævre og stundom bugtede Gader vanskeliggjorde et
  regelmæssigt og samlet Angreb. Havde man naaet at indtage en
  Barricade ved Storm, trak Forsvarerne sig tilbage til Husene og
  fyrede ovenfra paa de fremtrængende Tropper, og vilde man rense
  Husene for disse farlige Fjender, forsvandt de atter, snart igjennem
  gjennembrudte Vægge ind i Nabohuset, snart op paa Taget eller ned i
  Katakomberne, hvor Huset var bygget over saadanne. Oprørerne vare i
  Besiddelse af hele den østlige Del af Byen. Clos St. Lazare, Place
  Maubert og Pantheon vare de stærkt befæstede Udgangssteder, hvorfra
  de arbeidede sig frem for at bemægtige sig Hotel de Ville og
  Nationalforsamlingens Palais. Cavaignac, hvem hele Overledelsen af
  Forsvaret blev overdraget, mente først og fremmest at maatte sikkre
  sig disse Steder; derfra vilde han tilbageerobre det øvrige Paris.
  Men han gav sig Tid; han vilde ikke foretage noget Hovedangreb, før
  han havde overset hele Stillingen og var i Besiddelse af de fornødne
  Kræfter til at vinde en afgjørende Seir. Derfor vandt Oprørerne i
  Begyndelsen stadig Terrain. Den første Dag var det saa godt som kun
  Mobilgarden og Nationalgarden, der kæmpede imod dem. De kæmpede med
  stor Tapperhed og Energi, men de bleve trætte; de klagede over, at
  Linietropperne ikke kom dem til Hjælp, og hist og her ymtede man om
  Forræderi i Regjeringen. Først sent om Aftenen og den følgende
  Formiddag ankom der Forstærkning fra Provinserne, og nu gik det rask
  fremad. Den 24. havde Lamoricière gjort sig til Herre over hele den
  venstre Seinebred, men paa den høire rasede Kampen endnu lige stærkt.
  Den 25. om Aftenen sendte Cavaignac Erkebispen af Paris, Affre, med
  en Proklamation til Oprørerne for at bevæge dem til at nedlægge
  Vaabnene. Han blev skudt. Kampen maatte fortsættes; først d. 26. Kl.
  1½ om Eftermiddagen kapitulerede St. Antoine.
  
  Da der ikke var mere at gjøre for mig i Paris, havde jeg tænkt at
  reise derfra d. 24.; men saa kom Beleiringstilstanden. Jeg vilde dog
  gjøre et Forsøg paa at slippe bort; men den første Betingelse var, at
  jeg maatte have mit Pas, som laa hos den danske Gesandt, Grev J. L.
  Moltke, der boede paa den anden Side af Seinen i Rue St. Germain. Den
  25. om Formiddagen henvendte jeg mig til Befalingsmanden over den
  Afdeling af Nationalgarden, der havde besat den Gade, hvor jeg boede.
  Han medgav mig et Par Nationalgardister, der eskorterede mig til
  Vagtposten ved Enden af Gaden, hvorfra en lignende Eskorte førte mig
  til den næste o. s. v. Saaledes gik det et Par Gader igjennem; men da
  jeg kom til Rue St. Honoré, vilde man ikke lade mig komme videre; man
  forsikkrede mig, at jeg ikke vilde have Brug for mit Pas, da ikke et
  eneste Menneske fik Lov til at forlade Byen. Den næste Dag lykkedes
  det dog. Kampen var til Ende, og jeg kunde forlade den stakkels,
  halvt ødelagte By.
  
         *       *       *       *       *
  
  Efter en stormfuld Overfart fra Calais til Dover ankom jeg til London
  i Selskab med en elskværdig fransk Familie, der var bosat der, en ung
  Skomager og hans Hustru. De boede ved Begyndelsen af Regent Street, i
  Quadrant, der endnu dengang havde den smukke Søilegang foran Husene,
  som senere har maattet vige Pladsen for den tiltagende Færdsel.
  Fremmed som jeg var i den store Stad, var jeg glad ved at modtage
  deres Tilbud om midlertidigt Ophold hos dem, indtil jeg fandt mig en
  passende Pension.
  
  I London var der endnu mindre at gjøre for en dansk Journalist end i
  Paris. Nu var der jo Vaabenstilstand eller Underhandlinger derom;
  hele Sagen var lagt i Diplomaternes Haand. Det var harmeligt at se,
  hvor lidet vor brave Gesandt Reventlow formaaede ligeoverfor
  Tysklands Repræsentant, den almægtige Ritter Bunsen. I Palmerston
  havde Danmark ikke havt nogen Fjende, men heller ingen varm Ven. Nu
  var han afløst af Russell, som var afgjort tysksindet. Den engelske
  Presse var enten ligefrem tyskvenlig eller ønskede frem for alt Fred
  og anbefalede derfor det nemmeste Middel, Eftergivenhed imod den
  Mægtigere. I den Pension, hvor jeg boede, kom der engang en høi og
  stærkt bygget Mand ind; han lignede Smeden paa C. Blochs Billede af
  Hans Tausen i Universitetets Festsal. Rimeligt nok! Det var "den
  amerikanske Grovsmed" Elihu Burrit, som havde forladt sit Haandværk
  for at være Fredsapostel. Da han hørte, jeg var dansk, forærede han
  mig en Bog, han havde skrevet, "Sparks from the anvil" (Gnister fra
  Ambolten), og lod mig strax vide, at det var Danskernes Pligt at
  gjøre Ende paa Krigen ved at indrømme Tyskernes Fordringer. Det blev
  meget snart nødvendigt for mig at afbryde Samtalen.
  
  Med Studierne gik det derimod bedre end i Paris. Her var ikke lukket
  for Samlingerne, og British Museums rige Skatte stod til min
  Raadighed. Af engelske Lærde gjorde jeg Bekjendtskab med
  Vasesamlingens Bestyrer, den elskværdige Dr. Sam. Birch, og med
  Oberst Leake, hvis topografiske og geografiske Arbeider havde været
  min Ledestjerne i Grækenland. Det var en høi, mager Mand, som nu paa
  sine gamle Dage levede stille i Studerekammeret, omgivet af
  Oldtidslevninger.
  
  Efter en Maaneds Forløb vendte jeg tilbage til mit Fædreland. Jeg
  havde forladt det under Angst og Sorg, men opfyldt af en eneste
  Tanke, Tanken om at værge Danmarks Ære og Liv, der fik et saa mægtigt
  Udtryk i Sangen: "Dengang jeg drog afsted", og som, da vi maatte vige
  for Overmagten, trøstede sig med: "Gud han raader, naar vi fange
  Seir igjen!" Nu havde vi Vaabenstilstand, men de troløse Fjender
  benyttede den til at behandle Sønderjylland som et erobret Land;
  den kamplystne danske Hær var fordømt til Uvirksomhed, og det
  misfornøiede Folk trøstede sig, kortsynet som det var, med at trumfe
  i Bordet og raabe "det skal ei ske"! Det var ogsaa en Sanger, der gav
  denne uheldsvangre Stortalenhed Udtryk; men hvilken Forskjel
  fra den Sang, der 5 Maaneder tidligere havde givet den sande
  Fædrelandskjærlighed Udtryk og opflammet Folket til at offre Liv
  og Blod for Fædrelandets Frelse!
  
  Det følgende Foraar udbrød Krigen igjen, og den begyndte med den
  forfærdelige Ulykke ved Eckernførde. Slaget ved Kolding var atter et
  beklageligt Misgreb; vi havde ikke Andet at trøste os med, end at det
  lykkedes Rye ligeoverfor den overlegne Fjende at føre Hæren frelst
  tilbage til det nordlige Jylland. Først den 6. Juli kom Opreisningen,
  da det store Udfald fra Fredericia tilføiede Oprørshæren et
  afgjørende Nederlag. Men det var en blodig Dyst, og Seiren kostede
  mange Taarer. Jeg selv mistede dèr en kjær Broder, der faldt ved
  Stormen paa Treldeskandsen. Atter Vaabenstilstand og pinlige,
  frugtesløse Underhandlinger, der endtes med den saakaldte simple Fred
  i Berlin 2. Juli 1850, hvorefter de fremmede Tropper forlod Slesvig
  og det tillodes Danmark at sætte sig i Besiddelse af Hertugdømmet;
  altsaa ny Krig, men kun imellem Danmark og Oprørshæren. Jeg gjorde
  paa den Tid med min Ven Johannes Fibiger en Sommerferiereise i Norge.
  Vi havde Glæde nok af at gjennemstreife dette vidunderlige Land fra
  Christiania til Bergen og fra Throndhjem til Christiania og af at
  fornye gamle Bekjendtskaber og stifte nye med elskværdige Mennesker,
  der modtog os fuldstændig som Landsmænd; men vort Hjerte var ikke
  let, og vore Tanker søgte bestandig tilbage til Sønderjylland,
  hvorfra vi under Datidens Samfærdselsforhold kun fik sjældne og
  sparsomme Underretninger. Først d. 5. August om Aftenen fik vi
  Efterretning om Slaget ved Isted d. 24.-25. Juli. Vi befandt os paa
  Gaarden Moen i Gudbrandsdalen. Det var en smuk Sommeraften; Solen
  havde allerede trukket sig tilbage bag Bjerget, men kantede endnu de
  mørke Skyer med en straalende Guldrand. Da kom der en Reisende
  sydfra, en norsk Præst, og fortalte os, at der havde staaet et
  blodigt Slag; Danskerne havde seiret, men de havde mistet 2000 Mand.
  Han var stærkt rystet over Blodbadet, og vi havde en Fornemmelse af,
  at det ikke var de Danske, han havde mest Sympathi for. Eet var der
  dog, han ikke kunde tilgive Slesvigholstenerne, at de havde givet
  General Ryes Oppasser 600 Daler for at skyde ham. Nordmanden troede
  paa dette uhjemlede Sagn om hans Landsmands Endeligt; det var Sagnet
  om Carl XII.s Død, der gik igjen.
  
         *       *       *       *       *
  
  Jeg var imidlertid bleven udnævnt til Professor den 30. Juli 1849 og
  kunde nu have Raad til at underholde en Familie. Den 10. Juli 1852
  ægtede jeg Minona Güntelberg. Hun var 3½ Aar yngre end jeg. Jeg havde
  kjendt hende i min Barndom, og jeg huskede godt den lille 5 Aars Pige
  med de brune Lokker, som jeg legede med og fortalte Historier; men
  Tiden havde skilt os ad, og først efter mange Aars Adskillelse traf
  jeg hende atter i en Jernbanecoupé, hvor en fælles Veninde gjorde os
  bekjendte med hinanden. Barnet var blevet en skjøn ung Pige, hvis
  sjælfulde Ansigt vidnede om den Aandens og Hjertets Rigdom, som i saa
  mange Aar skulde være mit Livs Lykke. Hun delte ganske mine
  Interesser. Hun havde et ualmindelig fint Øie for Kunsten og var lige
  saa begeistret som jeg for de store Mesteres Arbeider, medens en sund
  Kritik gjorde hende ligegyldig for alt, hvad der var middelmaadigt.
  Naar hun ledsagede mig paa mine Reiser, hvilket næsten altid var
  Tilfældet, havde jeg dobbelt Udbytte af dem. Hendes Alderdom har
  været lidet glædelig. Efter at en Cyklist havde kørt hende over,
  sprang der et Par Blodkar i Hjernen, og et apoplektisk Anfald
  medførte en fuldstændig Lamhed i den venstre Side. Siden den Tid laa
  hun i henved 6 Aar fængslet til Leiet uden at kunne sysselsætte sig
  med nogen Ting. Legemlig og aandelig lidende levede hun kun i de
  gamle Erindringer og i Kjærligheden til sin Mand og sine Børn.
  Guldbryllupsdagen blev en stille, vemodsfuld Familiefest, men med
  fuldt Hjerte kunde vi takke Gud for al hans Naade i de 50 Aar. Endnu
  et godt Aarstid laa hun paa det samme Sygeleie; men hendes Tilstand
  blev efterhaanden roligere. De legemlige Smerter hørte op; hun talte
  lidet eller intet; men hver Gang jeg kom hen til hendes Seng, hørte
  jeg de samme Ord: "Min elskede Mand!" D. 3. August 1903 drog hun sit
  sidste Suk. Faa Dage senere aflagde hendes næstældste Søn et skjønt
  og sanddru Vidnesbyrd ved hendes Baare.
  
                 *       *       *
  
  Vort Ægteskab er blevet velsignet med 3 Sønner. Den ældste, Carl
  Johannes, f. 3. Marts 1854, blev juridisk Kandidat, derefter
  Lieutenant i Artilleriet, tilsidst Medlem af den internationale
  Domstol i Ægypten og Dr. juris. Vi havde den store Sorg at miste ham
  efter et langt og smerteligt Sygeleie d. 7. Mai 1896. Den næstældste
  Søn, Henry Braëm, f. 2. Juli 1855, er Licentiatus theologiæ og
  Sognepræst i Valby, medens den yngste, Niels Viggo, f. 14. Juni 1864,
  er dr. phil. og Professor i Mineralogi ved Universitetet.
  
  Min Hustru var kun 4 Aar gammel, da hun mistede sin Moder, og hendes
  Fader døde i hendes 19. Aar. Den forældreløse Pige blev strax paa det
  Venligste modtaget af en fjern Slægtning, Søkapitain Braëm, der
  dengang eiede Rungstedgaard. Hans Stilling i Marinen nødte ham dog
  til at bo i Kjøbenhavn; det var hans Søster, Elisa Braëm, en høist
  elskværdig og dygtig Kvinde, der "raadede for Borgen". Hun stillede
  sig strax i et moderligt Forhold til den unge Pige, der bestandig
  vedblev at betragte hende som sin Pleiemoder, ogsaa efter at hun
  havde forladt hendes Hus for at blive Lærerinde, i hvilken Egenskab
  hun opholdt sig i flere Aar, først hos et Par Præstefamilier i
  Jylland (Plum i Roslev og Hornemann i Durup), senere i Kjøbenhavn hos
  Fru Kerr. Ved vort Bryllup betragtede Frøken Braëm sig som Brudens
  Moder, og hendes hyggelige Bolig i Rungsted blev vort almindelige
  Tilflugtsted, naar Sommerheden fordrev os fra Byen og Sommerferien
  opfordrede os til at søge nye Kræfter i den friske Landluft.
  Rungstedgaard var bleven solgt, men hun havde bygget sig et vakkert
  og smukt beliggende Hus ved den søndre Ende af Byen, Rungstedhøi. Da
  jeg havde været gift i 3 Aar, overtalte hun mig til at kjøbe den
  tilstødende Eiendom, hvorpaa der stod et lille Hus, der kunde
  indrettes til en tarvelig Sommerbolig for mig og Mine, medens Haven
  kunde gaa i Et med hendes. Paa denne Tumleplads opvoxede mine tre
  Sønner.
  
  Fra Tid til anden er det lille Hus blevet ombygget og udvidet en
  Smule, saa at det, uden at have forandret sin oprindelige Charakter
  synderligt, endnu i dette Øieblik afgiver en bekvem Sommerbolig for
  mig og min Familie. Min ældste Søn havde kjøbt en Grund paa den anden
  Side af Landeveien, lige ud til Stranden, og derpaa opført en smuk
  Villa, hvor hans Enke og Børn nu bo. Et lille Hus, der laa paa den
  anden Side af min Eiendom, men nu er forenet med denne, er bleven
  ombygget til Sommerleilighed for min yngste Søn. Jeg har saaledes en
  stor Del af min Familie samlet om mig, og Rungsted med dets Strand
  og dets Skove, med dets Nattergale og dets vilde Roser, er blevet den
  samme Kilde til Glæde og Sundhed for Børnebørnene, som den har været
  for deres Forældre og Bedsteforældre, skjøndt den stille Afkrog er
  forvandlet til et stærkt besøgt Badested.
  
  
  
  
  V.
  
  FORELÆSNINGSVIRKSOMHED. -- REISER.
  
  
  Jeg blev Universitetslærer i en meget ung Alder, kun 27½ Aar, og var
  selvfølgelig ingenlunde moden til denne Plads; men jeg havde gaaet i
  Madvigs Skole og ret samvittighedsfuldt gjennemgaaet det store Pensum
  af latinsk og græsk Litteratur, som krævedes til den daværende store
  filologiske Examen. Jeg havde stræbt at tilegne mig Madvigs Klarhed
  og Simpelhed i Fortolkning og Kritik og hans frie Blik paa Oldtidens
  Sprog, Litteratur og Statsforfatning, og jeg havde dertil havt den
  Lykke, som han ikke havde havt, at se Sydens Natur og den klassiske
  Oldtids Rester, som man nu opfordrede mig til at gjøre den studerende
  Ungdom bekjendt med. Jeg blev nemlig ansat som Lektor i latinsk og
  græsk Filologi og Archæologi. Dette stemmede ganske med mit eget
  Ønske. At Græsk og Latin ikke burde behandles som to særskilte Fag,
  men at den samme Professor skulde dyrke dem begge, havde jeg altid
  ment, og det lykkedes mig ogsaa senere ved Madvigs Indflydelse at faa
  dette slaaet fast. Lige saa overbevist var jeg om, at Filologen ikke
  uden Ensidighed kunde indskrænke sig til Studiet af de gamle
  Litteraturer, men ogsaa burde være bekjendt med Monumenterne udenfor
  Litteraturen, med andre Ord, at Archæologien var en integrerende Del
  af Filologien. Det var heller ikke dengang saa meningsløst, som det
  er nu, at paalægge den samme Universitetslærer at docere klassisk
  Filologi og Archæologi; thi Archæologien var endnu i sin Barndom, og
  Ingen anede den mægtige Udvikling, som denne Videnskab skulde faa i
  Aarhundredets sidste Trediedel. For mig var den i 1847 kun en
  Hjælpevidenskab for Filologien. Mit Maal var at fortsætte Madvigs
  Virksomhed og supplere den ved Tilføielse af dette nye Fag.
  
  Jeg skulde hjælpe de filologiske Professorer med deres Arbeide, og
  det Første, der saaledes blev mig paalagt, var det mest Elementære,
  at holde de latinske Forelæsninger til Anden Examen, som endnu bestod
  indtil 1850. Men efter at Madvig var bleven Minister (November 1848),
  overtog jeg ogsaa latinske Forelæsninger for Viderekomne, og efter F.
  C. Petersens Død (1859) delte jeg og min nye Kollega, Gertz, den
  græske og latinske Filologi, efter som vi hver Gang fandt det
  hensigtsmæssigt. Jeg har saaledes i Aarenes Løb holdt exegetiske
  Forelæsninger over en betydelig Del af den latinske og græske
  Litteratur, thi det var min Regel saa vidt muligt aldrig at læse 2
  Gange over det samme Skrift. I Overensstemmelse med den gamle Regel
  docendo discimus ansaa jeg det for rigtigt i Aarenes Løb at
  gjennemgaa den størst mulige Del af Litteraturen med den Grundighed
  og Fuldstændighed, som Forelæsningen kræver. Hensynet til Studenterne
  var selvfølgelig det afgjørende. For dem kunde det for det meste være
  ligegyldigt, om jeg valgte den ene eller den anden Bog af den Kreds
  af Skrifter, de burde kjende, medens det var en virkelig Fordel at
  faa en Forelæsning frisk, som den lige var sprunget ud af
  Studerekammeret. Der kan i en saadan findes Overflødigheder, som man
  vil udelade, naar man tager Emnet op paany; der kan være Feil,
  som senere kunne rettes; men mig har det altid forekommet, naar
  jeg en enkelt Gang blev nødt til at gjentage en tidligere
  Forelæsning, at jeg da ikke mødte med saa fuldt et Hjerte, jeg kunde
  næsten sige, med saa god Samvittighed som første Gang. Ved de
  systematiske Forelæsninger over Oldtidslivets forskjellige Sider,
  Litteraturhistorie, Mythologi, Statsforfatning, Epigrafik,
  Kunsthistorie o. s. v., var Gjentagelsen ofte uundgaaelig; de
  vigtigste af disse Fag burde gjennemgaas hvert 4. eller 5. Aar, for
  at ethvert Hold af Studerende kunde faa Leilighed til at høre dem;
  men ogsaa der søgte jeg altid at finde en ny Form eller et nyt
  Udgangspunkt. Jeg varierede mellem Forelæsninger og Øvelser, eller
  jeg udtog en enkelt Side eller en enkelt Del til særlig Behandling.
  Især i _Archæologien_ var dette Tilfældet. Ved Siden af Forelæsninger
  over den antike Kunsts Historie i sin Helhed søgte jeg ved Foredrag
  over Athen, Rom, Pompeii, Olympia, Pergamos o. a. at give et Billede
  af Oldtidens Liv, som det viser sig i Monumenterne, idet jeg med det
  Samme gjorde det danske Publikum bekjendt med de nye Fund, der have
  kastet et saa overraskende Lys over den klassiske Oldtid; og jeg har
  navnlig i de senere Aar havt den Glæde, at mine Forelæsninger have
  samlet en større Kreds af Tilhørere ogsaa udenfor Universitetet. Det
  har lige fra først af været min Bestræbelse at give mit Foredrag en
  saadan Form, at det kunde tiltale alle Dannede, og jeg har aldrig
  kunnet se, at Grundigheden eller Korrektheden led ved, at der
  anvendtes nogen Omhu paa Formen, som kunde bringe mere Liv i
  Kundskabsmassen.
  
  Mindre heldig var jeg i mine Bestræbelser for at gjøre selve
  _Sprogene_ mere levende. Tidens Strøm gik i den modsatte Retning, og
  i Aarenes Løb tiltog den stadig i Hastighed. Græsk og Latin vare jo
  døde Sprog; anderledes vilde man ikke betragte dem, og faar den
  Retning, som nu fører det store Ord, Lov til at raade, ville de snart
  blive nedsatte til blot at være Forsteninger ligesom fossile
  Levninger fra Urtiden. Men dertil ere de dog sandelig for gode, de
  Sprog, som i over to tusinde Aar have været Kulturens Bærere og have
  hævet den menneskelige Tale til den Skjønhed og den Tankeklarhed, som
  vi nu glæde os over at besidde. Man vil omstøbe Tankerne i et nyt
  Stof, og man fatter ikke, hvor meget der tabes ved enhver Omstøbning.
  Man finder den lige Vei til Kilderne for steil og besværlig; man
  foretrækker at gaa udenom Bjerget. Man vil hjælpe sig med
  Oversættelser og med "Kulturhistorie". Det er mageligere, men det er
  en Omvei, en lang Omvei, og Udbyttet er lige saa forskjelligt, som de
  Indtryk, man modtager paa en Fodreise, ere forskjellige fra dem, man
  bringer hjem fra en Jernbanetur. I gamle Dage skrev man latinske
  Epigrammer og citerede Homer og Horats; nu betragtes Græsk og Latin
  kun som Kadavere til at dissekere. Jeg elskede baade det latinske og
  det græske Sprog og vilde gjerne bibringe mine Elever den samme
  Kjærlighed. Af en smuk og ren latinsk Stil har man lige saa megen
  Fornøielse som af en fransk Stil, og betragtet som Dannelsesmiddel
  staar den første høiest. Men de moderne Sprog have det Fortrin, at
  man kjender deres Udtale, og man gjør da mere eller mindre heldige
  Forsøg paa at gjengive den. Ved Oldsprogene har man opgivet Evret.
  Naar Begynderen spørger sin Lærer om, hvordan han skal udtale
  Bogstaverne, faar han det Svar, at han skal udtale dem ligesom paa
  Dansk. Det skal sagtens være nemmere. Ser man da ikke, at det netop
  morer Børnene at efterligne det fremmede Tungemaal, og at dette kun
  interesserer dem, naar det bliver nogenlunde levende for dem? Eleven
  kan da heller ikke undgaa at lægge Mærke til, at der ikke er to
  levende Sprog, hvori Bogstaverne udtales ganske ens; hvor kan han da
  tro, at Grækerne og Romerne udtalte dem som Kjøbenhavnerne? Nei, det
  er umuligt af Bogstavernes Form at slutte sig til deres Udtale; man
  kan ikke undvære den mundtlige Fortolkning. Hvis man vilde optage den
  overleverede Udtale og udtale Latinen som Italienerne og Græsken som
  Nygrækerne, vilde man baade gjøre Videnskaben og det praktiske Behov
  en Tjeneste. Men i dets Sted har man fulgt den tyske Skole; man
  forlanger, at c i Latinen altid skal udtales som k, idet man efter en
  ensidig Bevisførelse paastaar, at denne Udtale ikke blot har været
  mulig i en fjern Oldtid, men endog skal have holdt sig indtil
  Middelalderens Begyndelse. Hvorledes da Sibileringen har kunnet blive
  indført i alle de afledede Sprog, forklarer man ikke, og man bryder
  sig ikke om at forvirre de stakkels Disciple ved at lære, at det
  samme Bogstav skal udtales anderledes i Latin end i Fransk. Ved
  Optagelsen af den italienske Udtale vilde Forvirringen ophøre og
  Gaaden blive løst. Ved Græsken er Forholdet tilsyneladende
  vanskeligere. Det er en let Sag at gjøre sig lystig over de mange
  forskjellige Tegn for i-Lyden, men det er mærkeligt, at man kan gjøre
  det, naar man selv ikke adskiller θ fra τ og χ fra κ i sin Udtale, og
  her kan dog Ingen sige, at Udtalen i Aarhundredernes Løb er bleven
  forandret. Der er Ingen, der paastaar, at de gamle Grækere have
  udtalt Vokalerne ligesom Nygrækerne; men alligevel mene Traditionens
  Tilhængere at staa Sandheden nærmere end de, der følge den i Tyskland
  vedtagne rent hypothetiske Udtale. Møder man med den ligeoverfor en
  Græker, tror han, det er Chinesisk eller Irokesisk, man taler. Jeg
  stod imidlertid ene med den Anskuelse, og der kunde ikke være Tale om
  at føre den igjennem. Jeg benyttede da den moderne (traditionelle)
  Udtale for mit eget Brug; jeg gjorde mine Disciple opmærksom paa,
  hvad der maatte antages for rigtigt i denne, og jeg tænkte mig, at
  ligesom jeg selv under Brugen af denne følte Sproget mere som
  levende, saaledes kunde ogsaa de Studerende faa en Anelse om det
  Samme; men da Undervisningen maatte gaa ud paa at uddanne dem til
  Lærere ved Skolerne, fulgte det af sig selv, at de maatte følge den
  dèr vedtagne Udtale, og ved Examinerne maatte jeg selv bruge den;
  men jeg kunde ikke tilbageholde et Suk over, hvad der derved var
  gaaet tabt.
  
  Naar jeg paa det første nordiske Filologmøde (1876) indledede en
  Diskussion om Udtalen af Latin og Græsk, var det heller ikke, fordi
  jeg ventede mig noget positivt Resultat deraf, men jeg trængte til at
  lette min Samvittighed og for Alvor at gjøre opmærksom paa, hvordan
  Forholdet virkelig var. Naar man gjennemlæser Referatet i den af
  Wimmer udgivne "Beretning om Forhandlingerne ved det første nordiske
  Filologmøde" (S. 8-23), vil man se, at mine Ord ikke fandt synderlig
  Gjenklang; paa dette Omraade syntes Publikum lidet bevægeligt. Man
  indrømmede saaledes, at der ikke kunde være nogen Tvivl om den rette
  Udtale af θ og χ, men dog mente man ikke, at den burde optages, fordi
  "vi have ikke disse Lyde i vore Sprog". Man sagde ikke, at vi ikke
  _kunde_ udtale dem, thi det forlanger man jo i Engelsk, Islandsk og
  Tysk; men ved de gamle Sprog vilde man ikke gjøre sig den Uleilighed,
  skjøndt man indrømmede, at det var i høi Grad praktisk. Havde jeg
  indskrænket mig til at kræve denne Reform, havde jeg dog vel kunnet
  fremkalde en Resolution om, at dette burde gjøres; men jeg havde jo
  villet behandle Sagen i sin Helhed, og saa mødte jeg det brændende
  Spørgsmaal om Udtalen af c. Man havde ikke Øre for, at baade
  Svenskerne og Jyderne udtale et j efter Bogstavet k foran bløde
  Vokaler, saaledes som Traditionen i Italien og tildels i Grækenland
  og alle de romanske Sprog vise, at Romerne maa have gjort; dette er
  jo det første Skridt til Sibileringen; men man forkastede denne
  Udtale af c, fordi Tyskerne og Sjællænderne ikke have den; og hvad
  der for Italienerne staar som en lille og ganske naturlig
  Modifikation af den samme Lyd, blev gjort til en radikal Forskjel,
  der nødvendig krævede to forskjellige Tegn. Da Gotherne optog de
  klassiske Folks Alfabet, gjorde de ikke nogen saadan Forskjel, og
  det faldt dem ikke ind, at der skulde bruges mere end eet Bogstav.
  Dette blev nu k og ikke c; man skrev altsaa Kaisar og ikke Cæsar, men
  hvordan de udtalte det, vide vi ikke; kun dette se vi, at de senere
  Slægter under Indflydelse af Skriften have lempet det fremmede Ords
  Udtale efter deres eget Sprogs Charakter, Noget hvorpaa vi med Lethed
  af vor egen Erfaring kunne anføre Exempler, der ere langt mere
  paafaldende. Thi det er vel det samme Fænomen, naar den danske Almue
  udtaler det engelske Ord _strike_ ikke streike, men strikke, eller
  naar Holstenerne have forvandsket danske Stednavne i Sønderjylland,
  som naar Eskriis er bleven til Esgrus. Man vil dog ikke fra saadanne
  Exempler kunne slutte til den oprindelige engelske eller danske
  Udtale.
  
  Noget heldigere var et andet Forsøg paa at gjøre den klassiske Oldtid
  og dens Litteratur levende, et Foretagende, hvorfor jeg rigtignok
  ikke tør tilregne mig selv mere end en Del af Æren, _Opførelsen af
  latinske Komedier_ i Grundsproget. Jeg havde holdt en Forelæsning
  over Plautus' Curculio. Iblandt mine Tilhørere befandt sig 4 norske
  Studenter. Det var maaske dem, der først fik den Tanke, at man kunde
  opføre det nævnte Stykke i Originalsproget. Det filologisk-historiske
  Samfund greb Tanken og satte den i Værk. Den 4. Mai 1867 blev
  Curculio opført af Medlemmer af Samfundet i et privat leiet Lokale,
  Østergade Nr. 15. Texten var tilpasset efter mine Raad; Skuespiller
  O. Zinck havde instrueret de Spillende, og Victor Bendix havde
  komponeret en Ouverture og en Melodi til den forelskede Ynglings
  Arie. Forestillingen var særdeles fornøielig baade for Skuespillerne
  og for Tilskuerne. Sex Aar senere gjentoges Forsøget i større
  Maalestok. Den 15. Marts 1873 opførte det fil.-hist. Samfund Plautus'
  Menæchmi paa Hoftheatret for Medlemmer og Ikke-Medlemmer, saa mange
  som Theatret kunde rumme. Et Program gjengav paa Dansk Stykkets
  Indhold Scene for Scene, saa at Tilskuerne uden Vanskelighed kunde
  følge dets Gang, og det var et taknemmeligt Publikum, som aabenbart
  havde Glæde af Forestillingen. Paa samme Tid opførte man ogsaa i
  Christiania et Stykke af Plautus paa Latin ved en Fest, der blev
  holdt til Ære for Professor Aubert. Det var Mostellaria, hvortil
  Sophus Bugge havde leveret en Textrecension og Gjertsen en
  Oversættelse. Nogle Aar senere (23. Febr. 1878) opførte de danske
  Filologer det samme Stykke med lignende Held. Endelig opførtes den
  13. April 1883 Miles gloriosus paa Folketheatret. Texten havde jeg
  forkortet og tillempet, saaledes som det saas af det Program, cand.
  philol. Chr. Jørgensen forfattede til Veiledning for Tilskuerne;
  Instruktionen udførtes ligesom ved de tidligere Leiligheder af
  Skuespiller Zinck. Det har vel tildels været Erindringen om
  Filologernes Dilettantforestilling, der nogle Aar senere bevægede
  Dagmartheatrets energiske Direktør til at opføre Stykket i en dansk
  Bearbeidelse, saa at ogsaa det ikkestuderte Publikum kunde faa
  Lungerne rystede ved den latinske Digters uimodstaaelige Komik.
  
  Al den Tid, der kunde undværes fra Filologien, anvendte jeg
  paa _Archæologien_. Det var en taknemmelig Opgave; mine
  Tilhørere fulgte mig med Interesse. Men det var vanskeligt at
  tilveiebringe det fornødne Undervisningsmateriel. De værdifulde
  Gibsafstøbningssamlinger i Kunstakademiet og Thorvaldsens Museum
  havde betydelige Huller, og Nationalmuseets lille Antiksamling havde
  endnu større. Heller ikke den archæologiske Litteratur var
  fuldstændig til Stede, og de større Værker vare kun tilgængelige paa
  Bibliothekerne. Det var da naturligt nok, at jeg ikke strax kunde
  løsrive mig fra den traditionelle Behandling af den græske
  Kunsthistorie, at lægge de litterære Kilder til Grund og bruge
  Monumenterne som Illustration til Litteraturen; men under Studiet gik
  det mere og mere op for mig, hvor lidet man kan stole paa de hos
  Plinius, Pausanias og andre opbevarede Notitser, der ikke sjælden
  modbevises ved de bevarede Monumenter. Litteraturen er en uundværlig
  Ledetraad, der dog maa benyttes med Forsigtighed, men Monumenterne
  ere Hovedsagen, d. v. s. de virkelig originale Monumenter, der ere
  knyttede til bestemte Bygninger og derfor kunne dateres[5]. Men dette
  Materiale var i min Ungdom forholdsvis sparsomt tilstede, og nu er
  jeg for gammel til at bearbeide Kunsthistorien, saaledes som jeg
  ønskede, navnlig fordi jeg ikke længere er i Stand til at foretage
  Udenlandsreiser; thi Reiser ere for Archæologen og Kunsthistorikeren
  en Nødvendighed.
  
   [5] Se min Afhandling i det Letterstedtske Tidsskrift 1895: "Hvad
   kan og hvad skal Oldtidens Kunsthistorie?"
  
         *       *       *       *       *
  
  I mine første Professoraar var det ikke saa let en Sag at komme til
  at reise udenlands som nu, Statsunderstøttelserne vare sparsomme, og
  Carlsbergfondet existerede ikke. Dog lykkedes det mig i Slutningen af
  Aaret 1857 at opnaa nogen offentlig Understøttelse til en _Reise til
  Italien_, og min Hustru forstod at indskrænke Hjemmets Udgifter,
  saaledes at jeg kunde tilbringe Vinteren og det paafølgende Foraar
  dèr. Denne Reise var ikke blot en ret nødvendig Hvile efter
  anstrengende Arbeide, men den var først og fremmest en Studiereise,
  der skjænkede mig blivende Udbytte. Jeg mindes ikke blot det
  fornøielige Samliv med danske Kunstnere og Videnskabsmænd, men ogsaa
  den Forbindelse, hvori jeg kom til italienske Videnskabsmænd, til
  Bestyreren af Museum Kircherianum, Pater _Marchi_, en elskværdig
  gammel Mand, der i sit Væsen og Ansigtsudtryk mindede mig om J. F.
  Schouw, og især til den fortræffelige, høit fortjente _G. B. de
  Rossi_, hvem jeg første Gang saa, da han viste en indbuden Kreds af
  Udlændinge, hvoriblandt ogsaa Fredrika Bremer, omkring i de af ham
  opdagede Calixtus' Katakomber. I Pompeii var jeg Vidne til nye,
  særdeles vigtige Udgravninger. Det store Badeanlæg i Stabiægaden var
  nylig blevet fremdraget. Efter min Hjemkomst meddelte jeg mine
  Landsmænd en flygtig Beskrivelse af dem i Filologisk Tidsskrift 1860.
  I Ostia saa jeg med Forundring, hvorledes det ikke blot er vulkanske
  Udbrud, der kaste et skjærmende Dække over tusindaarige Ruiner, men
  selv den moderlige Naturs regelmæssige Arbeide, naar det ikke
  forstyrres, udretter det Samme, og endnu større Udbytte havde jeg af
  at besøge de etruskiske Stæder, hvis gamle Beboere i de vel bevarede
  Gravkamre have vist os, hvorledes de boede, levede og færdedes, saa
  tydeligt og fuldstændigt, at vi ere nær ved at trøste os over, at
  deres gaadefulde Tungemaal er os uforstaaeligt. I Ravenna tilbragte
  jeg herlige og lærerige Dage imellem den romerske Oldtids sidste
  prægtige Levninger; efter min Hjemkomst søgte jeg at give en
  Skildring af dem i Steenstrups Dansk Maanedsskrift 1859. Hjemreisen
  gik fra Venedig igjennem Norditalien og Sydfrankrigs Stæder og over
  Paris, hvor jeg nu blev i Stand til at foretage et, rigtignok lidet
  indgaaende Studium af Louvres Museum, som i 1848 havde været lukket
  for mig.
  
  Af mine følgende Reiser havde to nærmest filologisk Øiemed. En Reise
  til _England_ i 1865 var foranlediget ved, at jeg ønskede at
  konferere et Haandskrift af Plautus i British Museum, og i Foraaret
  1874 reiste jeg i en lignende Anledning til _Rom_. Mine andre Reiser
  vare væsentlig archæologiske Studiereiser, og her havde jeg for det
  meste den Glæde at ledsages af min Hustru.
  
  I Oktober 1871 begav vi os paa Veien til _Italien_. Min Hustru
  befandt sig ilde; jeg haabede, at Reisen skulde helbrede hende, men
  strax efter vor Ankomst til Rom fik hun en alvorlig Nervefeber. Denne
  blev dog heldig overstaaet, og hun kunde allerede deltage i det
  skandinaviske Juleaftensgilde. Der var ualmindelig mange Skandinaver
  i Rom den Vinter, og jeg tror, jeg kunde give dem alle Prædikatet
  "elskværdige". Af Danske var der foruden Kunstnerne, hvoriblandt
  Jerichau og hans Familie, Conferentsraad Hauch med Familie, min
  kjære, tidlig afdøde Ven, Dr. Richard Christensen og hans Hustru, den
  bekjendte Blomstermalerinde Anthonora f. Tscherning, endvidere
  Telegrafbestyrer P. Faber, Fru Busck (Pastor Gunni Buscks Enke) med
  sine Døttre, Enkefru Stemann og hendes Broder cand. theol. Olrik
  o. m. a. Af Nordmænd var der Jonas Lie og Billedhuggeren Borch med
  deres Familier; af Svenske de to unge Venner Grev Trolle
  Wachtmeister, senere Diplomat, og Docent, nu Professor, Esaias Tegnér
  samt Alexandersson, nu Professor i Lund, og den finske Billedhugger
  Runeberg med Familie. Julegildet var overordentlig livligt; en
  Beretning derom findes i "Dagbladet" 2. Januar 1872. Faber gav sit
  Bidrag dertil ved sit satiriske Lune, og Hauch havde skrevet en smuk
  Sang for de nordiske Kunstnere. Den begynder saaledes:
  
      Her voxe grønne Myrter bag Laurbær i Skjul;
          -- Her er godt at bo --
      Her holde vi den deiligste, fagreste Jul;
          -- Men Veien til Hjemmet er lang. --
  
  Og efter at have dvælet ved Kunstnernes Arbeide i den evige Stad,
  slutter han:
  
      Dog naar Jert Blik har klaret sig ved Oldtidens Bryst
          -- Her er godt at bo --
      Og naar I staa med Seir paa Fædrelandets Kyst,
          -- Men Veien til Hjemmet er lang. --
  
      Gud give da, I finde maa bag Nordens gamle Træer
          -- Der er godt at bo --
      Enhver som I har elsket, Enhver som har Jer kjær.
          -- Men Veien til Hjemmet er lang. --
  
      Da skal I atter sidde bag Laurbær i Skjul
          -- Der er godt at bo --
      Og feire i Norden igjen en fager Jul.
          -- Men Veien til Hjemmet er lang. --
  
  Det var den gamle Digters sidste Sang. Da han et Par Maaneder før
  forlod sit Fædreland, følte han sig svag; men han vilde gjerne endnu
  engang se Rom -- det var 45 Aar siden han havde været der -- og han
  havde Intet imod at lægge sine Ben under Laurbærtræernes Skygge.
  Trods hans Svaghed arbeidede hans Aand utrættelig, og hyppig besøgte
  han Vatikanet og andre Samlinger. Engang da jeg besøgte ham, og vi
  havde talt om vor fælles Gjerning i Hjemmet, udbrød han: "De kan tro,
  det er mig en Sorg at tænke paa, at jeg nu efter al Sandsynlighed
  faar en Efterfølger, som vil nedbryde Alt, hvad jeg har stræbt at
  bygge op." Han ventede, at G. Brandes vilde blive Professor efter
  ham, men, som man ser, ikke med Glæde, og da man efter hans Død
  offentlig sagde, at han havde ønsket det, fandt jeg, det var min
  Pligt at gjøre Offentligheden bekjendt med, hvad han havde sagt til
  mig. Hvad mig selv angaar, da har jeg hverken ved den omtalte
  Erklæring eller paa nogen anden Maade havt Indflydelse paa
  Spørgsmaalet om Brandes' Ansættelse[6].
  
   [6] I Anledning af G. Brandes' Udtalelser om C. W. Smiths Stilling
   i denne Sag (Jul. Lange S. 212) henvises til Prof. Smiths Datters
   Protest i Nationaltidende 12. April 1899, som er fuldstændig
   overensstemmende med de virkelige Forhold.
  
  Hauch døde den 4. Marts og blev begravet paa den protestantiske
  Kirkegaard i Rom. En Uges Tid tidligere, da jeg selv skulde forlade
  Rom, stod jeg ved hans Sygeleie og sagde ham et hjerteligt Farvel;
  jeg anede jo nok, at det var det sidste.
  
  Under mit Ophold i Neapel havde jeg den Glæde at være til Stede ved
  den særlige Udgravning i Pompeii, der blev foranstaltet i Anledning
  af vor Konges og Dronnings Nærværelse d. 9. Marts. En Beretning derom
  har jeg givet i et Brev til "Fædrelandet" 19. Marts. Fra Neapel gik
  Reisen til Athen, og jeg havde stor Glæde af at vise min Hustru min
  Videnskabs Fædreland. Efter min Tilbagekomst til Italien tilbragte
  jeg nogle Uger i Milano med Forsøg paa at dechiffrere den
  Ambrosianske Palimpsest af Plautus, men gjentagne Sygdomsanfald nødte
  mig til at afbryde Arbeidet. Den 1. Juni var jeg igjen i Kjøbenhavn.
  Iagttagelser paa denne Reise har jeg samlet i en lille Bog "Fra en
  Reise" 1873.
  
  Ti Aar senere (1881-82) fik jeg atter Leilighed til at gjøre en
  lignende Reise. Jeg ledsagedes denne Gang ikke blot af min Hustru,
  men ogsaa af min yngste Søn, som lige var bleven Student, og i Rom
  stødte vore to andre Sønner ogsaa til os. Reisens Hovedformaal var
  imidlertid _Grækenland_; jeg vilde se de Egne af Peloponnes, jeg ikke
  kjendte, og først og fremmest vilde jeg se de epokegjørende
  Udgravninger i Olympia og Pergamos. Til Olympia og Athen ledsagedes
  jeg af Skolebestyrer Pio, Billedhugger Aarsleff og Architekt Nyrop; i
  _Lilleasien_ havde jeg Følgeskab af min ældste Søn. Medens jeg selv
  har nedlagt Udbyttet af denne Reise i min Bog "Fra Hellas og
  Lilleasien" 1883, har min Søn i Tidsskriftet "Fra alle Lande" 1882 og
  1883 fortalt om Reisen fra Smyrna til Sardes, som vi foretog i
  Selskab med den bekjendte Historiker Ferdinand Gregorovius.
  
  I Begyndelsen af 1888 reiste jeg paany til Syden med min Hustru. Vi
  tilbragte Februar og Marts Maaned i _Ægypten_ hos min ældste Søn, der
  var Dommer i Mansurah. Fra dette Ophold stammer min Bog "Fra
  Nedre-Ægypten" 1889. Det var min Hensigt at lægge Hjemveien over
  Athen for at se det epokegjørende Fund af archaiske Kvindestatuer,
  man havde gjort ved Oprydningen af Akropolis; men private Forhold
  nødte mig til at tage lige til Italien. Jeg haabede om et Aars Tid
  eller to at kunne oprette det Forsømte; men Haabet slog feil; mit
  Helbred har ikke senere tilladt mig at foretage nogen længere Reise.
  
  
  
  
  VI.
  
  FORFATTERSKAB.
  
  
  En Universitetsprofessors første Pligt er at være Lærer for
  de Studerende; fra Embedets Standpunkt er videnskabelig
  Skribentvirksomhed det Sekundære. Hvad mig angaar, havde jeg ogsaa
  nok at gjøre med min Embedsgjerning og med at dygtiggjøre mig til den
  ved nye Studier, og jeg smigrede mig ikke med at kunne spille nogen
  Rolle i Videnskabens Verden, men under ethvert grundigt og
  selvstændigt Studium aabner der sig af sig selv nye Syner.
  Misforstaaelser og Uklarheder hos Forgængerne trænge til at rettes og
  oplyses, og de nye Anskuelsers Berettigelse maa bevises; Læreren
  bliver saaledes med Nødvendighed ogsaa Skribent. En stor Del af, hvad
  jeg har udgivet, staar i umiddelbar Forbindelse med mine
  Forelæsninger enten for at benyttes ved dem eller som videre
  Udførelser af det der Behandlede, saasom mine smaa Textudgaver af
  Ciceros agrariske Taler (1850) og af Plautus' Captivi (1869), min
  Fortolkning af Madvigs Carmina selecta (1854, anden Udgave 1879), min
  Udgave af Theophrasts Charakterer med latinsk Kommentar (1868).
  Ligesaa mine to Universitetsprogrammer "Prøve paa en Fremstilling
  af Grækernes og Romernes huslige og private Liv" (1863) og
  "Undervisningen hos Grækerne og Romerne" (1865), der blev oversat
  paa Tysk af Friedrichsen som "Darstellung des Erziehungs- und
  Unterrichtswesens" (1870) og i en forbedret, af mig selv gjennemset
  Udgave 1884, samt derefter oversat paa Nygræsk af Chadzi
  Konstas i Odessa 1887 (senere i anden Udgave). Endelig ogsaa
  Universitetsprogrammerne 1876 "Om Grækernes og Romernes Huse med
  særligt Hensyn til de antike Benævnelser for de enkelte Rum", og 1886
  "Tiryns og de dèr fundne Ruiners Betydning for Forstaaelsen af
  Homer".
  
  Min Udgave af Plautus' Captivi var en lille Forløber for det større
  Arbeide, som i en Række af Aar optog al den Tid og Kraft, jeg kunde
  afse fra mine Embedsforretninger, min kritiske og exegetiske Udgave
  af Plautus i 5 Bind. Jeg haabede ved denne ikke blot at give mine
  Elever et nyttigt Hjælpemiddel, men ogsaa at afhjælpe et Savn i den
  filologiske Litteratur. Madvig havde dels i Forelæsninger, dels i
  Skrifter behandlet de fleste latinske Forfattere af Betydning, men
  Plautus havde han ladet ligge. Den alvorlige Videnskabsmand følte sig
  maaske ikke ret tiltalt af den kaade Komiker og fandt ham ikke egnet
  til Undervisningsstof, men især Textens Beskaffenhed frastødte ham.
  Det haandskriftlige Grundlag forekom ham altfor usikkert til at
  opføre en paalidelig Bygning paa, og han var ikke vant til at nøies
  hverken med Ruiner eller med Kaarthuse. Og dog var her en Opgave, som
  maatte tages op. Det dreiede sig jo om en af Oldtidens allervigtigste
  Forfattere, det ældste og i visse Henseender betydeligste Minde om
  Romernes Sprog og Kultur, den moderne Komedies Fader, en Digter,
  hvis Lune og Komik endnu i dette Øjeblik henriver Læseren og
  Tilskueren[7].
  
   [7] Se min Afhandling: "Den yngre attiske Komedie og dens latinske
   Bearbeidere Plautus og Terents" i "Fra Videnskabens Verden" 2. Bind
   1875.
  
  Nylig havde ogsaa den tyske Videnskab paa ny taget fat paa denne
  Forfatter, som havde været forsømt i et Par hundrede Aar. F. Ritschl
  havde begyndt en stor kritisk Udgave, der blev hilset som et
  epokegjørende Arbeide, hvorved man endelig engang kunde faa Plautus
  at se i sin ægte Skikkelse. Han havde givet en klar Fremstilling af
  Textens Historie og en omhyggelig Kollation af de Haandskrifter,
  hvorpaa dens Fastsættelse maatte bygges, men i selve Recensionen var
  han gaaet frem med stor Vilkaarlighed, og i de foretagne Rettelser
  sporede man ikke Plautus' Aand. Aldeles uforsvarlige vare de
  Omflytninger af enkelte Vers eller af hele Stykker, han havde
  foretaget. Ritschls Udgave fjernede sig i Virkeligheden meget mere
  fra den virkelige Plautus end de ældre Udgaver; men det forekom mig,
  at man ved en ædruelig Benyttelse af det foreliggende, for en stor
  Del af Ritschl tilvejebragte Materiale vilde kunne naa en saa korrekt
  Text, som der kunde naaes, og denne Text burde da ledsages af en
  fuldstændig, til Nutidens Standpunkt svarende Fortolkning. Idet jeg
  paatog mig en saadan Opgave, skjulte jeg ikke for mig selv, at jeg
  kastede Handsken til den tyske Filologi, og at den paafølgende Kamp
  kunde blive bitter nok; men det syntes mig nødvendigt i Videnskabens
  Navn at nedlægge Protest imod Ritschls Fremgangsmaade, siden Ingen af
  hans Landsmænd, der vare nærmest dertil, vilde gjøre det. Senere, da
  jeg allerede havde udgivet to Bind af Værket, talte jeg derom med
  Professor Studemund i Strassburg, den Mand, der har indlagt sig
  større Fortjeneste af Plautus' Textkritik end nogen Anden ved sin
  overordentlig omhyggelige Kollation og Udgave af den Ambrosianske
  Palimpsest og ved sine slaaende og smagfulde Textrettelser. Jeg
  spurgte ham, hvor det kunde være, at Ingen af de tyske Filologer
  kunde se, at Ritschls Methode var en Afvei. Han svarede: "Naar en
  Mand her i Tyskland har naaet en saadan Anseelse, kan det ikke hjælpe
  at træde op imod ham." I Principet var han ganske enig med mig.
  
  Jeg vovede altsaa Forsøget. Første Bind af min Plautus, indeholdende
  Prolegomena samt Amphitruo og Asinaria, udkom 1875. Det blev
  naturligvis strax angrebet paa det Heftigste. Jeg besvarede Angrebene
  i Fortalen til 2. Bind og fortsatte uforstyrret mit Arbeide indtil
  dets Slutning (1886). De Ritschlske Principer fik ogsaa snart
  udspillet deres Rolle; han selv har i den sidste Udgave af Trinummus
  i flere Henseender forladt dem, og saavel de, der efter hans Død have
  fortsat hans ufuldendte Plautusudgave, som den dygtige Plautiner Leo
  ere langt fra at følge dem. Min Plautusudgave vandt ogsaa, trods sine
  Mangler, efterhaanden en vis Anerkjendelse ikke blot i England, men
  ogsaa i Tyskland. Af 4. Binds 1. Afdeling, Miles gloriosus og
  Mercator, udkom 2. Udg. 1892.
  
                 *       *       *
  
  I December 1851 blev jeg Medlem af _Videnskabernes Selskab_. Fra 1867
  til 1878 var jeg Redaktør af Selskabets Skrifter. Efter mit Forslag
  vedtog Selskabet, at dets Publikationer, der efter Fundatsen skulle
  skrives paa Dansk, maatte ledsages af et fransk Udtog, hvis
  Forfatteren ønskede det. Fra 1887 har jeg været Formand for den
  historiske Klasse.
  
  Mit første Bidrag til Selskabets Skrifter var en historisk
  Fremstilling af "Italienernes Delagtiggjørelse i den romerske
  Borgerret ved Bellum sociale" 1852. Af de andre Afhandlinger, jeg i
  Aarenes Løb har offentliggjort i Selskabets "Skrifter" og
  "Oversigter", ere de fleste af ringe Omfang, og mange have kun havt
  ephemer Betydning. Skulde jeg fremhæve nogen enkelt, vilde jeg nævne
  "Attiske Studier" 1856, hvori jeg nærmere udførte, hvad jeg først
  havde fremsat i mit Universitetsprogram 1849 (De Parthenone eiusque
  partibus), at det af Indskrifterne var klart, at Phidias'
  chryselephantine Statue havde staaet i den Del af Templet, som
  kaldtes Hekatompedos, medens Parthenon var den særlige Benævnelse for
  den bagved liggende Sal, hvori der opbevaredes forskjellige,
  Gudinden tilhørende Gjenstande, en Anskuelse som i Begyndelsen blev
  haanet af de tyske Lærde, men en Menneskealder senere, da Dörpfeld
  havde overbevist sig om, at der ikke i Oldtiden havde været nogen
  Forbindelse imellem de to nævnte Dele af Bygningen, blev tiltraadt af
  ham og derefter af Alle. Denne Afhandling blev i 1857 udgivet paa
  Tysk tilligemed min Reise i Thessalien som "Griechische Reisen und
  Studien".
  
  Af epigrafiske Bidrag skal jeg nævne "Græske og latinske Indskrifter
  i Kjøbenhavn" (1854), hvori jeg som et Tillæg til Antiksamlingens
  lidet betydelige Monumenter meddelte en Del hidtil ukjendte
  Indskrifter fra Brøndsteds Dagbøger. I Oversigten 1866 udgav jeg "Om
  nogle af Fr. Rostgaard efterladte Papirsaftryk af græske og latinske
  Indskrifter". Det var nemlig ikke, som man i Almindelighed antog, en
  ny Opfindelse at tage Papirsaftryk af Indskrifter, men Fr. Rostgaard
  havde gjort det henved 200 Aar tidligere, og ved et af disse Aftryk
  blev det bevist, at en bekjendt archaisk Indskrift (Corp. Inscr.
  Græc. I n. 34) var et Falsum. I 1878 oplyste jeg den besynderlige
  Feiltagelse af Th. Mommsen at tillægge Grækenlands Erobrer Mummius
  en raa Votivindskrift af en vis Munius. I en Afhandling om de
  interessante Lovtavler fra Malaca og Salpensa (1862) gjorde
  jeg bl. a. opmærksom paa, at den nu til Dags saa yndede
  Forholdstalsvalgmaade allerede havde været anvendt af Romerne, og i
  en Afhandling om den tredie spanske Lov, lex Ursonitana (1879),
  paaviste jeg, at den sidst offentliggjorte Tavle af denne Lov var et
  Bedrageri.
  
  I forskjellige mindre Afhandlinger meddelte jeg Iagttagelser fra mine
  Reiser eller beskrev uudgivne Monumenter fra vor Antiksamling. Andre
  vare kritiske Behandlinger af bekjendte antike Kunstværker, saasom en
  lille Afhandling om "Firbendræberen" (1863), som jeg mener med Urette
  er bleven kaldet Apollo, og en Afhandling om den Belvederiske
  Apollo, som jeg efter de dengang (1869) foreliggende Data i
  Overensstemmelse med Wieseler forklarede som Seirherren over Marsyas,
  en Mening jeg nu ikke vover at fastholde, da jeg er tilbøielig til at
  tro, at Furtwängler har Ret i, at den Stroganoffske Apollo ikke er
  ægte. -- Større Betydning tillægger jeg de archæologiske Afhandlinger
  fra mine senere Aar, der ville blive omtalte nedenfor. -- Til den
  egentlige Filologi henhører Afhandlingen "Om de Keiser Trajan
  tillagte Breve til Plinius" (1860), hvori jeg søgte at vise, at
  medens man med Urette har anfægtet Plinius' Breve til Trajan, kunne
  de Svar paa en Del af disse, som Keiseren skulde have givet, næppe
  antages for ægte.
  
  Blandt alle mine Skrifter har intet været mig kjærere end _N. L.
  Høyens Levned_. Efter at min høit elskede Lærer og Ven var død 29.
  April 1870, opfordrede hans Familie og Venner, særlig Ploug, mig til
  at forfatte hans Levnedsbeskrivelse. Det var mig et kjært Arbeide at
  dvæle ved Minderne, og hans efterladte Breve satte mig i Stand til at
  forfølge hans Livsbane ogsaa igjennem de Aar, hvori jeg ikke havde
  kjendt ham; men det syntes mig ogsaa en ligefrem Pligt at klare
  Forestillingerne om denne Mand, som skjøndt han maatte regnes iblandt
  Danmarks Store, dog var saa lidet kjendt og havde været Gjenstand for
  saa stor Miskjendelse. Mængden havde ondt ved at tilegne sig hans
  ideale Syn paa Kunsten, og naar han opfordrede til ihærdigt og
  selvstændigt Arbeide og revsede Udskeielser, kaldte man det
  Ensidighed og Partiskhed. De Kunstnere, der med Rette eller Urette
  mente, at Bebreidelserne gjaldt dem, kaldte ham en ildesindet
  Kritiker og dømte ham som den, der tog Brødet ud af Munden paa dem;
  man skulde jo dog leve af sin Kunst.
  
  Min Levnedsbeskrivelse af Høyen udkom 1872, udgivet af Samfundet for
  den danske Litteraturs Fremme. Ikke mindre kjært var det mig, at den
  af Høyen stiftede og for en stor Del ved hans personlige Arbeide
  opretholdte Forening for nordisk Kunst overdrog mig at samle og
  udgive hans Skrifter, der fandtes spredte paa forskjellige Steder, og
  hans uudgivne Forelæsninger, der almindelig omtaltes som Mesterværker
  af Veltalenhed. Høyens Samlede Skrifter udkom i 3 Bind 1871-76.
  
                 *       *       *
  
  I Anledning af Kronprinsens Sølvbryllup (1894) besluttede
  Universitetet at udgive et Festskrift, og det blev overdraget mig at
  forfatte et saadant. Jeg skrev da en æsthetisk-archæologisk
  Afhandling om _den græske Søilebygnings Udvikling_, hvori jeg blandt
  andet søgte at rekonstruere den ældste ioniske Søileform efter de
  nyeste Fund paa Samos, i Neandrea, Naukratis og Lokri. Conze
  opfordrede mig til at lade den oversætte paa Tysk, og det havde jeg
  ogsaa gjort, hvis jeg ikke med det Samme havde faaet et Brev fra
  Dörpfeld, hvori han forsikrede, at de Kapitæler fra Neandrea, som
  Koldewey havde udgivet, og som jeg havde benyttet, aldrig havde
  existeret; det var en vilkaarlig Sammensætning af to Kapitæler, der
  ikke hørte sammen, hvilket han vilde paavise i et Skrift, der vilde
  udkomme med det Første. Jeg besluttede da at afvente dette, en
  Beslutning jeg nu fortryder; thi Dörpfelds Skrift kom aldrig. Var min
  Bog udkommet paa Tysk, havde det maaske været en Spore for ham til at
  udføre sit Forsæt, og man havde kunnet faa at vide, om Koldewey
  virkelig havde havt Uret. Indtil det modsatte bevises, maa man
  antage, at han har Ret, og Durm har ogsaa uden Betænkning optaget
  disse Kapitæler fra Neandrea i 2. Udgave af sin Geschichte der
  Baukunst bei den Griechen.
  
  
  
  
  VII.
  
  SKOLEVIRKSOMHED. -- PÆDAGOGIK. -- RETSKRIVNING.
  
  
  Mit Virkefelt var blevet Universitetet, og ikke, som jeg i min Ungdom
  havde tænkt, Skolerne; men derfor tabte jeg ikke min Kjærlighed til
  _Skolen_. Da jeg i 1856 fandt, at min Embedslønning ikke var fuldt
  tilstrækkelig til min Families Underhold, søgte jeg at faa Timer i en
  Skole. Skjøndt jeg fra min tidligere Virksomhed som privat Dimissor
  havde Ord for at være en dygtig Lærer, faldt det mig dog vanskeligt
  at faa saadanne, ikke fordi jeg forlangte høiere Betaling, end andre
  Lærere fik, men fordi man ikke syntes, man kunde byde en Professor 2
  Mark, d. e. 67 Øre, for Timen. Tilsidst opnaaede jeg dog for den
  nævnte Betaling at faa Undervisningen i Græsk i øverste Klasse i
  Borgerdydskolen hos Professor Rovsing. Men efter et Aars Forløb blev
  denne Virksomhed afbrudt ved en Udenlandsreise og ikke senere
  gjenoptaget. Derimod fik jeg nogle Aar senere Leilighed til at gjøre
  mig bekjendt med Landets Skoler i større Omfang, idet Madvig, naar
  han som _Undervisningsinspektør_ reiste omkring for at kontrollere
  Skolernes Afgangsexamen, af og til tog mig med som Medhjælper ved
  Censuren; og da han i 1874 fratraadte det nævnte Embede, og der i
  hans Sted blev indsat en Kommission af 3 Medlemmer, blev jeg den ene
  af disse, hvilken Stilling jeg beholdt i 3 Aar, indtil jeg blev
  udnævnt til Regentsprovst, og de nye Krav, der derved stilledes til
  mig, nødte mig til at opgive en Stilling, jeg havde sat Pris paa. Det
  havde været mig kjært ved denne Virksomhed at fornye gamle
  Bekjendtskaber og stifte nye, især da jeg fandt, at der næsten
  allevegne blev arbeidet godt og samvittighedsfuldt. Men jeg dulgte
  hverken for mig selv eller for Andre, at den hele Organisation ikke
  behagede mig. Den blotte Examenscensur var efter min Mening en
  utilfredsstillende Kontrol, og det vilde være langt nyttigere, hvis
  Undervisningsinspektøren fra Tid til anden overværede den daglige
  Undervisning. Han vilde derved faa et langt paalideligere Billede af
  Skolens Arbeide og bedre kunne give Lærerne veiledende Vink.
  
  Den lærde Skole havde undergaaet stor Forandring siden mine
  Drengeaar. Den daværende _Skoleplan_ fandtes allerede i Trediverne
  utilfredsstillende. Man krævede en fyldigere Undervisning i de
  levende Sprog, men fremfor Alt i Naturvidenskaberne. Hvad der i det
  første Universitetsaar til Anden Examen foredroges af Fysik,
  Astronomi og høiere Mathematik, blev saa flygtig lært, at det strax
  igjen blev glemt; det burde læres i Skolerne for tilbørlig at
  fordøies. H. C. Ørsted, Schouw og Madvig vare de fornemste Talsmænd
  for en Reform af Skolen i denne Retning, og efter Forhandlinger med
  dem og med tre ansete Skolemænd fastsattes en ny Skoleplan.
  Universitetets præliminære Undervisningskursus (Anden Examen) skulde
  ophæves og med Undtagelse af Filosofien henlægges til Skolen. Denne
  blev derved forlænget med et Aar, og Lavalderen for Adgang til
  Universitetet blev 18 Aar i Stedet for 17. Paa den anden Side
  skulde Skolens to nederste Klasser nedlægges; Undervisningen i de
  gamle Sprog skulde skydes to Aar længere frem, og Børnenes
  Sprogundervisning begynde med de levende Sprog. De tidligere toaarige
  Klasser skulde forandres til etaarige, og Modenhedsprøven for
  Adgangen til Universitetet, Examen artium, der tidligere holdtes ved
  Universitetet, skulde henlægges til Skolerne. Denne Plan blev i 1845
  provisorisk indført i 3 Skoler, og i 1850 udvidet til alle.
  
  At dette var et betydeligt Fremskridt, derom kunde der ingen Tvivl
  være. I alle Fag blev Undervisningen forbedret, og særlig skete der
  de tidligere forsømte Realfag og de nyere Sprog tilbørlig Fyldest.
  Lærerne tog ogsaa med Iver fat paa de nye Opgaver, og der arbeidedes
  alvorligt i Skolerne, i Førstningen maaske flere Steder for stærkt.
  De mindre begavede og mindre energiske Disciple havde ondt ved
  at følge med, og der klagedes over, at Skoleungdommen blev
  overanstrengt. Dertil kom Misfornøielsen med, at de Studerende nu
  skulde holdes et Aar længere i Skolen, hvilket undertiden havde
  pekuniær Betydning for Forældrene, især da der ikke var synderlig
  Udsigt til, at Studietiden ved Universitetet kunde forkortes; thi
  skjøndt Anden Examen var ophævet, begyndte Studenterne dog yderst
  sjælden paa deres Examensstudium strax ved Indtrædelsen i
  Universitetet, hvilket havde været tilsigtet, men det første Aar
  anvendtes alene til Filosofien, hvori Fordringerne vare betydelig
  forøgede. Det syntes endnu at være et Rusaar og at lide af de
  Mangler, man havde anket over ved dette.
  
  Disse Klager kunde ikke kaldes ganske ubeføiede, og Ministeriet
  nedsatte en Kommission for at prøve deres Berettigelse. Den nedsatte
  Kommission foreslog ogsaa nogle Lempelser i Skoleplanens Fordringer;
  men disse vare altfor smaa til at tilfredsstille de Misfornøiede, og
  i 1860 begyndte der et sandt Stormløb imod den nye Skoleplan. En
  anonym Forfatter, E--e, skrev en Piece: "Har Indførelsen af den
  nye Undervisningsplan for de lærde Skoler været en Fremgang
  eller Tilbagegang?" hvori han søgte at vise, at det Sidste var
  Tilfældet. Han fik en vis Støtte af en yngre Skolemand, H--h ("Om
  Undervisningsplanen og Afgangsexamen ved de lærde Skoler"), der
  rigtignok i Hovedsagen var aldeles uenig med ham, men havde andre
  Ønsker og andre Forslag, samt af en tredie Anonym R ("Om det
  lærde Skolevæsen"), der søgte Hjælpen i den størst mulige Frihed.
  Madvig imødegik disse Angreb i et fortrinligt lille Skrift "I
  Anledning af de Angreb, der nylig ere gjorte paa de lærde Skolers
  Undervisningsplan". Ogsaa jeg tog Del i Debatten ved nogle Artikler i
  "Fædrelandet" 22., 24. og 25. Septbr. Jeg var overbevist om, at
  Planen i det Hele var fortræffelig, men jeg havde Intet imod
  Indførelse af rimelige Lempelser og Indrømmelse af en vis Frihed i
  Udførelsen. Hvad jeg nærmest krævede, var dog Ophævelse af de
  Inkonsekventser i Examensordningen, der virkede forstyrrende paa
  Skolens Arbeide. Den Sidste af alle de Forfattere, der i dette Aar
  skrev "Indlæg i Skolesagen", var Overlærer Fogh. Ogsaa med ham havde
  jeg et lille Ordskifte i "Fædrel." 29. Nov., medens hans Skrift fik
  en fortræffelig Gjendrivelse af E. Holm i "Fædrel." 28. og 29. Decbr.
  
  I den Madvigske Skoleplan begyndte Latinundervisningen 2 Aar senere
  end i den gamle Skole; før det 13. Aar skulde Disciplene kun lære
  levende Sprog, først Tysk, siden Fransk. Man havde forsvaret dette
  ved, at man burde begynde med det Letteste, Simpleste og nærmest
  Liggende. Jeg havde altid fundet og oftere udtalt, at efter dette
  Raisonnement burde Engelsk og ikke Tysk blive Begyndelsessproget,
  saasom det baade ligger Dansken nærmere, er simplere i sin Bygning og
  langt lettere at lære for Børn. Efter min Mening havde ogsaa den
  engelske Litteratur nok saa meget at betyde som den tyske, ligesom
  Engelsk jo ogsaa i langt høiere Grad var Verdenssprog end Tysk;
  Engelsk burde derfor indtage Tyskens Plads i Skolen. Denne
  Tanke fremsatte jeg i en Piece med Titel "De lærde Skolers
  Undervisningsplan og de levende Sprogs Stilling i samme". Den er
  skreven i 1864 umiddelbart efter Slesvigs Tab. Harmen og Sorgen har
  sin Del i dens Form, men ikke i dens Indhold. Min Ven E. Lembcke, der
  paa selv samme Tid udtalte det Samme i "Fædrel." 27. Sept., ender sin
  Artikel med disse Ord:
  
    "Den fremherskende Plads, det tyske Sprog har faaet i den danske
    Skole, har det ikke faaet ved et Feilgreb af Skolen eller dens
    Bestyrelse, men som en naturlig Følge af den Plads, det engang
    har indtaget i Folkets Liv og siden altfor længe bevaret i dets
    Forestilling; den er et Udtryk af den Betragtningsmaade, at
    Danmark i Grunden dog er et Annex til Tyskland; men paa denne
    Maade kan et Skolefags altfor fremtrædende Plads paa Timetabellen
    blive til et haanende Trældomsmærke, hvis Udslettelse er en
    national Æressag."
  
  Der var mange Flere, der delte mine Anskuelser og Ønsker; men det
  kunde ikke sættes igjennem. Tysken syntes af mange Grunde lige saa
  uundværlig nu som tidligere; men det varede en rum Tid, inden vi
  kunde forsone os dermed. Ikke at vi vilde undvære, hvad den tyske
  Videnskab og Kultur kunde byde os, men vi vilde ikke have Udseende af
  at være Tyskere. Vi vilde, at de skulde se, at vi vare et dybt
  krænket Folk, der ikke kunde betragte dem som Brødre, før de havde
  gjort i det Mindste en Del af den gjorte Uret god igjen.
  
  Det var min Regel, naar tyske Videnskabsmænd besøgte mig, da at tale
  Fransk med dem. Tankeudvexlingen led ikke derved, men de Fleste følte
  sig ubehagelig berørte deraf. Dog var der ogsaa dem, der fandt det
  ganske naturligt. Jeg skal anføre et Par Exempler. I 1872 ankom min
  Hustru og jeg en Aftenstund til Pompeii. Hotellets Pensionærer sad
  netop ved Aftensbordet. Selskabet bestod af Russere og Tyskere, og
  Samtalen førtes paa Tysk; men saa snart vi traadte ind og det blev
  sagt, at vi vare Danske, blev Sproget efter Forslag af Professor
  Gädechens fra Jena øieblikkelig forandret til Fransk. To Aar senere
  besøgte jeg Professor Studemund i Strassburg, med hvem jeg ønskede
  at drøfte et Par Spørgsmaal vedrørende Plautus. Hans første Ord til
  mig var: "Sprechen Sie Deutsch oder Französisch?" Jeg svarede, at
  naar jeg besøgte en Tysker i hans Hjem, talte jeg Tysk, men besøgte
  han mig i Danmark, vilde jeg bede ham at tale et andet Sprog. I flere
  Aar fastholdt jeg dette Princip, men i Længden lod det sig ikke
  gjøre, i alt Fald ikke lige over for Videnskabsmænd, med hvem jeg kom
  i nærmere Berørelse, og som jeg betragtede som virkelige Venner.
  
  Klagerne over Skoleplanen fortsattes, snart fra den ene, snart fra
  den anden Side; kun Eet var der, hvorom alle Klagerne kunde samles,
  det populære Slagord Overanstrengelse. Det ene Parti ankede over, at
  Mathematikens Fordringer vare altfor overdrevne, det andet over, at
  de gamle Sprog krævede for meget. Tilsidst mente Kultusminister Hall,
  væsentlig paavirket af sin Ven M. Hammerich, at finde et
  Universalmiddel i en Deling af Undervisningen i Skolens to øverste
  Klasser, saaledes at Disciplene dèr henholdsvis fritoges for de Fag,
  som de havde mindst Interesse og Anlæg for og antoges at faa mindst
  Brug for i deres fremtidige Livsstilling. Der nedsattes en
  Kommission, bestaaende af Madvig som Undervisningsinspektør,
  Professor Steen og Rektorerne Birch og Forchhammer, for at udarbeide
  et Forslag til en saadan Ordning, og dette Forslag blev forelagt
  Rigsdagen for at ophøies til Lov. Dette havde ikke været nødvendigt,
  Ændringen kunde være foretaget ved kongelig Anordning. Det var et
  Misgreb at give et saadant uprøvet Forsøg en Lovs Uforanderlighed, og
  besynderligt var det at se en saa usagkyndig Autoritet som Rigsdagen
  drøfte Skolelovforslagets enkelte Bestemmelser og slaa dem fast, saa
  at mulige Feil ikke kunde rettes uden ved en ny Lov.
  
  Loven af 1. April 1871 indførte efter fransk Mønster en Tvedeling
  (bifurcation) af Skolen. Tidligere havde man forlangt, at alle
  Studenter skulde være i Besiddelse af den samme almindelige Dannelse,
  nu ophørte Fællesskabet med det 16. Aar, medens man først blev
  Student 2 Aar senere. I de sidste 2 Aar var Skolen delt i en
  sproglig-historisk og en mathematisk-naturvidenskabelig Afdeling, af
  hvilke den første ikke lærte Mathematik, den anden ikke de gamle
  Sprog. Madvig gik kun modstræbende ind paa Tvedelingen, og dog bærer
  han for en stor Del Ansvaret for denne Lov, thi den blev kun vedtaget
  i Landsthinget med 1 Stemmes Majoritet. Havde han stemt imod den, var
  den bleven forkastet, hvad den vel havde fortjent, saa ufuldstændig
  forberedt som den var. Han havde troet at burde give efter for en,
  som han antog, almindelig Stemning og Ministrenes Ønske i den
  Forventning, at der kunde bødes paa Manglerne i Principet ved de
  enkelte Bestemmelser, og han tænkte ikke paa, at naar man giver en
  vis Mand en Finger, tager han den hele Haand. Han havde saaledes
  bestandig forlangt, at der skulde skrives latinsk Stil ved
  Afgangsexamen i den sproglig-historiske Retning; men da dette ikke
  kunde sættes igjennem, erklærede han i det sidste Øjeblik at ville
  nøies med, at der krævedes en fransk Stil i Stedet, og da dette var
  Betingelsen for hans Stemme, blev det vedtaget. Det var en uheldig
  Bestemmelse; thi i Stedet for en Fordring, som Skolen uden
  Vanskelighed kunde opfylde ("en let latinsk Stil uden grove Feil")
  sattes en, som den aldeles ikke kunde magte, idet Fordringerne til
  det levende Sprog selvfølgelig gik langt videre. Den franske Stil
  blev ogsaa senere delvis afskaffet, men naturligvis uden at den
  latinske Stil blev gjenindført.
  
  Loven blev modtaget med blandede Følelser. Overanstrengelse vovede
  man ikke mere at klage over; men det var dog kun Mathematikerne, som
  syntes virkelig tilfredse. De havde naaet Alt, hvad de forlangte, en
  fyldig Mathematikundervisning, saa at Afgangsexamen i den
  mathematisk-naturvidenskabelige Retning gav Adgang til den
  polytechniske Læreanstalt. Det Tab i humanistisk Henseende, der var
  lidt ved, at Undervisningen i de gamle Sprog ophørte saa tidlig, at
  det, der var lært deraf, ufeilbarlig maatte blive helt glemt, lagde
  man i Begyndelsen ikke videre Mærke til. Men desto større var
  Misfornøielsen paa den anden Side, hvor man ikke blot kunde
  beklage sig over den tilsvarende Ulempe, at Disciplene af den
  sproglig-historiske Retning paa Grund af Mathematikundervisningens
  altfor tidlige Ophør vare utilladelig uvidende i dette Fag, men ogsaa
  over, at selve de klassiske Sprog havde lidt Uret, og det tidligere
  Kundskabsmaal nu ikke længere kunde naaes.
  
  En af de første, der alvorlig angreb den nye Skoleplan, var Dr.
  _Pingel_ i den Berlingske Tidende 28. Februar og 1. Marts 1877. Han
  blev imødegaaet af Madvig i samme Blad 13. Marts, men fortsatte sin
  Polemik i de to følgende Aar i et Par Piecer: "Om Hovedmanglerne ved
  den lærde Skole" og "Fortsatte Betragtninger over den lærde Skole".
  Hans varme og veltalende Indlæg vare dog i flere Henseender for
  uklare til at kunne udøve Indflydelse, og hans Polemik forblev
  resultatløs. I de Angreb, der i sin Tid gjordes paa Skoleplanen af
  1850, havde det været almindeligt at kaste Skylden for den saakaldte
  Overanstrengelse paa Madvigs Grammatik. Dette var ubeføiet; men endnu
  besynderligere var det, naar Pingel rettede sine Vaaben imod
  "Madvigianismen", idet han under dette af ham dannede Ord
  sammenfattede Alt, hvad han mente at kunne bebreide Skolen, medens i
  Virkeligheden Madvig altid havde revset og modsat sig de paaankede
  Feil. Jeg fik mange Opfordringer til at svare Dr. Pingel, og jeg tog
  ogsaa fat paa Arbeidet, men det blev overflødigt ved andre, fuldtud
  fyldestgjørende Gjendrivelser ("Dagbladet" 1.-3. Okt. 1879, og M.
  Rosing "Dr. Pingel og den lærde Skole").
  
  Misfornøielsen blev imidlertid mere og mere almindelig og gav
  sig Luft baade i Piecer og Bladartikler (se J. L. Heiberg i
  det Letterstedtske Tidsskrift 1884.) Imidlertid var der ogsaa
  paa et andet nærliggende og beslægtet Omraade indført en
  indgribende Forandring, idet den siden 2. Febr. 1849 bestaaende
  filologisk-historiske Embedsexamen ved Anordningen af 25. Oktbr. 1883
  var bleven afløst af en _ny Skoleembedsexamen_. Tidligere prøvedes
  Kandidaten i Latin, Græsk, Historie og Dansk (med Oldnordisk); nu
  indførtes der forskjellige Faggrupper bestaaende af 1 Hovedfag og 2
  Bifag, og ved Valget af disse bleve de nyere Sprog stillede lige med
  de gamle. Dette var et Skridt i samme Retning som Skoleloven af 1871;
  den encyklopædiske Dannelse veg tilbage for den specielle. Det var en
  Lettelse for de Studerende, at de kunde kaste sig udelukkende over
  det Fag, som særlig interesserede dem, og de kunde uddanne sig til
  videnskabelige Specialister. Men Skoleembedsexamen burde dog ikke
  være en Prøve for Videnskabsmænd, men for Skolemænd. Skolen er ikke
  tjent med en Faglærer, som faar Lyst til at lære Disciplene specielle
  Enkeltheder paa det Vigtigeres Bekostning; den er bedst tjent med en
  Lærer, der er hjemme paa mere end eet Omraade og ikke er tilbøielig
  til at overse sine Medlæreres Fag.
  
  Til Gjengjæld indførtes der en Prøve i _Pædagogik_. Kandidaten
  skulde, inden han blev ansat, have øvet sig i praktisk Lærergjerning
  og have gjennemgaaet et theoretisk Kursus i Pædagogik. Dette Sidste
  havde Skolelærerne ofte forlangt, snart paa Tryk og snart i Tale.
  Naar jeg blev opfordret til at yttre mig herom, havde jeg altid gjort
  opmærksom paa, at Pædagogiken som Videnskab var et Kapitel af
  Psychologien og havde sin Plads der, medens Børneopdragelsen og
  Ungdommens Undervisning var en Kunst; at ingen Kunst læres igjennem
  Theorien, men kun ved praktisk Udøvelse; og at særlig det Stof, som
  Undervisningskunsten behandler, Ungdommens Sjæle, var saa mangfoldigt
  og saa zart, at man burde være meget varsom med at indsnævre det i
  Theoriens Schema. Saa uimodsigeligt som dette var, fandt det dog
  liden Indgang hos Størstedelen af Skolens Lærere; de vilde nu engang
  hellere være Videnskabsmænd end Kunstnere. Det faldt naturligvis
  hverken mig eller nogen Anden ind at nægte, at en dygtig Pædagog
  ogsaa igjennem Forelæsninger kunde give de vordende Lærere mangen
  nyttig Anvisning; men havde man en saadan Mand? Derom havde man ikke
  spurgt, da man anordnede, at der skulde holdes pædagogiske
  Forelæsninger. Man mente, at dette Fag maatte kunne overtages af en
  af de filosofiske Professorer, og da Professor Høffding ikke vilde
  indlade sig derpaa, blev det overdraget _Kroman_. Denne talentfulde
  unge Mand var desværre uden praktisk Skoleerfaring, hvad der viste
  sig ved det første Skrift, han udgav efter sin Ansættelse som Docent
  i Pædagogik: "Om Maal og Midler for den høiere Skoleundervisning"
  (1886), en Bog, der er skreven med ualmindelig Friskhed og
  Veltalenhed, og som derfor gjorde stor Lykke hos alle dem, der ikke
  havde Sagkundskab eller Kritik nok til at gjennemskue de
  regnbuefarvede Taager. Bogen er stærkt polemisk. Forfatteren
  fordømmer Tvedelingen i de stærkeste Udtryk; det Principmæssige var
  en fælles Uddannelse for Alle. Han vilde anse det for forfeilet, om
  en 13 Aars Dreng, der opdagede, at han havde mest Lyst og Anlæg for
  de sproglig-historiske Fag, nu ogsaa valgte denne Linie; thi en
  saadan Dreng havde tværtimod særlig Brug for et Kursus i Mathematik
  og Naturfag. Efter hans Mening var Skoleplanen af 1850 ypperlig, og
  der fandt ingen Overanstrengelse Sted efter den. Man burde ikke
  udelukke noget af Skolefagene, men tværtimod optage en Del flere;
  Disciplene burde gjøres bekjendt med Alt, hvad de havde Brug for i
  Livet, og dette kunde gjøres, naar man blot ikke forlangte for meget
  i hvert enkelt Fag; mange Fag kunde nøies med 1 Time om Ugen. Om
  dette sidste Forslag maatte rigtignok enhver Skolemand sige, at 1
  ugentlig Time var saa godt som ingen. Der var meget andet, der var
  lige saa upraktisk; men Bogen havde vakt saa stor Opsigt, at jeg
  fandt det nødvendigt at imødegaa den. Jeg skrev derfor en Anmeldelse
  af den i Berl. Tid. 20. og 22. Febr. 1886. Ogsaa Tuxen skrev en
  Belysning af Professor Kromans Forslag til en Skolereform og mange
  Flere. Der gik derfor heller ikke lang Tid, inden den Virkning, som
  Bogen ved sin første Fremkomst havde gjort, tabte sig; man beholdt
  kun det almindelige Indtryk, at Skoleplanen var uheldig og burde
  ændres.
  
  Der var næppe Nogen, der følte sig mere overbevist derom end
  selve Kultusministeren, _Scavenius_. Allerede i 1885 havde han
  forelagt Landsthinget et Forslag til Ændringer i Loven, men det
  kom ikke til Behandling. I 1889 gjorde han et nyt Forsøg.
  Mathematisk-naturvidenskabelige Faglærere og Videnskabsmænd havde i
  Juni s. A. holdt et Møde i Kjøbenhavn, og dèr saa godt som enstemmig
  vedtaget en Udtalelse om, at Mathematiken og Naturvidenskaberne for
  de sproglig-historiske Studerendes Vedkommende var utilbørlig
  forsømt. Der lærtes for Lidt, og dette Lidet forspildtes derved, at
  Undervisningen ikke fortsattes i Skolens to øverste Klasser. Dette
  maatte nødvendig forlanges; den fornødne Tid dertil vilde vindes,
  naar _Oldnordisk_ og _Græsk_ blev udelukket af Skolen. Man vidste, at
  Ministeren delte disse Anskuelser, skjøndt der endnu ikke forelaa
  noget Offentligt derom. Jeg ansaa det derfor for rigtigt at imødegaa
  dem, medens det endnu var Tid, og skrev da i Berl. Tid. 23.-24. Juli
  en Artikel betitlet "Et Skolespørgsmaal". Jeg var enig med
  Mathematikerne i, at det var en Forurettelse imod de
  sproglig-historiske Disciple, at Mathematikundervisningen ophørte
  saa tidlig. Jeg fandt det ogsaa rimeligt, at man afskaffede
  Oldnordisk og anvendte de to ugentlige Timer, der derved vandtes, til
  Mathematik for de sproglig-historiske og til Latin for de
  mathematisk-naturvidenskabelige Disciple. Men naar man ogsaa vilde
  udelukke Græsken, maatte jeg nedlægge en bestemt Protest. Græsken
  maatte betragtes som et nødvendigt Led af den klassiske Dannelse.
  Grækenland var jo i Virkeligheden vor Dannelses Vugge; dèr fandt man
  de rene Kilder, hvorfra den endnu bestandig kunde forynges. Men
  dertil kom, at for Theologen var Græsken uundværlig. Naar man tænkte
  sig, at Theologerne kunde lære Græsk i et særskilt Kursus ved
  Universitetet, saa vilde derved ikke blot Studietiden forlænges
  betydelig, men det vilde heller ikke være muligt at opnaa en
  nogenlunde sikker Kundskab i dette vanskelige Sprog, naar man ikke
  begyndte derpaa i Skolen og fik det indøvet paa skolemæssig Maade.
  Resultatet vilde blive, at den danske Kirke maatte nøies med
  Lægprædikanter i Stedet for theologisk dannede Præster.
  
  Min Artikel blev ikke upaaagtet; man paaberaabte sig den oftere i den
  følgende Diskussion. Ministeren havde nemlig allerede i Slutningen af
  Juni og Begyndelsen af Juli meddelt Undervisningsinspektionen og
  Skolerne sine Tanker og efter at have modtaget deres Erklæringer
  udarbeidet et Forslag, som den 13. November blev sendt til
  Universitetets Betænkning. Efter dette skulde der beholdes en vis
  Tvedeling af Skolen. Konsistorium indhentede Fakulteternes
  Erklæringer over dette Forslag, men disse vare saa indbyrdes
  afvigende, at det kun kunde raade Ministeren til at lade Sagen hvile,
  indtil der kunde opnaas større Enighed.
  
  Ogsaa iblandt de private Skolebestyrere og Lærere var der Uenighed.
  Medens en stor Del af disse i Overensstemmelse med Ministeren ønskede
  Græsken afskaffet, kæmpede Andre, navnlig Heiberg og Tuxen, for dens
  Bevarelse. _Heiberg_ erklærede, at dens Afskaffelse vilde være at
  skjære Roden af den klassiske Skoleundervisning, thi saa sandt som
  det maatte være dennes Maal gjennem Læsning af de klassiske
  Forfattere at give Disciplene et levende Førstehaandsbillede af den
  Kultur, hvoraf vor egen var fremgaaet, maatte Græsken være det
  Væsentlige, Latin det mindre Vigtige. En Udtalelse i denne Retning
  blev tilstillet Ministeriet. For mig var der ikke synderlig Anledning
  til at deltage mere i Debatten. Jeg havde udtalt min Mening saa
  klart, som jeg formaaede, og kunde efter min Alder og Stilling ikke
  vente, at mine Ord skulde veie synderligt. Dog holdt jeg efter
  Opfordring i Konservativ akademisk Forening i 1891 et Foredrag om
  radikal og konservativ Pædagogik, og endnu adskillige Aar senere
  fandt jeg mig foranlediget til en offentlig Udtalelse. I 1898
  tilfaldt det Professor _Gertz_ at holde Talen ved Universitetets
  Reformationsfest. Han gav deri et kort Overblik over, hvorledes det
  var gaaet med Studiet af Oldtidssprogene og Oldtidslitteraturen ved
  Universitetet og i Skolen indtil vor Tid, og sluttede med den
  Udtalelse, at for Fremtiden var det nødvendigt, at Græsken helt
  rømmede Skolen og Latinundervisningen indskrænkedes. Tilhørerne
  studsede; man havde ikke ventet en saadan Udtalelse ved denne
  Leilighed. Prof. Gertz bad mig om at anmelde hans Indbydelsesskrift
  "Stat og Statsforfatning i Oldtidens Hellas", som jeg havde sagt ham,
  at jeg syntes meget godt om. Jeg svarede ham nu, at jeg i saa Fald
  ogsaa maatte tage Talen med. Gertz's Tale er trykt i Tilskueren 1898
  (S. 987 ff.), min Anmeldelse i Nationaltidende d. 29. Decemb. s. A.
  
         *       *       *       *       *
  
  Medens Spørgsmaalet om en Reform af den lærde Skole i fulde tre
  Fjerdedele af et Aarhundrede havde staaet paa Dagsordenen, og efter
  forskjellige tildels modsatte Forsøg, under hæftige Partikampe,
  endnu er langt fra sin Løsning, er der en anden, mindre vigtig
  Reform, som har havt en lignende Skjæbne, og hvis Historie heller
  ikke kan kaldes lystelig, den danske Retskrivnings Reform.
  
  "For fyrretyve eller halvtredsindstyve Aar siden existerede der en
  dansk Retskrivning," siger C. St. A. Bille i 1888, og deri har han
  Ret. Alle nogenlunde betydelige Forfattere skrev omtrent ens, og
  denne Retskrivning lærtes i Skolerne med største Lethed. Det var i
  sin Helhed en god Retskrivning, hvorefter Sproget lærtes og skreves
  med Lethed og Sikkerhed, og den var saa konsekvent, som man med
  Billighed kunde forlange. Et og Andet kunde ændres og simplificeres,
  uden at Helheden blev rokket, og det skete ogsaa efterhaanden. Det
  var at ønske, at man var bleven saaledes ved. Men allerede 1826 havde
  Rask fremsat sit Forslag til en fuldstændig Omdannelse af den danske
  Retskrivning, bygget paa Lydlæren og Etymologien. Det var et
  videnskabeligt Arbeide, men -- Retskrivning er "en praktisk Sag". Den
  modtager som enhver Praxis gjerne Videnskabens Haandsrækning; men
  Hovedsagen er Hensigtsmæssigheden. Retskrivningen har kun sin
  Betydning ved, at man er enig om den. At nu den store Sproggranskers
  Disciple optog hans Retskrivning i deres Skrifter, kan man forstaa,
  men at de ogsaa indførte den i deres Skolebøger, var utilbørligt.
  Skolen er ikke Stedet for Experimenter; den skal gjøre Ungdommen
  bekjendt med Nutidens Viden og Tankegang og dens Forudsætninger;
  Fremtiden raader den ikke over. Den daværende "Direction for
  Universitetet og de lærde Skoler" synes ikke at være bleven opmærksom
  paa dette Overgreb i rette Tid, og i Tredserne befandt den danske
  Retskrivning sig i en lidet heldig Opløsningstilstand. Det var et
  almindeligt Ønske, at den daværende Ubestemthed maatte afløses af
  bestemte Regler; man misundte Svenskerne, der vare heldigere i den
  Henseende. Dertil kom, at det stadig voxende Ønske om en nøiere
  Tilslutning til Brødrerigerne krævede Fjernelsen af den, ganske vist
  ikke betydelige, Hindring for Læsningen af svensk Litteratur, som den
  forskjellige Retskrivning lagde i Veien. Ønsket om en Tilnærmelse i
  denne Henseende var lige saa levende i Norge og Sverige som i
  Danmark, og L. K. Daas Forslag, at Udvalgte fra alle tre Riger skulde
  træde sammen for at forhandle om en fælles Retskrivning, fandt
  almindelig Tilslutning. I Kjøbenhavn valgtes 20. Marts 1869 af en
  anselig Kreds af litterært interesserede Mænd[8] 5 Repræsentanter til
  et saadant Udvalg, Professorerne S. Grundtvig og Lyngby, Pastor J.
  Kok, Rektor Thrige og Konrektor Lembcke, der dog blev forhindret i at
  give Møde. De fik den Opgave "ved Samarbeiden med de Norske at
  tilveiebringe hensigtsmæssige Forslag til en fælles dansk-norsk
  Retskrivning, der kunde ventes at trænge igjennem og afløse den nu
  herskende Mangfoldighed, og som tillige, i Forbindelse med
  tilsvarende Forbedringer i den svenske Retskrivning, væsentlig vilde
  lette den gjensidige Benyttelse af den dansk-norske og den svenske
  Litteratur."
  
   [8] Indbyderne til Mødet vare H. N. Clausen, M. Goldschmidt, S.
   Grundtvig, E. Holm, J. Kok, K. J. Lyngby, C. Ploug, A. Steen, Jap.
   Steenstrup, M. Steenstrup, S. B. Thrige, J. L. Ussing, N. L.
   Westergaard. Mødets Dirigent var disse Blades Forfatter.
  
  Mødet holdtes i Stockholm 25.-30. Juli, og Resultatet foreligger
  i de af de tre Folks Sekretærer udarbeidede Beretninger. For
  Danmarks Vedkommende er Beretningen forfattet af Lyngby (1870),
  og i Overensstemmelse dermed udgav Sv. Grundtvig en "Dansk
  Retskrivningsordbog" (Oktbr. 1870). Men allerede inden denne var
  udkommen, offentliggjorde de oprindelige Indbydere 21. Juni 1870 en
  Erklæring, hvori de vel ikke tiltraadte alle de af Stockholmermødet
  foreslaaede Ændringer, men anbefalede dem, som de mente vilde finde
  "almindelig Imødekommen". Erklæringen er trykt i Grundtvigs "Dansk
  Haandordbog" (1872) S. VII f. Videre troede man i det Øieblik ikke at
  turde gaa; men der var ikke Faa af Underskriverne, der vare
  misfornøiede med denne halve Forholdsregel.
  
  Indførelsen af latinske Bogstaver i Stedet for gothiske mødte ingen
  Vanskelighed; men beklageligt er det, at man forsømte denne Leilighed
  til at indføre Tegnet å i Stedet for aa, saa at vi endnu idag beholde
  saadanne Monstra som "paaagte", "Paaaanding". Ønskeligt havde det
  ogsaa været, om man havde afskaffet Navneordenes Fremhævelse ved
  store Begyndelsesbogstaver; men disse store Bogstaver ere nu Folkets
  Kjælebørn, og de fik senere en veltalende Forsvarer i E. v. d. Recke
  (Store og smaa Bogstaver 1889). -- Sandheden er dog alligevel, at de
  ere unødvendige og upraktiske, og det er meget uheldigt, naar man
  efter de nu gjældende Regler beholder dem i Navneord, men ikke i
  Tillægsord, der staa som Navneord, hvor en saadan Fremhævelse, hvis
  man vil anvende dette Middel, er langt mere nødvendig. Paa den anden
  Side fulgte man Stockholmermødet i Afskaffelse af Vokalfordobling og
  understøttende e som Tegn for Vokallængde, uden dog at optage det
  nødvendige, i den svenske Retskrivning anvendte Komplement, at
  fordoble Endekonsonanten, hvor Vokalen er kort. Man indsaa nok, at i
  mange Tilfælde er Betegnelsen af Forskjellen nødvendig for at
  forebygge Misforstaaelse, men i saadanne Tilfælde, mente man, kunde
  Vokallængden betegnes med en Akcent, et Nødmiddel, som Publikum dog
  har fundet altfor fremmed og været meget uvilligt til at benytte.
  
  Naar jeg trods disse og flere Betænkeligheder dog satte mit Navn
  under den nævnte Erklæring, var det, fordi jeg fandt, at der var ikke
  Andet at gjøre. Vi maatte ud af det Uføre, hvori vi befandt os, og
  det kom mindre an paa, at Retskrivningen tilfredsstillede den enkelte
  Forfatter, end paa at den blev almindelig antaget. Der var Udsigt
  til at dette kunde ske med de her fremsatte Regler. D. 9. August 1871
  anbefalede Kultusministeren dem for de lærde Skoler og d. 21. Febr.
  1872 for alle Landets Skoler. At Underskriverne og mange Flere fulgte
  dem, saa længe de kunde betragtes som raadende, er en Selvfølge. Men
  vort Haab, at der derved skulde være gjort Ende paa de orthografiske
  Experimenter, gik ikke i Opfyldelse. Den ny Bygning var altfor
  skrøbelig til at kunne holde sig i Længden og blev efterhaanden
  Gjenstand for flere og flere Angreb. Kultusminister Scavenius fandt,
  at her burde Regjeringen træde ordnende til, og efter at have
  raadført sig med nogle faa tilkaldte Forfattere og Sprogmænd, der saa
  vidt vides, næsten alle fraraadede ham at foretage nogen Forandring,
  forordnede han i 1888 "nye Retskrivningsregler", og Saaby fik den
  Opgave at udarbeide en ny Retskrivningsordbog. Der havde været Grund
  til et saadant Skridt, hvis man enten vilde gaa tilbage til
  Retskrivningen fra Trediverne, eller omvendt havde villet tage
  Skridtet helt ud og gjennemføre den Opgave, der oprindelig var bleven
  sat Stockholmermødet; men de nye Regler vare ikke kvalitativt
  forskjellige fra de ældre. Var der Regler, man vilde foretrække for
  de tidligere, var der andre, som det modsatte var Tilfældet med. Det
  er muligt, at Ministeren fra først af havde paatænkt større
  Ændringer, men den almindelige Stemning nødte ham til at nøies med
  dette Compromis. De nye Regler bleve ved ministerielt Magtbud
  indførte i Skolerne, men havde ikke Autoritet nok til at gjøre sig
  gjældende udenfor dem.
  
  Det gik Flere som mig, at medens vi siden 1870 samvittighedsfuldt
  havde overholdt den "Grundtvigske" Retskrivning, fordi den syntes
  at være en Fællesretskrivning, mente vi nu, efter at denne var
  ophævet og Ingen kunde vide, hvor længe den "Saabyske" (saaledes
  kaldet efter den Mand, hvem Ministeren overdrog at forfatte
  Retskrivningsordbogen) kunde holde sig, at vi snarere burde vende
  tilbage til den, vi havde fulgt i vor Ungdom. Ministerens Regler
  bleve heftigt angrebne af C. St. A. Bille (Retskrivningsspørgsmaalet
  1889) og E. Jensen (Kultusministeriel Orthografi s. A.); navnlig
  Billes veltalende Indlæg udøvede stor Virkning paa Publikum.
  Professor P. Hansen foreslog, at en mindre Kreds af danske Forfattere
  og Sprogmænd, der ønskede at bevare, hvad der kunde bevares af den
  traditionelle Retskrivning, skulde træde sammen for at arbeide i
  denne Retning. Efter dette Forslag samledes Amtmand Bille, Prof. P.
  Hansen, Prof. H. Scharling, Dr. E. Jessen, Redaktør Borchsenius og
  jeg til et saadant privat Arbeide i al Stilhed. Det var efter vor
  Opfordring, at Dr. E. Jessen udarbeidede sin "Dansk etymologisk
  Ordbog", (1893), et Arbeide, som maaske ikke har haft synderlig
  praktisk Betydning, men har beriget den danske Sprogvidenskab med et
  smukt og nyttigt Værk. Scavenius' Retskrivningsregler have under hans
  Eftermand Goos (27. Febr. 1892) modtaget enkelte Ændringer. Gid de
  maa blive staaende, indtil man engang kan enes om en mere konsekvent
  og hensigtsmæssig Retskrivning, der kan bidrage Sit til at bygge Bro
  imellem Brødrerigerne!
  
  
  
  
  VIII.
  
  KOLLEGER OG VENNER.
  
  
  Min Ansættelse ved Universitetet bragte mig i Forbindelse med en
  Kreds af Mænd, som jeg ærede og høiagtede, og som næsten alle vare
  mange Aar ældre end jeg; men den forekommende Venlighed, hvormed de
  modtog den unge Kollega, tillod mig ikke at føle mig fremmed iblandt
  dem. Samlivet med mine Medlærere ved Universitetet er Noget af det
  Skjønneste, som Livet har skjænket mig. I disse Optegnelser om mit
  Levned burde de indtage den fornemste Plads; men jeg har ikke Evne
  til at skildre, hvad de have været for mig. De fleste af dem ere jo
  ogsaa tilstrækkelig kjendte igjennem deres Skrifter og Andres Omtale.
  Jeg kan dog ikke nægte mig den Glæde at dvæle ved Erindringen om dem
  og i det mindste nævne Navnene paa dem, der have staaet mig nærmest
  og havt mest Indflydelse paa mit Livs Udvikling.
  
  Først og fremmest maa jeg nævne _Madvig_, hvem jeg skyldte min første
  Indvielse i Videnskabens Helligdom, mit stadige Forbillede, der,
  ligesom han havde veiledet mig i Studereaarene, nu ogsaa som Kollega
  skulde gjøre det i min Embedsgjerning. Han blev rigtignok Minister
  (November 1848), og Statens Anliggender optog ham, men derfor glemte
  han mig ikke, og efter to Aars Forløb blev han igjen min Kollega. Det
  er bleven yttret af en god Ven, at jeg maatte have følt mig trykket
  af Madvigs Overlegenhed. Dette er ikke Tilfældet. Det er aldrig
  faldet mig ind at sammenligne mig med ham, men jeg har været glad ved
  at staa ved hans Side, og jeg tænkte mig, at mit Arbejde kunde
  betragtes som et Supplement til hans. Jeg har liggende for mig et
  Brev, som jeg skrev strax, efter at han paa Grund af sit svækkede Syn
  havde set sig nødsaget til at tage sin Afsked fra Universitetet. Jeg
  udtaler deri min oprigtige Sorg over, at jeg havde mistet min bedste
  Støtte. Jeg havde aldrig kunnet sætte noget igjennem i Fakultetet,
  naar ikke Madvig var med mig, og helst maatte det da være ham, der
  gjorde Forslaget; hans Autoritet bøiede Alle sig for. Vi havde ganske
  den samme Livsanskuelse; jeg kan ikke nævne noget Principspørgsmaal,
  hvori vi vare uenige. Jeg var yngre og heftigere end han, men jeg
  havde Intet imod, at hans Besindighed lagde Baand paa min Ilterhed.
  Paa den anden Side roser jeg mig af, at mine Opfordringer af og til
  have formaaet ham til at paatage sig en Gjerning, som ellers næppe
  var bleven gjort.
  
  Da han havde udgivet sine _Emendationes Livianæ_, kunde jeg ikke
  finde mig i, at denne epokegjørende Bog kun skulde staa i de Lærdes
  Boghylder og bruges som Trappestige af dem, der senere vilde udgive
  Livius. Jeg vilde, at han selv skulde høste Lønnen derfor og selv
  gjøre Udbyttet frugtbringende, hvad dog Ingen kunde saaledes som han.
  Det var ikke uden Anstrengelser, at jeg fik ham til at udgive Livius,
  og han indvilligede kun paa den Betingelse, at jeg skulde hjælpe ham,
  Noget jeg naturligvis gjerne lovede. Det var mig et saare kjært og
  lærerigt Arbeide. Enkelte Gange kunde jeg gjøre et Forslag til en
  Rettelse, som fandt hans Bifald; lykkedes dette ikke, faldt mit
  Forslag naturligvis bort; Bogen var jo Madvigs. Ogsaa hans sidste
  Hovedværk, _den romerske Statsforfatning og Statsforvaltning_, havde
  næppe set Lyset, hvis ikke jeg, i dette Tilfælde kraftig understøttet
  af Siesby, havde opfordret ham dertil.
  
  Uenige vare vi vel kun i underordnede og personlige Spørgsmaal, hvor
  Madvigs Godmodighed og hans Ængstelse for at gjøre Uvenner eller
  anderledes Tænkende Uret syntes mig at føre ham til en mindre rigtig
  Afgjørelse. Dette var saaledes engang Tilfældet ved Bedømmelsen af en
  Disputats. Madvig var i Virkeligheden enig med mig i, at det var et
  altfor intetsigende Arbeide til at erhverve Doktorgraden paa, men da
  der ikke var noget egentlig urigtigt deri, vilde han dog nok antage
  den; han havde Medlidenhed med Forfatteren, der var bleven afskediget
  fra sin Stilling ved en lærd Skole og nu ønskede at rehabilitere sig.
  Men da der ikke var nogen Tvivl om, at hans Afskedigelse havde været
  en Nødvendighed, fandt jeg det ikke forsvarligt derfor at fælde en
  mildere Dom, end jeg ellers vilde have gjort. Forsøget paa at finde
  en tredie Censor mislykkedes. Intet af Fakultetets Medlemmer var at
  bevæge til at være Opmand imellem os to. Madvig indrømmede saa, at
  Disputatsen i dette Tilfælde, hvor der stod 1 Ja imod 1 Nei, ikke
  kunde betragtes som antaget.
  
  Et andet Tilfælde indtraf ved cand. philologiæ August Lorenz. Han
  havde gjort en god Examen; han var ikke udmærket begavet, men var
  overordentlig flittig og arbeidsom og nøiagtig i sine Studier. Han
  søgte om et Reisestipendium for at studere i Berlin og ved andre
  tyske Universiteter, og Madvig anbefalede ham. Jeg havde oftere talt
  med Madvig om, at jeg ikke kunde finde, at Filologerne havde nogen
  særlig Nytte af at besøge tyske Universiteter, da disse næppe vilde
  give dem Andet end, hvad de kunde finde i de trykte Bøger; jeg vilde
  have, de skulde reise til Italien og Grækenland. Dog vilde jeg ikke
  have havt noget imod at stemme for denne Ansøgning, hvis det ikke
  havde været i Marts 1848. At Lorenz, der paa Grund af Familieforhold
  og Opdragelse fuldstændig sympathiserede med det slesvigholstenske
  Oprør, ønskede at forlade Danmark, fandt jeg meget naturligt; men
  jeg kunde ikke fatte, at man derfor skulde give ham et Stipendium;
  det forekom mig en Skandale, at en dansk Student i det Øjeblik vilde
  studere i Berlin, medens andre Danske, der vare ansatte i Tyskland,
  opgav deres Stillinger dèr for at vende hjem og tilbyde Fædrelandet
  deres Tjeneste. Efter Madvigs Ønske talte jeg med Lorenz og sagde
  ham, at jeg kunde ikke give ham min Stemme til at studere i Tyskland,
  men jeg vilde ikke modsætte mig, hvis Reisen gjaldt andre Lande. Han
  lovede mig da at reise til Frankrig og Italien. Han fik Stipendiet og
  reiste saa -- til München. Han kom naturligvis aldrig tilbage til
  Danmark. Han søgte Ansættelse i Tyskland, tog Doktorgraden der og
  erhvervede sig en vis Anseelse ved en flittig og omhyggelig Udgave af
  Plautus' Mostellaria; han blev Gymnasiallærer i Berlin, hvor han
  døde. Jeg fik dog endnu et alvorligt Mellemværende med ham. I hans
  Mostellaria havde han indført et Par fortrinlige Textrettelser -- det
  var det eneste Nye i Bogen -- og han høstede naturligvis Ros for dem.
  De samme vare imidlertid et Par Aar tidligere fremsatte af S. Bugge i
  Tidsskrift for Filologi, og de vare saa eiendommelige, at der ikke
  var nogen Sandsynlighed for, at Lorenz af sig selv skulde være faldet
  paa de samme; han burde i alt Fald have nævnt sin Kilde; thi at han
  kjendte Bugges Afhandling, var hævet over al Tvivl; med andre Ord,
  her forelaa et Plagiat. Dette vilde jeg, navnlig for Bugges Skyld,
  ikke lade upaatalt. Jeg oplyste det derfor i en lille Artikel i
  Tidsskr. f. Filologi VIII (1869), S. 204 ff. under Titelen Suum
  cuique. Det er muligt, at dette Plagiat ikke var bevidst. Lorenz kan,
  da han læste Bugges kritiske Afhandling, have indført disse Rettelser
  i sin Plautustext, og saa senere glemt, hvor han havde dem fra, ja
  endog have troet, at det var hans egne. Sligt er hændet Andre; men
  utilbørligt er det jo. At Lorenz hævnede sig ved en nedrivende Kritik
  af min Udgave af Plautus, kan man nok tænke sig.
  
  Ogsaa Madvigs fortræffelige og opoffrende Hustru modtog mig med stor
  Venlighed, og deres Børn bleve i Aarenes Løb nogle af mine og min
  Families nærmeste Venner. Af lignende Art var Forholdet til min anden
  Lærer, _F. C. Petersen_. Jeg har tilbragt mange hyggelige Timer i
  Regentsprovstens Hus. Der havde jeg ogsaa den Fornøielse at træffe
  Digteren Heiberg, der var en Fætter til Fru Petersen, og hans Hustru,
  hvem jeg saa ofte havde beundret paa Skuepladsen. _H. N. Clausen_ og
  hans Familie havde jeg gjort Bekjendtskab med i Italien, og jeg var
  lykkelig ved at kunne fortsætte Bekjendtskabet efter min Hjemkomst.
  Til Clausen var jeg ogsaa knyttet ved Overensstemmelse i politiske
  Anskuelser og ved varm Anerkjendelse af hans Arbeide for det danske
  Folks Ret i Sønderjylland. Med sønlig Ærbødighed betragtede jeg den
  villiestærke Mand, og jeg følte mig tiltalt af den formskønne Ro, der
  var udbredt over hele hans Fremtræden. _J. F. Schouw_ blev jeg noget
  senere bekjendt med, men Bekjendtskabet blev ikke langt, thi han døde
  allerede i Foraaret 1852. Det var Høyen, der førte mig til ham. Han
  var allerede dengang svag, og naar den fine, stilfærdige Mand gik og
  støttede sig paa min Arm i Botanisk Have, følte jeg nok, at hans Liv
  nærmede sig sin Afslutning. Hvilken Forskjel imellem ham og den
  livlige _Forchhammer_, der engang imellem indbød mig til et
  Lhombreparti eller sendte Bud efter mig, naar han savnede et Foredrag
  til en Aften i Videnskabernes Selskab, hvis Sekretær han var. Jeg
  holdt inderlig af ham, og jeg glemmer ikke det overvældende Indtryk,
  som Budskabet om hans pludselige Død gjorde paa mig, faa Dage efter
  at han havde undret sig over, at jeg kunde indhente ham, som han gik
  paa Kjøbenhavns Gader. Hans Søn Johannes, senere Rektor paa
  Herlufsholm, blev en af mine ældste og kjæreste Elever, og er mig
  endnu en kjær Ven og Studiefælle. En lignende Livlighed udmærkede den
  gamle Læge _O. Bang_. I Anledning af min Indtrædelse i Konsistorium
  sporede han sin Yndlingsganger og sendte mig et versificeret Brev,
  som jeg dog ikke skal gjentage her, da det ikke var bestemt for
  Offentligheden. _H. C. Ørsted_ elskede og beundrede jeg ligesom Alle.
  En smuk og tiltalende Skikkelse var Theologen _C. E. Scharling_, hvis
  Sønner, Theologen Henrik og Statsøkonomen William, senere bleve mine
  Kolleger og nære Venner, et Baand som blev endnu fastere, da ogsaa
  deres elskværdige Hustruer sluttede sig nøiere til min Hustru. Den
  gamle _N. M. Petersen_ var en Type paa en stille Lærd, der levede i
  Videnskabens Idealer og skyede Verdens Larm. En beslægtet Natur, men
  mindre sygelig, var _C. F. Allen_ (f. 1811). Han blev sent ansat ved
  Universitetet (1851), men han havde længe før den Tid hørt til mine
  Venner. Hans vel bekjendte historiske Arbeider vidne tilstrækkeligt
  om hans varme Følelser for Fædrelandet, for Menigmands Ret og for
  Danskhedens Ret i Sønderjylland. De ville for bestandig sikre ham en
  fremragende Plads i det nationalliberale Partis Rækker, men han saa
  klarere end de Fleste, hvilke Farer der truede fra det absolute
  Demokrati, og han var ingen Beundrer af Juni-Grundloven. Han traadte
  aldrig offentlig frem; men ved Skrivepulten arbeidede han trods
  Brystsygens Lidelser trofast til sin Død (1871). Hans Efterfølger,
  _Caspar Paludan-Müller_, var ældre end han. Han var Rektor i
  Nykjøbing, da han blev kaldet til den Plads, som hans historiske
  Arbeider havde gjort ham selvskreven til. Han var maaske det
  kraftigste Skud af denne kraftige Slægt, som Danmark skylder saa
  meget, men den i Familien arvelige Tunghørhed gjorde ham det
  vanskeligt at deltage i Samtaler og Forhandlinger, og skjøndt baade
  jeg og andre med Glæde vilde tjene ham som Hørerør, trak han sig dog
  tilsidst mismodig tilbage fra den Verden, hvori han saa gjerne vilde
  leve.
  
  _Westergaard_ var kun fem Aar ældre end jeg, og vi kunde altsaa nok
  betragtes som jævnaldrende. Zend og Sanskrit forstod jeg mig
  rigtignok ikke paa, men der var Interesser nok, som vi havde fælles.
  Hans Hustru døde tidlig og efterlod ham to Sønner og to Døttre, af
  hvilke den ældste kun var ti Aar gammel. Fra den Tid levede han kun
  for Børnenes Opdragelse. I det alvorlige Hjem var Kjærligheden
  forenet med en Nøisomhed og ethisk Strenghed, som ikke vilde være
  almindelig i den nulevende Slægt. Han havde af Naturen et kraftigt
  Legeme, men de anstrengende Studiereiser i hans Ungdom havde
  efterladt sig alvorlige Følger, og han blev kun 63 Aar gammel. Men
  selv i den sidste Svaghedsperiode bevarede han sin Villiekraft. Naar
  han kom hjem fra den lille Kjøretur, som Lægen havde foreskrevet ham,
  tillod han ikke Andre at hjælpe ham op ad de besværlige Trapper; han
  vilde hjælpe sig selv. Han satte sig paa det nederste Trin af Trappen
  og flyttede sig derfra op paa det næstnederste o. s. v., saa at han
  kom siddende og baglænds op til sin Bolig paa 2. Sal. Børnene have
  bevaret Venskabsforholdet til mig og mit Hus. Den yngste Søn er
  Professor i Statistik og Nationaløkonomi ved Universitetet. --
  _Japetus Steenstrup_ (f. 1813, d. 1897) havde maaske ikke saa lidt
  Lighed med Westergaard i Charakteren, men Temperamentet var ganske
  forskjelligt. Steenstrup var livligere og interessantere. Der var i
  hans aandrige og gemytlige Samtaler noget eiendommeligt Bedaarende.
  Han var helt optaget af Samtalens Emne, men nervøs og pirrelig imod
  Angreb, og han havde ikke det Held som Westergaard at leve i en
  Videnskab, hvis faa Dyrkere kunde holde Fred med hinanden. Med
  sjælden Alsidighed søgte han at omfatte store Afsnit af Danmarks
  Natur- og Oldforskning, og begge disse Videnskaber skylde ham meget.
  Han var en af de første Undersøgere af den fjerne Fortids hidtil
  oversete Levninger, og endnu i hans høie Alderdom var Undersøgelse af
  Kjøkkenmøddinger og Moser hans kjæreste Syssel. Den nærmere
  Forbindelse imellem os opstod, medens han var Sekretær og jeg
  Redaktør for Videnskabernes Selskab, men den fortsattes stadig og
  fik et nyt Indhold, da jeg blev hans Kollega i Carlsbergfondets
  Direktion. Et uheldigt Fald, hvorved Hoften blev brudt, berøvede ham
  Førligheden i en lang Række Aar. Han maatte gaa med to Stokke og
  kjøre, naar Veien var lidt længere, men hans Livlighed og
  Arbeidskraft var usvækket. Et større Knæk fik han, da han mistede sin
  elskede Hustru og i det sidste Aar af sin Levetid ogsaa sin yngste
  Datter. Hans Søn, Historikeren Johannes Steenstrup, har i en Række af
  Aar været min Kollega og Ven.
  
  Mineralogen _Johnstrup_ var kun 5 Aar yngre end Steenstrup. Det var
  en Kollega saa elskværdig og hyggelig som Nogen. Efter en langvarig
  og smertelig Sygdom døde han Nytaarsaften 1894. -- _Holten_ blev
  Ørsteds Eftermand. Der var ingen Medbeiler, der kunde gjøre ham
  Pladsen stridig; men han savnede en Betingelse, som dengang var
  nødvendig; han var ikke Student. Han fik da Lov til at afhjælpe denne
  Mangel ved at underkaste sig en extraordinær Examen i Latin, og det
  blev mig, der skulde examinere ham. Jeg var ængstelig for Udførelsen
  af dette Hverv. Holten var 3 Aar ældre end jeg, og det var ikke at
  vente, at en Mand i den Alder efter den korte Forberedelse, han havde
  havt, skulde kunne bestaa en ordentlig Prøve; men bestaa maatte og
  skulde han. Til min store Overraskelse var Udfaldet af Prøven
  imidlertid glimrende. Han var et godt Hoved og en særdeles dannet
  Mand, der var vel hjemme i de moderne Hovedsprogs Litteratur. Han
  holdt af at nyde Livet og befandt sig bedst i et muntert Lag af
  jævnaldrende eller yngre Kamerater, hvor hans overraskende, stundom
  noget drøie Vittighed var en uudtømmelig Kilde til Morskab. -- En
  fuldstændig Modsætning til ham var den anatomiske Professor _F.
  Schmidt_, med hvem jeg som Regentsprovst kom i nærmere Berørelse, da
  han var Medlem af Stipendiebestyrelsen. Han døde allerede 1880. Hans
  Eftermand i den nysnævnte Bestilling blev _C. M. Reisz_, en
  fortræffelig og yndet Læge, hvis glimrende og slagfærdige Vittighed
  var almindelig bekjendt; hans varme Hjertelag kjendte hans nærmere
  Venner. Han døde 18. Juli 1902.
  
                 *       *       *
  
  Ogsaa af mine nærmeste Jævnaldrende og Venner fra Studenteraarene
  fandt jeg Adskillige ved Universitetet. Min kjære Reisefælle og
  senere Husfælle _Julius Gram_ var bleven ansat kort før jeg. _A. F.
  Krieger_ var det flere Aar i Forveien. I de Aar, da han var Minister,
  saa jeg lidet eller intet til ham, men senere glemte han mig ikke.
  Naar jeg kom ud til ham i hans ensomme Hjem i Rosenvænget, blev jeg
  underkastet et skarpt Forhør om Alt muligt; thi medens han selv var
  uproduktiv, vilde han vide Besked med alle Ting, og det fuld Besked.
  I de senere Aar, da hans svækkede Syn ikke tillod ham at læse, var
  han jo ogsaa endnu mere henvist til at høre. Jeg havde den Glæde
  ogsaa at kunne yde mit Bidrag til det Festskrift, som nogle Venner
  overrakte ham, da han fyldte sit 70de Aar; det var en lille
  Afhandling om Loven fra Gortys: "Et Indblik i gammel græsk
  Lovgivning." Han døde 1893.
  
  Den gamle Lyceenser _Hermansen_ fandt jeg som theologisk Professor.
  Han var endnu ganske uforandret. Hans Morgendrik var "en Slurk udaf
  hans Vandkande", og Ilden i hans Kakkelovn kom sent til at brænde;
  men han var med al sin Tørhed lige saa hjertelig og tjenstvillig som
  før. Nogle Aar senere ægtede han en Kvinde, som man sagde han havde
  beilet til i mangfoldige Aar, men hun vilde ikke forlade sine gamle
  Forældre, saa længe de levede. Fra det Øieblik blev hans Liv saa
  hyggeligt og venligt, som vi undte ham det. Han vedblev at holde
  Forelæsninger, selv da Alderdommen gjorde det nødvendigt, at Pedellen
  maatte hjælpe ham op paa Kathedret og Tilhørernes Tal var svundet ind
  til 3 eller 4. Saa fandt Konsistorium, at han burde anmodes om at
  søge sin Afsked, og det overdrog mig at meddele ham dette. Da jeg
  havde udført dette lidet behagelige Hverv, svarede han ganske
  sagtmodig: "Naa, synes I det?" og gik saa ind og skrev Ansøgningen.
  
  Min Husfælle fra Borchs Kollegium, _J. F. Hagen_, blev Professor i
  Kirkehistorie, stedse en hurtig Arbeider og en livlig og morsom
  Omgangsfælle. Desværre blev han tidlig bortreven af en Brystsygdom
  (1859). En anden Borchianer, _A. Steen_, blev Professor i Mathematik
  1861, og min Studenterkamerat _H. Bröchner_ blev 1857 Docent og
  senere Professor i Filosofi. De ville blive omtalte nærmere i næste
  Kapitel.
  
  Men jævnaldrende Fagkolleger, der dyrkede det samme Studium, og med
  hvem jeg kunde drøfte Videnskabens Problemer, havde jeg ingen af.
  Petersen var meget ældre. Madvig var fuldt optaget af sin
  videnskabelige Virksomhed, og strax efter af Statens Anliggender;
  Tregder var i Sorø; Thrige, Lefolii og Lund havde ogsaa forladt Byen.
  Jeg maatte drive mine Studier alene; men det stadige Hensyn til mine
  Tilhørere og Elever nødte mig til at give dem Klarhed og Afrundethed.
  Det varede heller ikke længe, inden der, jeg tør ikke sige iblandt
  mine, men blandt Madvigs Disciple uddannede sig Videnskabsmænd, der i
  Aarenes Løb bleve mine Kolleger. Den ældste af disse er _O. Siesbye_
  (f. 1832). Det var tidlig klart, at man maatte ønske ham knyttet til
  Universitetet; men Professor vilde han ikke være. Han var Jøde og
  fandt det ikke stemmende med sin Samvittighed at aflægge den Ed, der
  krævedes af kongelige Embedsmænd; han vilde kun modtage en
  ministeriel Ansættelse som Docent. Universitetet indstillede ham til
  at blive Doktor uden Disputats. Som Lærer for Studenterne har han
  gjort overordentlig Nytte. De Unge syntes ofte, at han stod dem
  nærmere end Professorerne, og kom lettere i et fortroligt Forhold til
  ham. Positiv og nøiagtig Kundskab var hans Løsen; han stræbte ikke
  efter at være aandrig og indlod sig ikke paa Spørgsmaal, der forekom
  ham uløselige, som f. Ex. de homeriske Digtes Forhistorie. Han var
  overhovedet ikke frugtbar som Forfatter. Hvad han skrev, var for det
  Meste kun Bemærkninger om enkelte sproglige Fænomener i Græsk, Latin
  eller Dansk, Bemærkninger, der fik Værd ved Iagttagelsens Finhed og
  Skarphed; men med den største Beredvillighed stillede han sin Viden
  og sit Arbeide til Andres Raadighed. Bad jeg ham om at skaffe
  Oplysning om en eller anden filosofisk Enkelthed, bad jeg aldrig
  forgjæves.
  
  _Edv. Holm_ studerede først Filologi. Han tog filologisk
  Embedsexamen, og hans første Arbeider behandlede Emner af den
  klassiske Oldtids Historie. Men snart kaldte Fædrelandet paa ham med
  en høiere Røst, og han fandt i Danmarks Historie, særlig i det 18de
  Aarh., et Omraade, som efter hans udtømmende Studier og lige saa
  besindige som retfærdige Kritik kunde vise sig i et renere og sandere
  Lys end tidligere. Ingen af mine Kolleger har staaet mig saa nær som
  han, og jeg maa vel have Lov til at kalde ham min bedste Ven. I alle
  almindelige Spørgsmaal stemmede vore Anskuelser. I Fakultetet og i
  Konsistorium stod vi stadig ved hinandens Side, og hans Stemme havde
  altid meget at betyde. Da han efter en lang og frugtbar Virksomhed
  som Universitetslærer i sit 66de Aar opgav dette Embede, var det,
  fordi han fandt, at det ikke lod sig forene med Udførelsen af det
  store Arbeide, han betragtede som sit Livs Hovedgjerning, saa meget
  mere som hans Stilling som Formand for Carlsbergfondets Direktion
  paalagde ham et vidtløftigt administrativt Arbeide. Om den Dygtighed
  og Takt, hvormed han røgtede dette betydningsfulde Hverv, har der kun
  været een Mening, og det har været et af Lyspunkterne i mit Liv, at
  jeg har været Medlem af den Direktion, som han ledede.
  
  Min særlige Fagkollega, _Gertz_, har ved sine kritiske Arbeider og
  Udgaver af Seneca o. A. erhvervet sig et anset Navn i Filologien, og
  ved sine Oversættelser af klassiske Forfattere har han skjænket den
  danske Læseverden en værdifuld Gave. Gid de maa finde mange Læsere,
  saa at de dog kunne blive et lille Surrogat for det Studium af
  Originalerne, som den nulevende Slægt mener at kunne undvære! --
  Ogsaa _Vilhelm Thomsen_ og _L. Wimmer_ har jeg havt den Glæde at se
  først som Tilhørere og senere som Kolleger; men den klassiske
  Filologi blev kun et Gjennemgangstrin for dem. Det var ved
  Granskningen af andre, fjernere liggende Sprog og de nordiske
  Runemindesmærker, at de skulde høste deres Laurbær. -- _J. L.
  Heiberg_ derimod vedblev at være en trofast Dyrker af de helleniske
  Muser. Alsidig som en ægte Hellener forbandt han mathematiske og
  filosofiske Studier med Studiet af Poesien og Kunsten, og jeg har ham
  at takke for mere end eet Bidrag til mit Arbeide i de senere Aar. I
  det indelukkede Liv, som Alderen paalægger mig, sætter jeg dobbelt
  Pris paa Luftninger fra Videnskabens fjernere Egne.
  
  I _Høyen_ havde jeg, saalænge han levede, en trofast Ven og Støtte.
  Havde der nogensinde været Fare for, at jeg skulde lukke mig inde i
  Filologiens Lønkammer, vilde hans aandrige Omgang og hans glimrende
  Forelæsninger have kaldt mig ud til at nyde Livet og Skjønheden;
  Kunsten vedblev at være min anden Verden. Hvad jeg skylder ham, og i
  hvilket Lys jeg ser ham, har jeg efter Evne fremstillet i den ovenfor
  omtalte Levnedsbeskrivelse.
  
  Hans Eftermand i Professoratet blev hans Elev, _Julius Lange_, en
  aandrig, ung Mand, der har udøvet stor Indflydelse ved sine talrige
  kunsthistoriske Skrifter, og som maa regnes iblandt Danmarks ypperste
  Forfattere. Hans Blik var ikke saa fint og sikkert som Mesterens,
  og i Bedømmelsen af hans Samtidige savnede man undertiden
  Selvstændighed, men hans Hovedanskuelse af Kunsten var sund, og han
  var en flittig og indsigtsfuld Forsker, af hvem man kunde lære
  meget. Han havde ikke Høyens glade Freidighed; en tidlig indtrædende
  Tunghørhed og huslige Sorger kastede en Skygge over hans Liv. Hans
  Foredrag var ikke saa glimrende som Høyens, men det var interessant
  og undertiden vittigt. Høyen gav Resultatet af Undersøgelserne, Lange
  selve Undersøgelsen. Han havde derfor altid en stor Tilhørerkreds, og
  efter hans tidlig indtraadte Død var det en let Sag for hans Venner
  at samle de fornødne Midler til at opreise et Monument for ham. Da
  Høyen døde, havde man ikke forsøgt noget Saadant, dels fordi
  Monumenternes Tid endnu ikke ret var kommen, dels fordi der ved Siden
  af den Kreds, der havde sluttet sig om ham, stod en anden, der
  betragtede ham som ensidig og partisk, og ved sin høirøstede Tale
  havde skaffet ham mange Uvenner. Nu var Forholdet et andet. Efter en
  Menneskealders Forløb vovede Ingen at nægte, at han havde været en
  Stormand i Aandens Verden og Kunsthistoriens Skaber i Danmark. Det
  lod sig derfor ikke gjøre at reise Lange et Monument, uden at Høyen
  ogsaa fik sit. Det fornødne Beløb blev uden Vanskelighed skaffet til
  Veie; begges Buster opstilledes ved Indgangen til Nationalmuseet og
  afsløredes i December 1898. Det faldt i min Lod at holde Mindetalen
  over Høyen; den kan læses i den Berlingske Tidende 7. Jan. 1899;
  Talen over Lange holdt Kunsthistorikeren Carl Madsen.
  
  
  
  
  IX.
  
  UNIVERSITETET.
  
  
  For Aaret 1875-76 blev jeg valgt til Universitetets Rektor.
  
  Aaret begyndte med Sorg. Jeg mistede en kjær Kollega. _Hans Brøchner_
  var halvanden Maaned yngre end jeg; vi bleve Studenter sammen, og jeg
  havde strax følt mig tiltalt af denne skjønne og ædle Personlighed;
  efter hans Ansættelse ved Universitetet kom vi hinanden stedse
  nærmere, og i det sidste Aar, da den tærende Brystsyge allerede viste
  sin nedbrydende Magt, kom jeg ofte til ham. Han døde 17. Decbr. 1875.
  Dagen før sin Død havde han bedt mig at komme til sig. Han vilde ikke
  begraves fra nogen Kirke, men spurgte mig, om Begravelsen ikke kunde
  foregaa fra Universitetet (fra Solennitetssalen eller fra et af
  Auditorierne), hvor da jeg som Universitetets Rektor kunde sige et
  Par Ord. Det skar mig i Hjertet, at jeg maatte sige ham, at der næppe
  var nogen Sandsynlighed for, at Konsistorium vilde give sit Samtykke
  hertil. Jeg tilføiede, at han behøvede jo ikke at begraves fra nogen
  Kirke; det kunde jo ske fra Kapellet paa Kirkegaarden. Dette Forslag
  antog han; "og", tilføiede han, "skal jeg have nogen Præst, saa lad
  det blive Ewaldsen". Til ham henvendte Familien sig da. Man ønskede,
  at han ikke skulde holde nogen Ligtale; men han erklærede, at hvis
  han skulde forrette Jordpaakastelsen, _vilde_ han ogsaa tale. Efter
  min Vens sidste Udtalelse ønskede ogsaa jeg at aflægge et Vidnesbyrd,
  og Pastor Ewaldsen og Biskop Martensen gav deres Samtykke dertil. Jeg
  meddeler dette saa omstændeligt, fordi Sagen har været fremstillet
  anderledes, bl. a. af G. Brandes i hans forøvrigt fortræffelige
  Artikel om Brøchner i 1. Hefte af _Norden_, Illustreret skandinavisk
  Revue, Kbhvn. 1887. Min Tale lød efter min samtidige Opskrift
  saaledes:
  
    VED BRØCHNERS BEGRAVELSE D. 23. DECBR. 1875.
  
    Efter de Ord, vi nu have hørt, kunde en yderligere Udtalelse
    synes overflødig. Naar jeg ikke desmindre tager Ordet, da er det
    ikke blot for at tilfredsstille en personlig Trang; men det er
    nærmest foranlediget ved det sidste Ønske, vor bortgangne Ven
    udtalte til mig, at der ved hans Baare maatte lyde et Vidnesbyrd
    fra den Højskole, hvortil han havde viet sin bedste Kraft. Lad
    dette Vidnesbyrd være en Tak fra hans Medarbeidere, ældre og
    yngre, en Tak for trofast Samvirken, for hans redelige og
    alvorlige Stræben i Videnskabens Tjeneste og for hans varme og
    opoffrende Kjærlighed til de Unge. Lad os ikke spørge, om hans
    Granskning har ført ham til det Maal, _vi_ have sat for vore
    Veje; det staar for os som et ærligt og alvorligt Arbeide i
    Sandhedens Tjeneste, og et saadant Arbeide er aldrig forgjæves.
    Det er et svært Arbeide, den paatager sig, der prøver paa at løse
    Tilværelsens første og sidste Problemer, og det gjælder om ikke
    at tage det letsindigt. Troligt har han arbeidet og grundig
    forfulgt den lange Vei igjennem Tænkernes Skrifter fra den ældste
    Tid indtil nu. Hans ædle Aand kunde ikke standse i Materialismens
    Tomhed, men i fuld Overbevisning om Aandens Evighed har han peget
    hen paa en Forening af den ideale og reale Anskuelse, som han
    haabede Fremtidens Filosofi vilde lægge klart for Dagen. Han
    havde en Tro paa Filosofiens Mission, som man kunde misunde ham.
    Der var derfor en Ro og Besindighed i hans Arbeide, som ikke
    fornægtede sig selv i Stridens Dage. Thi visselig brændte der en
    Ild i hans Indre, og han veg ikke frygtsom tilbage for Kampen,
    men den haardeste kæmpede han i sit eget Indre, og først lutret
    og renset igjennem denne traadte han frem for sin Modstander og
    for Dommernes Kreds. Den Skjønhed, som fra Fødselen af var
    udbredt over hans hele Væsen, fulgte ham ogsaa her. I hans Liv
    som i hans Tanke var Harmonien hans Løsen. Han vidste, han var et
    Led i den store Helhed, og Ethikens Fordring om en harmonisk
    Indordning deri stod for ham som en ubrødelig Lov, som det var en
    hellig Pligt at overholde paa hvert et Punkt. Ja lad os takke ham
    for den ethiske Alvor, der prægede hans Liv; den skal staa som
    et Mønster for os alle, Ældre og Yngre. Og naar jeg paa de Ældres
    Vegne takker ham for hans Samvirken, da er det netop med Blikket
    fæstet paa de Unge, der vare hans Livs Glæde. Han fulgte ikke
    blot deres Studier med aarvaagent Øie, men alle deres Livsforhold
    vare Gjenstand for hans varmeste Deltagelse. Den unge Slægt, der
    har følt hans Velvillie og lært at se op til den alvorlige
    Tænker, den Slægt som har set hans utrættelige Nidkjærhed i sin
    Lærervirksomhed, der har set ham under Udøvelsen af sit Kald
    trodse Sygdom og Svaghed og set Kræfterne voxe under selve
    Pligtopfyldelsen, hvor man troede han maatte segne, den vil ogsaa
    offre hans Minde en taknemmelig Taare og lægge en Laurbærkrans
    paa hans Grav. Og denne Krans lægges ikke alene af dem, der hylde
    hans Tænknings Resultater, men ogsaa af dem, der finde Hvile i en
    modsat Anskuelse og forsvare den med de Vaaben, som han har lært
    dem at føre.
  
    Saa Farvel da, Du skjønne alvorsfulde Skikkelse. Du har ikke
    ønsket, at noget Marmormonument skulde reise sig over Din Grav.
    Ogsaa uden det troede Du, at Du vilde leve i Dit Arbeids Frugter
    og Dine Venners Erindring. Du har ikke taget fejl. Et
    uforglemmeligt Billede af Dig bære vi i vor Sjæl, og i
    taknemmelig Erindring sige vi, i det vi skilles fra Dit Støv: Ære
    være Dit Minde!
  
  En Uges Tid senere, den 4. Januar, indeholdt Social-Demokraten
  et ualmindeligt hadefuldt Angreb paa mig eller rettere paa
  Universitetet. Professor A. Steen havde ved den sidste
  Reformationsfest holdt Talen og deri rettet et skarpt Angreb paa
  Theologien, som han ikke vilde anerkjende som Videnskab eller som
  hjemmehørende ved Universitetet. At en saadan Udtalelse paa det Sted
  og i den Anledning var lidet passende, kunde der ikke være Tvivl om,
  og Konsistorium havde i den mildest mulige Form udtalt sin
  Misbilligelse deraf. Nu kom Brøchners Begravelse til som den sidste
  Draabe, og Stormen brød løs i al sin Styrke.
  
  Denne Artikel fandt jeg ikke Grund til at tage nogen Notits af.
  Anderledes var det med et nyt Angreb paa Universitetet i Morgenbladet
  28. Januar, særlig rettet imod en af Universitetets ypperste Lærere,
  Japetus Steenstrup. Ved Siden af ham var der bleven ansat en anden
  zoologisk Professor, Entomologen Schiødte, der antoges at
  repræsentere en anden Studieretning, som udelukkende tog Sigte paa
  den empiriske Undersøgelse. Prof. Schiødtes Elever, der betragtede
  denne Retning som den ene berettigede, angreb Steenstrup med en
  Heftighed, der endog har yttret sig efter hans Død. Det var denne
  Uvillie, som Morgenbladet gjorde sig til Organ for. Som Docent,
  hedder det, ender han der, hvor Videnskaben begynder; han virker mere
  hemmende end fremmende og bør sættes paa Pension. Det bebreides
  Universitetet, at den ene af de to omtalte zoologiske Retninger har
  hele Magten, Hovedindflydelsen paa Examiner, Æresposter, Legater og
  Stipendier, medens den anden tilsidesættes og undertrykkes. Dette tog
  jeg til Gjenmæle imod i Morgenbladet for 4. Februar. At de imod
  Universitetets Bestyrelse rettede Beskyldninger vare aldeles
  ugrundede, var det en let Sag for mig at vise ved Kjendsgjerninger,
  og hvad Steenstrups Lærervirksomhed angik, hvorom det særlig var
  bleven sagt, at hans Forelæsninger for de medicinske Studenter vare
  saa ubrugelige, at Prof. Panum blev nødt til at bebyrde sine
  fysiologiske Forelæsninger med at gjøre hans Arbeide, erklærede Prof.
  Panum selv paa det Bestemteste, at dette ingenlunde var Tilfældet.
  Han udtalte sin varmeste Paaskjønnelse af den Maade, hvorpaa
  Steenstrup udførte sit Hverv, hvilken han ligefrem betegnede som
  mønsterværdig.
  
  Til Universitetsfesten i Anledning af Kongens Fødselsdag skrev jeg et
  _Indbydelsesskrift_ om Grækernes og Romernes Huse. Min Tale handlede
  om "den klassiske Dannelses historiske Betydning". Den er trykt i det
  af Rolfsen udgivne norske Tidsskrift "For Nordens Ungdom".
  
  Den 15. Juli feirede _Madvig_ sit 50 Aars Doktorjubilæum. Jeg fik det
  fornøielige Hverv at overrække ham det Festskrift, hvorved hans
  Disciple ønskede at vise deres Lærer deres Taknemmelighed for, hvad
  de skyldte ham (Opuscula ad Madvigium a discipulis missa). Det var
  det første Exempel af denne Art her i Landet.
  
  Aaret var rigt paa Festligheder. Den 8. Aug. afsløredes Tyge Brahes
  Statue foran Observatoriet, og den 25. Sept. Hans Christian Ørsteds i
  det efter ham opkaldte Haveanlæg. Den 10. September blev den
  gjenopførte _Viborg Domkirke_ høitidelig indviet, og denne herlige
  Bygning, som Tidens Ødelæggelser og daarlige Istandsættelser havde
  skæmmet og mishandlet, saaledes at dens Nedbrydelse blev en
  Nødvendighed, viste sig i sin ægte Skikkelse. Det var den første
  fuldstændige Kirkerestauration her i Landet, og den fik stor
  Betydning for alle de følgende Arbeider af denne Art, hvoraf vi med
  Rette ere stolte. Det var et stort Arbeide for vort lille Land, og
  det havde været vanskeligt nok at faa de fornødne Pengemidler
  samlede. Høyen, der var den drivende Kraft i dette Foretagende, havde
  ogsaa havt en haard Kamp imod dem, der vilde holde paa de brøstholdne
  gamle Mure og paastod, at naar man tog dem helt ned for at reise dem
  paany af et varigere Stof, var det ikke mere den virkelige Viborg
  Kirke, som om det var det døde Stof og ikke den levende Form, det kom
  an paa. Jeg skrev i den Anledning en Oversigt over Kirkens Historie
  og Gjenopreisning, som blev trykt i den af Biskop Swane udgivne
  Beretning om Viborg Domkirkes Indvielse.
  
  Iblandt de Tillidshverv, hvormed Konsistorium havde beæret mig, var
  ogsaa Tilsynet med de Universitetet tilhørende Landsbykirker, for saa
  vidt angik Anvendelsen af de 1200 Kr., der pleiede at bevilges hvert
  Aar til disse Kirkers Forskjønnelse, et Hverv der var mig
  overordentlig kjært. Den interessanteste og skjønneste af dem var
  _Ledøie_. Den tidligere Tilsynshavende, Professor Clausen, havde
  ogsaa havt særlig Forkjærlighed for den og ladet Choret smagfuldt
  dekorere af Hilker. Dekorationen havde imidlertid lidt af Fugtighed
  og trængte til at fornyes. Jeg tog derud i den Anledning. Jeg glædede
  mig overordentlig over den nydelige lille Kirke med sine Granitsøiler
  og fantastiske Kapitæler, men jeg undrede mig ogsaa over dens
  Lidenhed og over, at Choret var et Stykke høiere end den øvrige
  Kirke. Gaaden blev imidlertid snart løst; thi da jeg kom ovenpaa, saa
  jeg under Taget en høi Kridtstensmur imellem Kirken og Choret med en
  stor Bueaabning ind til dette. Jeg blev i høi Grad forbavset ved at
  se disse Rester af en ældre Kirke, som Ingen havde fortalt mig noget
  om. Det var klart, her var en Dobbeltkirke, en Kirke i to Etager med
  et fælles Chor og en Aabning i Midten, af samme Slags som
  Helligaandskirken i Visby, som jeg kjendte fra Herholdts Tegninger og
  Høyens fortræffelige Beskrivelse. Disse to ere de eneste Kirker af
  denne Art, der findes i Norden, men i Nordtyskland er der flere. Det
  var Slotskapeller. Den øverste Etage, der stod i Forbindelse med
  Slottets Værelser, var forbeholdt Slotsherren og hans Familie, den
  underste var Tjenerskabets Plads. Slottene ere allevegne nedrevne,
  men Kirkerne ere for det meste omhyggelig restaurerede. I Sommeren
  1878 foretog jeg en Reise for at se de vigtigste af disse, og efter
  min Hjemkomst skrev jeg den Afhandling om Ledøie Kirke, som er
  optaget i det filosofiske Fakultets Festskrift i Anledning af
  Universitetets Jubilæum 1879. Ogsaa Ledøie Kirke var oprindelig et
  Slotskapel, men Slottet er bleven nedrevet og flyttet en halv
  Fjerdingvei bort, hvor et lille Krat, som endnu kaldes Slottet, hist
  og her har bevaret middelalderlige Mursten.
  
  Det var mit inderlige Ønske, at ogsaa Ledøie Kirke maatte gjengives
  sin oprindelige Skikkelse. Det varede heller ikke længe, inden
  Rigsdagen efter Kultusminister Scavenius' Forslag bevilgede Pengene
  dertil, og Professor Storch udførte Arbeidet med sin sædvanlige
  Sagkundskab og Smag. At Ministeriet lod det udføre af den Architekt,
  det havde valgt, var i sin Orden, men det havde dog været rimeligt
  nok, om Universitetet som Kirkens Eier ikke var bleven holdt helt
  udenfor, saa meget mere som det ellers var Konsistorium overdraget at
  sørge for dets Kirkers Forskjønnelse. Konsistorium havde ikke nogen
  Lyst til selvbuden at blande sig i dette Arbeide, der var i saa gode
  Hænder; men da det næsten var færdigt, kunde jeg dog ikke længere
  styre min Lyst til at se, hvorledes det var udført. Jeg var henrykt
  over Synet og glædede mig over at se, hvor smukt og naturligt
  Aabningen i Midten satte Underkirken i Forbindelse med Overkirken;
  men da Slottet var borte, var der ingen anden Adgang til Overkirken
  end en ganske smal Vindeltrappe i Muren, der kun gav Plads til een
  Person ad Gangen. Den kunde altsaa ikke benyttes af de Kirkesøgende.
  Professor Storch havde ment, at dette heller ikke havde været
  Meningen og ikke behøvedes; men jeg gjorde ham opmærksom paa, at
  Overkirken slet ikke kunde undværes, da Kirken, der i sig selv var
  meget lille, ved Ombygningen havde mistet en hel Del Siddepladser.
  Han beklagede, at han ikke tidligere var bleven gjort opmærksom
  derpaa, men havde Intet imod at opføre en bred Opgangstrappe i
  Taarnet, naar han kunde faa de fornødne Midler dertil. Kultusminister
  Scavenius, hvem jeg forestillede Sagen, skaffede Pengene, og nu har
  baade Sognet faaet en hyggelig Kirke, og Danmark har en Perle af
  middelalderlig Architektur at opvise. Den 6. Nov. 1892 blev Kirken
  indviet. Ved det festlige Maaltid, som i den Anledning holdtes i
  Præstegaarden, bragte jeg Professor Storch en vel fortjent Tak.
  
         *       *       *       *       *
  
  Aaret 1879 var et Høitidsaar for Universitetet; det var 400 Aar,
  siden det blev stiftet. Der maatte da holdes en stor Fest, saaledes
  som man havde gjort i Upsala for to Aar siden og i Leyden 4 Aar
  tidligere. Paa begge disse Steder havde man indbudt alle Europas
  Universiteter til at deltage i Festglæden, og det syntes naturligt,
  at man maatte gjøre ligesaa i Kjøbenhavn. Men her mødte en alvorlig
  Vanskelighed. Det langt overveiende Antal af Gjæster, der kunde
  antages at ville give Møde, vilde blive Tyskere, og vort Forhold til
  Tyskland var efter 1864 alt andet end hjerteligt. Dog vilde man neppe
  derfor have sat sig ud over den almindelige Skik, hvis ikke et nyt
  Moment var kommet til. Det var ganske kort efter, at Preussen havde
  sagt sig løs fra det i Pragerfredens § 5 givne Løfte, at tilbagegive
  Nordslesvig, naar Befolkningen stemte derfor. Nu at indbyde Tyskland
  var det Samme som at sige, at vi brød os ikke om Nordslesvig. Sorgen
  og Harmen over Traktatbruddet gjorde det umuligt. Men at indbyde de
  øvrige europæiske Universiteter med Forbigaaelse af de tyske, lod sig
  heller ikke gjøre; det vilde blive betragtet som en ligefrem
  Udfordring. Man bestemte sig da til at indskrænke Indbydelserne til
  de nordiske Universiteter, og Resultatet blev en sjælden skjøn og for
  alle Deltagere uforglemmelig Fest.
  
  Jeg var bleven Medlem af det Udvalg, der skulde forberede og ordne
  Festen. Dertil hørte bl. a. Bestillingen af Medaillen hos Medailleur
  Conradsen. Den har paa Forsiden Christian I.s og Christian IX.s
  Portræter, paa Bagsiden Athene, der kommer hen til Danmark og rækker
  hende Haanden, tilligemed Indskriften: Quattuor exegit, sperat nova
  sæcula vivax. Desværre kunde de Hverv, der ved denne Leilighed bleve
  mig overdragne, ikke altid løses uden Anstød og Sammenstød med gode
  Venner, men den derved fremkaldte Misstemning forsvandt hurtig, hvor
  det var klart, at Ansvaret ikke hvilede paa mig alene, og Mindet om
  Festdagene 4. og 5. Juni er, som Mindet om et Jubilæum bør være. Jeg
  vil ikke dvæle ved de selskabelige Sammenkomster, Universitetets og
  Kommunalbestyrelsens Festmiddage o. s. v., der, saa fornøielige de
  vare, dog havde en mere ephemer Betydning; men jeg vil mindes
  Aabningshøitideligheden i Frue Kirke, hvor Plougs og Hartmanns
  herlige Kantate blev sunget, og jeg vil mindes Modtagelsen af de
  lykønskende Deputationer i Universitetets Solennitetssal, hvor Madvig
  fra Talerstolen -- saaledes som han er fremstillet i C. Blochs
  Portræt paa Frederiksborg -- takkede hver Enkelt i smukke og
  træffende Svar. Man kunde ikke tænke sig nogen mere værdig
  Repræsentant for Universitetet, og han er med Rette bleven kaldt
  Festens egentlige Bærer.
  
  Men Tiden nærmede sig, da han skulde skilles fra Universitetet. Han
  var nu 75 Aar gammel, og hans svækkede Syn gjorde det vanskeligt for
  ham at holde Forelæsningerne saaledes, som han ønskede. Nu havde han
  ogsaa været Professor i 50 Aar og søgte derfor sin Afsked. Paa hans
  Jubilæumsdag, den 17. Novbr., modtog han mangfoldige Lykønskninger
  fra alle de Institutioner, han havde staaet i Forbindelse med; men
  desuden var ogsaa en Kreds af Mænd, der havde staaet ham nær i hans
  politiske Virksomhed eller som Kolleger, traadt sammen for at
  indsamle en Sum Penge til Oprettelse af et Universitetslegat, der
  kunde bære hans Navn. Den indsamlede Sum beløb sig til 20,000 Kr. Men
  et af Komiteens Medlemmer, Carlsbergfondets Stifter, Brygger J. C.
  Jacobsen, havde ønsket, at dertil ogsaa skulde knyttes en i denne
  Anledning slaaet Guldmedaille, dog uden at det maatte vides, at den
  skyldtes et særligt Bidrag fra ham. Jeg havde den Glæde at blive
  taget paa Raad med, og efter Jacobsens Bestilling udførte Medailleur
  Conradsen en Medaille, der paa den ene Side viste Madvigs Portræt,
  paa den anden i en Laurbærkrans følgende Indskrift: Patriæ lumen,
  ingenii acumine, animi sinceritate et vigore, pietate, iustitia
  nemini cedens. Jeg fik det ærefulde Hverv som Komiteens Ordfører at
  overrække Legatet og Medaillen. Den Tale, jeg ved denne Leilighed
  holdt, findes trykt i den Berlingske Tidende 18. Nov. 1879.
  
  Nogle Aar senere blev jeg paany anmodet om at medvirke ved en
  lignende Hædersbevisning for Madvig. D. 27. Dcbr. 1883 havde han
  været Medlem af Videnskabernes Selskab i 50 Aar, og Selskabet
  besluttede i den Anledning at stifte en Medaille, der kunde uddeles
  hvert 5. Aar som Belønning for "et Skrift af en dansk Forfatter,
  hvori denne paa en udmærket Maade har behandlet Emner af de sproglige
  eller historiske Videnskaber". Det dertil nedsatte Udvalg overdrog
  Julius Lange og mig at forestaa Udførelsen af Medaillen. Vi enedes om
  at overdrage Billedhugger Schultz Udførelsen. Den ene Side har et
  Athenehoved med Indskriften τοῦ δ' ἔκλυε Πάλλας Ἀθήνη, den anden
  Videnskaben, der slynger en Laurbærkrans ind i Madvigs Navn,
  hvorunder Indskriften: Ad caelum scandunt non torvorum arma gigantum,
  sed quos fert vigili lucis amor studio. Det første Exemplar af
  Guldmedaillen blev overrakt Jubilaren af Professor Steen som
  Selskabets Ordfører. Tre Aar efter døde Madvig. Han fik ingen
  Indflydelse paa Medaillens senere Bortgivelse, der har vist sig at
  være forbunden med ikke liden Vanskelighed. Efter det første Femaars
  Forløb blev den ikke uddelt. Anden Gang (1893) tildeltes den Vilh.
  Thomsen, tredie Gang (1898) L. Wimmer.
  
         *       *       *       *       *
  
  For Aaret 1885-86 blev jeg anden Gang valgt til Universitetets
  Rektor. Universitetet var da noget ganske andet end 50 Aar tidligere,
  da dets Bygning indviedes. Dengang var Studenternes Tal næppe 150 om
  Aaret, nu var det omtrent 400. Samtidig var Docenternes Antal næsten
  fordoblet, og Universitetets Forelæsninger besøgtes ikke blot af
  Studenter, men for saa vidt som de havde en nogenlunde almindelig
  Charakter, samlede de ogsaa Ikke-Studerende, baade Mænd og Kvinder,
  undertiden i meget større Antal end Studenterne. En uundgaaelig Følge
  heraf var Mangel paa Plads, især da man oven i Kjøbet forlangte, at
  Universitetet skulde afgive Lokale til Præliminærexamen,
  Lærerindeexamen og andre Universitetet uvedkommende Prøver. Da den nu
  staaende Universitetsbygning indviedes i 1836, mente man at have
  faaet et rummeligt og hensigtsmæssigt Lokale for lange Tider; nu
  viste det sig, at det var mindre end tarveligt, og en Udvidelse var
  ikke mulig, da den gamle Universitetsgrund var fuldt ud optaget af
  Universitetsbibliotheket og det zoologiske Museum. Der viste sig
  imidlertid en Mulighed for at faa Nøden afhjulpen. Den polytechniske
  Læreanstalt skulde have en ny Bygning. Den gamle Professorgaard i St.
  Pederstræde, som Læreanstalten hidtil havde benyttet, blev altsaa
  ledig. Kunde Universitetet faa Raadighed over denne og faa den
  ombygget, vilde i alt Fald den værste Trang være afhjulpet.
  Konsistoriums Indstilling desangaaende blev bifaldet af Ministeren,
  og Rigsdagen bevilgede Pengemidlerne. At man ved Omdannelsen af en
  ældre Bygning ikke kan naa det samme Resultat som ved Opførelsen af
  en ny, forstaar sig selv; men "Annexet" var dog en meget værdifuld
  Udvidelse af Universitetet, navnlig ved de to store Auditorier,
  hvoraf det ene ved sin Størrelse og det andet ved sine Lysforhold
  langt overgik Hovedbygningens.
  
                 *       *       *
  
  Til Universitetsfesten i Anledning af Kongens Fødselsdag skrev jeg et
  Indbydelsesskrift om det gamle _Tiryns_, som Schliemanns og Dørpfelds
  epokegjørende Udgravninger nylig havde draget frem for Dagens Lys.
  Min Tale handlede om Historieskrivningen og den historiske
  Digtekunst. Den er trykt i Dagbladet for 2. Mai 1886.
  
  Den 3. August og følgende Dage høitideligholdt Universitetet i
  _Heidelberg_ sit _500 Aars Jubilæum_ og indbød alle andre
  Universiteter til at tage Del i Festlighederne. Vi vare i Beraad med
  os selv, om vi skulde modtage Indbydelsen; vi havde ikke stor Lyst
  dertil, og vi havde jo ikke indbudt Tyskerne til vort Jubilæum 7 Aar
  tidligere. Men da det erfaredes, at Frankrig vilde lade sig
  repræsentere, mente Konsistorium, at ogsaa vi burde give Møde, og
  sendte mig tilligemed Professor Julius Thomsen derhen. I de Dage
  Festen varede, havde jeg et hyggeligt Hjem hos Professor Osthof, og
  under hele Festen var der Intet, der kunde støde en Dansk.
  Storhertugen selv præsiderede som Universitetets Rektor, ikke
  magnificus, men magnificentissimus. Han gav Cour i det gamle Slot,
  indbød Gjæsterne til en Soirée i Carlsruhe og førte selv Forsædet ved
  Studentersoldet i Turnhallen, hvor hans Nærværelse maaske nok lagde
  en lille Dæmper paa Ungdommens Lystighed, men dog ikke hindrede, at
  der blev "revet adskillige Salamandere". Hovedfesten holdtes i
  Helligaandskirken, hvor den filosofiske Professor Kuno Fischer holdt
  Festtalen, der varede i over tre Timer. Mange af Tilhørerne fandt, at
  dette var lovlig længe, og ønskede at forlade Kirken, men Dørene vare
  lukkede, og man fortæller, at Betjentene svarede dem, der bad om at
  komme ud: "Wenn wir jetzt aufmachen, dann rennen Alle weg, und
  Fischer ist noch lange nicht fertig." Jeg selv var Vidne til, at en
  af hans Kolleger gjorde ham opmærksom paa, at hans Tale havde været
  temmelig lang, og han saa svarede: "Man kann doch fünf Jahrhunderte
  nicht kürzer abmachen." Fornøieligere var det historiske Optog den
  følgende Dag, hvor de fem Aarhundreder hvert i sit Kostume passerede
  igjennem Heidelbergs Gader, samt Festens straalende Slutning,
  Illuminationen af Neckarfloden og Slotsruinen. Af personlige
  Oplevelser har jeg intet Nævneværdigt at omtale. Ved Universitetets
  Festmiddag gjorde jeg Bekjendtskab med Kieler-Universitetets Rektor,
  Professor Förster, nu Professor i Breslau, med den elskværdige
  Gymnasialdirektor Uhlig, en ivrig Forkæmper for den klassiske
  Undervisning, som senere har besøgt mig i Kjøbenhavn, og med Ribbeck,
  der gav mig Komplimenter for min Udgave af Theophrasts Charakterer.
  Jeg besøgte Fru Kuno Fischer, en dansk Dame, jeg havde set i min
  tidlige Ungdom. Smuk var hun endnu, skjøndt det sorte Haar var blevet
  hvidt. I Carlsruhe mødtes jeg, som tidligere omtalt, med to gamle
  Bekjendte fra Rom, Theodor Mommsen og Heinrich Brunn.
  
  Den 27. August feirede det helleniske videnskabelige Selskab i
  Konstantinopel sit 25 Aars Jubilæum. Ogsaa hertil havde
  Kjøbenhavns Universitet faaet en Indbydelse, men vi saa os ikke
  i Stand til at modtage den; vi indskrænkede os til at sende en
  Lykønskningsskrivelse.
  
  Da jeg den 23. Nov. fratraadte Rektoratet og efter Skik og Brug
  skulde gjøre Rede for Aarets Begivenheder, var der et usædvanlig
  stort Antal Forandringer i Lærerpersonalet at omtale. To Professorer,
  som jeg havde staaet i nærmere Forbindelse med, vare entledigede fra
  31. August, Gislason og Holten. Islænderen Gislason var en grundig
  Lærd, der levede stille imellem sine Bøger og helst undgik at
  træde offentlig frem. Da det var hans Tur at holde Talen ved
  Reformationsfesten (1877), bad han mig om at overtage dette i hans
  Sted, og jeg holdt da det Foredrag over Erasmus fra Rotterdam, som er
  trykt i Historisk Aarbog 1879. Holten har jeg omtalt ovenfor. Han
  havde i 37 Aar været en fornøielig Kollega og var ikke mindre yndet
  af de Studerende; det var en Selvfølge, at hans Afgang maatte feires
  med et lystigt Gilde.
  
  Et betydeligt Tab led Universitetet ved den mathematiske Professor
  _Adolph Steens_ Død den 10. Sept. 1886. Ogsaa jeg mistede i ham en
  trofast Ven. I det akademiske Lærermøde, der blev holdt Dagen efter
  hans Begravelse, omtalte jeg det Tab, vi havde lidt. Jeg mindede om
  den Tankens Klarhed og Simpelhed, der gjorde Mathematiken let at lære
  under hans Veiledning, og jeg mindede om den ærlige og energiske
  Villie, der havde sat ham i Stand til at spille saa stor en Rolle i
  det praktiske Liv. "Konsistorium", sagde jeg, "vil savne dette
  forretningsdygtige Medlem, der ofte i tvivlsomme Tilfælde fandt en
  Afgjørelse, som Alle tiltraadte, ikke fordi han gik paa Accord med
  modsatte Anskuelser, men fordi man vidste, at her var et Anker, der
  ikke kunde rokkes."
  
  Et langt større Tab led jeg dog i Slutningen af samme Aar. _Madvig_
  døde den 12. December efter et kort Sygeleie. Endnu Dagen før hans
  Død sad jeg ved hans Seng og talte med ham, som jeg pleiede, men
  ganske vist med den Tanke, at længe fik jeg ikke Lov at beholde ham.
  Den næste Morgen døde han pludselig. Dermed afsluttedes en Hoveddel
  af mit Liv. Mindet traadte nu i den personlige Paavirknings Sted. Det
  har jeg fastholdt saa levende, som det var mig muligt, og ogsaa det
  har jeg meget at takke for. Den 14. Okt. 1887 holdt jeg i
  Videnskabernes Selskab et Foredrag om Madvigs videnskabelige
  Betydning; det er, noget videre udført, trykt i Selskabets
  Oversigter. Saalænge Madvig levede, havde jeg stadig opfordret ham
  til ikke blot at udgive sine enkelte Iagttagelser eller antyde
  Hovedtankerne, som saa Andre kunde udføre, men selv at fuldende de
  videnskabelige Bygninger, der foresvævede hans Tanke. Det lykkedes
  ham jo ogsaa i det Hele at faa afsluttet sin Forfattervirksomhed. Et
  Arbeide var der dog, som kun var paabegyndt, hans Metrik. Den
  almindelige Del havde han udgivet; den specielle følte han ingen Lyst
  til at udføre. Dette fandt jeg burde gjøres, og da jeg ganske delte
  hans Anskuelser, haabede jeg at kunne gjøre det i hans Aand. Men jeg
  kunde ikke indskrænke mig til blot at tilføie det Manglende; ogsaa i
  den almindelige Del var der Adskilligt, jeg ønskede tilføiet eller
  nærmere udført. Min "_Græsk og romersk Metrik_" (1893) er mit eget
  Arbeide, og jeg kan ikke gjøre min Lærer ansvarlig derfor; der er
  maaske meget, som han vilde have gjort anderledes.
  
  
  
  
  X.
  
  ELERS' KOLLEGIUM OG REGENTSEN.
  
  
  Som Medlem af Konsistorium modtog jeg i Tidens Løb forskjellige under
  dette henhørende administrative Hverv, navnlig Legat-Eforier.
  Saaledes overtog jeg i 1874 Bestyrelsen af _Elers' Kollegium_ efter
  H. N. Clausen, en Stilling, jeg beholdt i 21 Aar. Da jeg et Par Aar
  efter blev Regentsprovst, kom jeg til at bo ligeoverfor Kollegiet, og
  kunde lettere være ved Haanden, naar Eforens Nærværelse krævedes,
  hvad enten det var paa Grund af Rivninger mellem Alumnerne indbyrdes
  eller i Anledning af deres Forhold til Portneren. Denne sidste blev
  dengang lønnet ved, at enhver af Beboerne maanedlig betalte et vist
  Beløb; men da disse enten slet intet Stipendium modtog fra Kollegiet,
  eller for saa vidt som de fik et saadant, fik det udbetalt
  halvaarsvis, erholdt Portneren sin Løn meget uregelmæssig, ja
  undertiden ufuldstændig. Det burde naturligvis være Kollegiets Sag at
  lønne ham; men dertil var der ikke Raad, med mindre de 15 Alumner,
  der hvert Halvaar fik et Stipendium af 30 Kr., gav Afkald derpaa.
  Skjøndt dette i Virkeligheden ikke var noget Offer, da de dog ellers
  betalte Portneren det Samme, vare de dog lidet villige dertil, og det
  lykkedes først at faa deres Samtykke, da de fik Løfte om Oprettelsen
  af en Læsestue, som de længe havde ønsket, men hvortil der ogsaa
  krævedes Tilskud fra Kollegiet. Dettes økonomiske Tilstand var, som
  allerede antydet, ikke heldig, og det var ikke ganske let at faa
  udført de nødvendige aarlige Reparationer. Først da Kollegiet skulde
  feire sit 200 Aars Jubilæum (1891), lykkedes det at faa et tilbørligt
  Tilskud af Staten, saa at Bygningen kunde vise sig i en værdig
  Skikkelse, og Stifterens Minde holdes i Ære. D. 30. Novb. holdtes der
  i samme Anledning en smuk Fest, hvortil ogsaa mange af de ældre
  Alumner havde indfundet sig. En af disse, cand. polit. G. E. Wad,
  hædrede Dagen ved Udgivelse af et lille Mindeskrift om Stifteren, og
  en af Kollegiets Beboere, daværende Kateket R. R. Vestergaard,
  forfattede med Ministeriets Understøttelse en læseværdig Fremstilling
  af Kollegiets Historie.
  
  Det var mig en kjær Opgave at skulle sørge for, at Alumnerne fik det
  saa hyggeligt som muligt i den minderige Gaard; men med Undtagelse af
  Inspektor, som jeg stadig havde Forhandlinger med, var det sjældent,
  at jeg kom i nærmere Forbindelse med nogen af dem, skjøndt der er
  Mange, som jeg stadig mindes med Glæde. Ikke faa have allerede et
  anset Navn i Videnskaben eller i Kirken. Jeg skal ingen Navne nævne;
  det vilde blive enten for mange eller for faa; kun een maa jeg særlig
  omtale, fordi jeg kom i et nærmere Forhold til ham end til nogen af
  de Andre, _Holger Pedersen_.
  
  Hans Fader, der var Skolelærer i det sydlige Jylland, døde, da Sønnen
  var 10 Aar gammel. Gode Venner raadede Moderen til at sætte den
  begavede Dreng i Ribe Skole, og den brave, stræbsomme Kvinde skyede
  intet Offer for at holde ham der. Ængstelig og forlegen var han, og
  han gik som en Eneboer mellem sine Kamerater; men paa Skolen fik han
  aldrig nogen anden Charakter end ug. Ogsaa Afgangsexamen bestod han
  med lutter ug; og det var godt, thi havde han ikke havt dette Stempel
  paa sig, vilde Ingen have opdaget ham i det Musehul, hvori han af
  lutter Forlegenhed gjemte sig. Jeg lærte ham at kjende paa mine
  Forelæsninger og var glad ved at faa ham ind paa Elers' Kollegium og
  ved at faa ham til at komme i mit Hus. Han tog Skoleembedsexamen med
  Egregie, men til Skolemand var han ikke skabt. Han var kaldet til
  Videnskabsmand. Han stillede sig fra først af den Opgave, som han
  stadig fastholdt, at undersøge Sprogenes Historie og Sammenhæng. Ved
  Siden af de Fag, hans Examen havde krævet, Græsk, Latin og Dansk,
  studerede han Sanskrit, Gotisk, Slavisk og Litavisk, og da han fik
  Leilighed til at reise udenlands, udvidede han Kredsen endnu mere.
  Ved en sjælden Sparsommelighed og Nøisomhed fik han Stipendierne til
  at holde ud i 4 Aar, saa at han ikke blot kunde besøge tyske
  Universiteter og studere Armenisk i Venedig, men ogsaa studere
  Albanesisk i Epiros og Keltisk paa Øerne ved Irlands Vestkyst. Hans
  Skrifter, der ikke alene dreiede sig om Sprogene, men ogsaa om
  Almuens Eventyr og Sange, nød almindelig Anerkjendelse, og 33 Aar
  gammel (l. April 1900) blev han ansat ved Universitetet som
  extraordinær Docent i sammenlignende Sprogvidenskab med det særlige
  Hverv at holde Forelæsninger over de Slaviske Sprog, hvori
  Universitetet efter Professor Verners Død savnede en Lærer. Et Par
  Maaneder tidligere havde jeg den Glæde at være Forlover ved hans
  Bryllup, og snart saa jeg ham ikke blot som en lærd Gransker, men
  ogsaa som en lykkelig Familiefader. En ærefuld Kaldelse til
  Universitetet i Basel har han afslaaet. Han siger som Rask: "Sit
  Fædreland skylder man Alt, hvad man kan udrette."
  
  D. 1. November 1876 blev jeg _Regentsprovst_. Embedet havde staaet
  ubesat i 2 Aar, siden Professor iuris Nellemann blev Minister, og i
  den Tid været bestyret af Regentsens Viceinspektør E. Jónsson under
  Stipendiebestyrelsens Tilsyn. Jónsson var en stille og godmodig Mand,
  der i den Tid jeg var Regentsprovst, var mig en trofast Medhjælper og
  Ven. Det havde ikke liden Betydning, at der fandtes en Mellemmand
  imellem Provsten og Alumnerne, hvis Tid ikke var optagen af anden
  Embedsgjerning, og som derfor kunde færdes ganske anderledes imellem
  Studenterne og gjøre nærmere Bekjendtskab med de Enkelte. Man saa ham
  ofte iblandt dem paa Bænken under Linden, og hans private Bolig stod
  aaben for Enhver, der ønskede hans Raad eller Selskab. Især var dette
  naturligvis Tilfældet med hans Landsmænd, Islænderne. Disse, der
  dengang ofte udgjorde en Fjerdedel eller mere af Gaardens Beboere,
  havde ikke ganske let ved at smelte sammen med de Andre. Indbyrdes
  talte de deres eget Sprog, som de Andre meget sjælden forstod, og
  mange af dem søgte hellere Samkvem med Islændere udenfor Regentsen
  end med deres Medalumner. At føre tilbørligt Tilsyn med dem vilde
  have været mig umuligt uden Viceprovstens Hjælp.
  
  Hvor er Regentsen dog en herlig Indretning! Et Hjem for 100
  ubemidlede Studenter i de Aar, hvori de Spirer, der senere skulle
  sætte Frugt i Livet, pleies og fredes, Aar, der tidt omtales af ældre
  Mænd som de skjønneste, de have levet, de rigeste paa aandelig
  Udvikling og paa Glæde i Samlivet med Andre. Det var ikke uden
  Bekymring, at jeg overtog det ansvarsfulde Hverv at skulle styre en
  saadan Stiftelse. Jeg havde ikke noget særligt Talent til at omgaas
  unge Mennesker, men jeg vidste med mig selv, at jeg elskede
  Ungdommen. Dette haabede jeg skulde være nok, og jeg tog næppe ganske
  feil; thi efter Alt, hvad jeg kan skjønne, holdt Regentsianerne af
  mig. Ikke Faa have henvendt sig til mig, naar de trængte til Raad og
  Veiledning, og det lykkedes vel ogsaa undertiden at hjælpe dem over
  pekuniære Vanskeligheder eller endnu værre Forlegenheder, som de vare
  komne i. Men der er en anden Fare, som vel er sjælden, men dog oftere
  end man troer, truer den Unge, der rives bort fra sit Hjem og staar
  ene i Verden, henvist til anstrengende Studier, som han ikke altid
  har let ved at magte, og grublende over Gaader, som intet Menneske
  kan løse. Skuffede i de Forventninger, hvormed de betraadte den Bane,
  som de maaske oprindelig ikke vare kaldede til, føle de svagere Sjæle
  sig da saa nedtrykte og fortvivlede, at Sindssygen er nær. Da gjælder
  det at gribe ind i rette Tid, om den Syge skal kunne frelses. Hvis
  det en enkelt Gang skulde være lykkedes mig, takker jeg Gud, at han
  ikke har ladet mig arbeide forgjæves. Men det er saare sjælden, at
  man faar Underretning om Forholdet, inden det er for sildigt. De
  rette Læger ere jo ogsaa de jævnaldrende Kamerater. Det er derfor med
  stor Uret, at man har angrebet og klaget over Kontubernalskabet. Det
  er ikke blot af Sparsommelighedshensyn, at det bør anbefales, at To
  bo sammen, men det er ogsaa det eneste Naturlige. Den Unge kan ikke
  taale et Eneboerliv; han trænger til Selskab, til Fortrolighed, hvis
  hans Sjæl skal bevare sin Sundhed. Mangen en Regentsianer vil aflægge
  Vidnesbyrd om Kontubernalskabets Velsignelser, idet den Ven, som han
  boede sammen med i den røde Gaard, og hvem han meddelte sine Tanker
  og sine Glæder og Sorger, er bleven hans Ven for hele Livet. Har En
  faaet en Kontubernal, som han ikke kan samstemme med, kan Forholdet
  hæves ved den næste Omflytning, og nærmer Embedsexamen sig, saa at
  det gjælder om at have uforstyrret Læsero, saa gives der Eneværelser
  nok til at tilfredsstille dette Behov hos de ældre. Men i de første
  Aar af Regentstiden er det et stort Gode, at to Studenter bo sammen,
  og det vilde være høist beklageligt, hvis man nogensinde skulde
  opgive dette System.
  
  Det langt overveiende Tal af Regentsianere vare livsfriske Ynglinge,
  som, om de end nok saa flittig passede deres Studier, dog fik Tid til
  at more sig ved Samlivet med Kameraterne og ikke lukkede sig for det
  Liv, der bevægede sig udenfor. Mindre Uordener, som kunde fremkomme
  derved, bleve enten oversete eller affærdigede med en Advarsel;
  meget sjælden indtraf der alvorligere Tilfælde, som kunde medføre
  Berøvelse af Stipendiet. Men selv da burde Politiet og Publikum
  holdes udenfor. Regentsens Ære krævede, at Sligt ikke blev omtalt, og
  der var i den Henseende et ønskeligt Sammenhold imellem Alumnerne
  indbyrdes; Angiveri taaltes ikke. Alligevel kunde det dog ikke
  undgaaes, at hvad der foregik paa Regentsen, ogsaa blev bekjendt
  udenfor denne. Dagbladene forstaa at skaffe sig Forbindelse
  allevegne, og Diskretion staar for mange af dem som en uberettiget
  Fordring. Et eiendommeligt Exempel herpaa indtraf i Aaret 1881. En
  medicinsk Student X havde faaet Øgenavnet Tyrken, og nogle af hans
  Kamerater havde moret sig med at forære ham et tyrkisk Flag. Da saa
  Efterretningen kom om Keiser Alexander II's gruelige Mord, kunde den
  unge Laban ikke bare sig for at agere Tyrk. Han syntes, han maatte
  juble over Arvefjendens Mord og stak sit Flag ud af Vinduet; hans
  Vindue vendte ind til Gaarden. Det varede ikke mange Minutter, inden
  en anden Regentsianer, der var bleven opmærksom derpaa, styrtede op
  og rev Flaget ned; men Ulykken var allerede sket. Bladene havde faaet
  Nys derom, og det blev berettet i den hadefuldeste Form, som om
  Regentsen var en Rede af Nihilister: "en Regentsianer havde stukket
  den røde Fane ud og det lige over for Regentsprovstens Vinduer."
  Selvfølgelig undgik Studentens Raahed ikke tilbørlig Paatale og
  Straf. Imidlertid var det nær kommet til at gaa ud over en Anden, som
  var aldeles uskyldig. Engang da denne uhyggelige Historie var kommen
  paa Tale i et Selskab, yttrede En, som ønskede at ende Samtalen med
  en Spøg: "Aa, det var jo ikke andet end F., der stak sit røde Ansigt
  ud af Vinduet." Misforstaaet og forvansket blev dette forebragt
  Kongen, som om F. havde været den Skyldige, og Hans Majestæt blev
  meget forarget over, at en Søn af en af hans mest betroede Embedsmænd
  kunde opføre sig saaledes.
  
  I de Dage da Politikens Bølger gik høit her i Landet, vare
  naturligvis ogsaa Regentsianerne stærkt optagne af de politiske
  Spørgsmaal og delte i politiske Partier. Offentlige Demonstrationer
  tillodes ikke, men den private Diskussion kunde jo Ingen hindre, og
  selv almindelige Diskussionsmøder paa Læsesalen fandt jeg ingen
  Anledning til at forbyde, naar der blot i Ordstyrerens (Klokkerens)
  Personlighed var nogen Sikkerhed for, at den nødvendige Orden vilde
  blive overholdt. I April 1883 havde jeg givet Tilladelse til
  Afholdelse af et saadant Møde; da fremkom den, der skulde indlede
  Mødet, med en yderligere Begjæring om, at det maatte tillades hans
  gode Ven, Folkethingsmand Jens Busk at komme til Stede for at
  forklare, hvad Venstres Program egentlig gik ud paa; det var jo dog
  af Vigtighed, at man fik dette at vide, saa at man ikke snakkede hen
  i Veiret om Noget, man ikke kjendte. Denne Anmodning var mig ikke
  særlig behagelig, men da jeg havde sagt A, vilde jeg ogsaa sige B.
  Bange for Jens Busk var jeg ikke, og jeg maatte jo indrømme, at det
  var hensigtsmæssigt, at de vidste Besked med de Spørgsmaal, de
  pleiede at drøfte indbyrdes. Men, tilføiede jeg, kommer Jens Busk,
  saa kommer jeg ogsaa; Sagen maa ikke fremstilles fra een Side alene.
  Aftenen kom. J. B. holdt et længere Foredrag for at udvikle sit
  Partis Standpunkt. Han blev imødegaaet af en forhenværende og to
  daværende Regentsianere, og tilsidst ogsaa af mig. Den tre Timer
  lange Forhandling havde en fuldstændig rolig og lidenskabsløs
  Charakter, og jeg tror ikke, at den radikale Jyde vandt en eneste
  Tilhænger iblandt Regentsianerne udover dem, han havde i Forveien.
  Han selv var glad over, at "han havde været oppe at præke for
  Studenterne" og omtalte det den følgende Dag i Folkethingssalen. Et
  Par Dage senere indeholdt Høirebladet Svendborg Avis en heftig
  Artikel om denne "Skandale", der var foregaaet paa Regentsen.
  Foranlediget derved paalagde Kultusminister Scavenius Konsistorium
  at afæske mig en Erklæring om denne Sag, særlig om "med hvad Ret jeg
  havde tilladt Afholdelse af politiske Møder paa Regentsen." Jeg
  svarede, at denne Betegnelse forekom mig misvisende, og at jeg ikke
  mente at have overtraadt min Kompetence ved at tillade en
  almindeligere Diskussion om et Emne, som sysselsatte Alles Tanker,
  naar jeg ved min egen Nærværelse sørgede for, at Alt forløb sømmeligt
  og i god Orden. Naar et Dagblad fortalte, at Ministeren havde
  "givet mig en Næse" for dette Svar, er dette ikke korrekt. Jeg fik
  intet Svar fra Ministeren; men efter hans Foranledning vedtog
  Stipendiebestyrelsen den Bestemmelse, at det ikke maatte tilstedes
  Fremmede at indfinde sig ved Regentsianernes Forsamlinger,
  det være sig som Foredragsholdere eller som Gjæster, uden
  Stipendiebestyrelsens Tilladelse. Denne Indskrænkning i min tidligere
  Handlefrihed, der fritog mig selv for at afslaa Ønsker, som jeg ikke
  sympathiserede med, var mig i Virkeligheden kjærkommen. Fra samtlige
  Regentsianere modtog jeg en Adresse, hvori de "takkede mig for min
  humane og liberale Optræden overfor Spørgsmaalet om Tilladelse af
  Foredrags- og Diskussionsfrihed paa Regentsen."
  
  Jeg har omtalt disse Tilfælde, fordi de igjennem Pressen bleve
  bekjendte for Publikum og anførtes som Vidnesbyrd om en beklagelig
  radikal Stemning hos Regentsianerne. En saadan Slutning er man ikke
  berettiget til at uddrage af dem. At der iblandt 100 unge Mennesker,
  udgaaede fra de forskjelligste Hjem, fandtes en Del, der delte den
  yderliggaaende Oppositions Anskuelser, kan jo ikke undre Nogen; men
  der blev gjort, hvad der kunde gjøres, for at denne Stemning ikke
  skulde forstyrre det rolige Studieliv eller yttre sig paa nogen for
  Stiftelsen kompromitterende Maade. At være fast Medarbeider ved et
  politisk Blad betragtede jeg, uden Hensyn til Bladets Farve, som
  uforeneligt med Nydelsen af Stipendiet, hvis Bestemmelse er at
  skaffe de Studerende Tid og Ro til deres Studier.
  
  Det var ogsaa meget mere litterære og æsthetiske end politiske
  Spørgsmaal, der vare Gjenstand for Regentsianernes daglige Samtaler.
  Ved de aarlige eller halvaarlige Generalforsamlinger, naar der
  skulde vælges en ny Klokker, hørte man ofte det Forlangende, at den
  Valgte burde sørge for, at der blev holdt Foredrag over saadanne
  almenvidenskabelige Emner; men det vedblev at være et pium
  desiderium. Ingen tilbød sig; Examensstudiet syntes ikke at levne
  dem Tid til andet videnskabeligt Arbeide. En Gang gjorde jeg selv
  et Forsøg paa at udfylde denne Mangel. Jeg holdt et Foredrag over
  Fremstillingen af Christus i ældre christelig Kunst. Valget
  var foranlediget ved en nylig udkommen Bog, Dietrichsons
  "Christusbilledet" (1880), men min Behandling af Emnet var rigtignok
  meget forskjellig fra hans[9]. Regentsianerne mødte fuldtallige og
  hørte Foredraget med stor Interesse, men for det store Flertal var
  det dog en altfor fremmed Verden, det førte dem ind i.
  
   [9] Smlg. min Anmeldelse af Dietrichsons Bog i Nordisk Tidsskrift,
   utg. af Letterstedska Föreningen. 1881. S. 282 ff.
  
  Nei, skulde Regentsianerne samles uden Hensyn til Fagstudium og til
  politisk Farve, saa maatte det være til Gilder og Sold. I Samlivet
  med Kameraterne glemtes Studiernes Tvang, og Aandens Kræfter rørte
  sig frit. Gilderne vare et fremtrædende Træk i Regentsens Fysiognomi.
  Man kjender det fra Plougs og Hostrups Viser og Komedier. Som det var
  dengang, var det ogsaa nu. Man havde naturligvis ikke altid en Ploug
  eller en Hostrup; men der kunde ogsaa i de mindre begavede Aanders
  Forsøg findes det, som Muserne ikke vilde skamme sig ved. Regentsens
  Hovedfest var Rusgildet, som holdtes i Slutningen af Oktober Maaned
  til Modtagelse af de nye Alumner. Tidligere havde Studenternes egen
  Munterhed og Aandrighed været dem tilstrækkelig Underholdning; men
  nu begyndte man at ønske en mere nærende Føde, og det blev Skik at
  indbyde en eller anden Forfatter, Skuespiller eller Sanger, helst en
  forhenværende Regentsianer, som man kunde formaa til at tage Del i
  Festen. Det forstaar sig, at disse Fremmedes Bidrag blev Aftenens
  Glanspunkt, og den Glæde, de voldte Studenterne, gjorde, at ogsaa de
  befandt sig vel i de Unges Selskab. Det Samme var Tilfældet med mig;
  thi jeg var altid til Stede ved disse Fester. Provstens Nærværelse
  gjorde det lettere for Klokkeren at overholde den nødvendige Orden,
  hvilket undertiden kunde være svært nok, da der ikke sparedes paa
  Drikkevarerne. En eller to Gange maatte jeg ogsaa selv gribe ind; men
  da var Nødvendigheden saa indlysende, at saa godt som Alle billigede
  det, og Regentsianerne vedbleve at være lige saa fornøiede med mig,
  som jeg var med dem.
  
  Naar Vinteren var skreden længere frem og allerede nærmede sig sin
  Slutning, fremkom der Ønsker om en ny og endnu større Fest; man vilde
  holde Bal. Dristigt var det vel nok og i Manges Øine lidet passende
  at byde unge Damer, som man satte Pris paa, til Gjæst i den gamle
  Kaserne og i et saa fremmed Selskab, men det kunde jo gaa, naar
  Provsten og hans Hustru vilde være Vært og Værtinde, og man ikke
  stillede for store Fordringer til Udstyr og Beværtning. Læsestuen
  afgav en udmærket Dansesal, Musikstuen et, rigtignok knebent,
  Samlingsværelse; Bibliotheksværelset kunde tjene som Buffet, og et
  større Alumnusværelse som Garderobe. Monteringen manglede, men man
  fik det Fornødne til Laans fra større Magaziner og fra gode Venner.
  Men Penge skulde der alligevel til, og for dem, der skulde leve af
  deres Stipendium, var Kontingentet ingen Ubetydelighed. Det var
  derfor ogsaa kun et Mindretal af Regentsianerne, der deltog i Ballet;
  man maatte være glad, naar der meldte sig 30, det Tal, der blev
  fastsat som Betingelse for, at Ballet kunde holdes. Dertil kom den
  Forstyrrelse, det foraarsagede i alle Forhold, og den betydelige
  Tidsanvendelse, som alle de, der havde med Anordningen at gjøre,
  maatte offre. Det var derfor ikke uden Betænkelighed, at
  Overbestyrelsen tillod Afholdelsen af Baller, og det vedtoges, at et
  saadant kun maatte holdes hvert andet Aar; men smukke og fornøielige
  Fester blev det. Der var ingen straalende Dametoiletter og ingen
  skummende Champagne, men der var en ungdommelig Livlighed og en
  umiddelbar Glæde, der ikke altid findes paa elegante Privatballer.
  Studenterne var elskværdige og ridderlige Værter, og de unge, for en
  stor Del ganske unge Damer morede sig fortræffelig.
  
  I de lumre Sommeraftener samledes af og til større eller mindre
  Kredse under Linden i Gaarden, og de røde Mure gjenlød af Sang og
  Bifaldsklap. D. 12. Mai feiredes Lindens Fødselsdag med et saakaldet
  Lindegilde. I 1885, da det var 100 Aar, siden Træet blev plantet,
  blev Lindegildet en stor Jubilæumsfest, hvorved ogsaa mange ældre
  Regentsianere fra hele Landet gav Møde. Uagtet Festen var bleven
  udsat til 1. Juni, var Veiret dog temmelig uheldigt. Vedholdende
  Regnbyger nødte os til at holde Maaltidet ude i Byen, men til det
  paafølgende Sold kunde den talrige Kreds samles i den festlig oplyste
  Gaard omkring den flagsmykkede Lind og tilbringe Aftenen i munter
  Stemning under Afsyngelsen af gamle og nye Sange med tilhørende
  Taler[10]. Iver Iversen havde forfattet en Kantate, og Niels Møller
  oplæste en versificeret "Tak fra Linden". Regentsens Klokker, stud.
  theol. C. Bjerre, havde været særlig virksom. Han havde blandt Andet
  skrevet en Sang for Provsten, som jeg ikke kan lade være at meddele,
  da det er et af de allersmukkeste Minder, jeg har medbragt fra
  Regentsen[11].
  
   [10] En fuldstændig Fremstilling heraf findes i det i den Anledning
   udgivne lille Mindeskrift "Regentslinden." (Philipsens Forlag
   1885).
  
   [11] Regentslinden. Kbhvn. 1885. S. 36.
  
      (Mel.: Vi sidde sammen o. s. v.).
  
      At kommandere en enig Hær,
      Som strax paa Vinket staar paa Pinde,
      Dertil kan bruges omtrent enhver;
      Men hvis du derimod vil finde
      En Mand, der Styr kan holde paa en Hær,
      Som saadan rigtig dygtig oplagt er
            Til Klammeri
            Og Mytteri, --
      Da søg en "Kommandør" som vores.
  
      Man siger os, vi har ej faa
      Af disse slemme, slemme Synder,
      Men vil man deri se Tegnet paa
      At Verdens Undergang begynder,
      Jeg siger bare: kom da selv herind
      Og se vor Enighed om Gaard og Lind --
            Og dette til:
            Spørg, om De vil,
      Hvad Mening vi vel har om Provsten.
  
      Det bliver ét kun, det Svar, De faar
      Fra hver især i hele Banden;
      Thi han har Kærlighed til vor Gaard
      Som sikkert ikke nogen Anden.
      Og det er ikke bare Hjernespind,
      Naar jeg Dem siger: var ej vores Lind
            I fordums Tid
            Plantet af Hviid, --
      Var dette blevet gjort af Ussing.
  
      Thi -- er det Sorg, er det Munterhed,
      Der fylder disse røde Rønner,
      Med Raad og Daad altid godt han ved
      At hjælpe sine Plejesønner.
      Derfor han skal i Krans med Gaard og Lind
      I kær Erindring leve i vort Sind, --
            Medens vi nu
            Med Tak i Hu
      Vil raabe: længe leve Provsten.
  
  Iblandt de indbudne Gjæster befandt sig selvfølgelig baade Ploug og
  Hostrup; men Regentsianernes Syn paa disse to Mænd var høist
  forskjelligt. Hostrup var deres erklærede Yndling; ham hyldede de ved
  enhver Leilighed, og da han denne Aften havde holdt en Tale for
  Regentsen, var Jubelen almindelig. Ploug derimod holdt sig ganske
  tilbage; man mærkede ikke, at han var der. Han vidste jo ogsaa nok,
  at om ikke Flertallet af Regentsianerne saa i alt Fald de mest
  Høirøstede og Toneangivende afskyede ham som en politisk Renegat --
  thi med dette fuldstændig uberettigede Navn pleiede jo Venstrepressen
  at stemple sin fornemste Modstander -- og at man lukkede Øiet for, at
  det var ham, der var Skaberen af Regentspoesien og den Form for
  Regentslivet, man var saa glad over. Henimod Midnat forlod han
  Selskabet, og han fik ikke den Glæde at være Vidne til, at dog en Del
  af Regentsianerne istemmede hans Sang: "Hvad er Regentsen?"
  
  Hostrup døde 21. Nov. 1892 og blev jordfæstet paa Frederiksberg
  Kirkegaard, baaren til Graven af Regentsianere. Ikke længe efter
  yttredes det som et almindeligt Ønske iblandt Alumnerne at faa en
  Buste af ham opstillet paa Regentsen. Ældre og yngre Regentsianere
  traadte sammen for at indsamle det fornødne Beløb, og 2. Nov. 1894
  blev en Broncebuste af Hostrup, som medens han levede var modelleret
  af Billedhuggeren Axel Hansen, opstillet i Læsestuen og afsløret i
  Nærværelse af Universitetets Rektor, Stipendiebestyrelsen m. Fl. samt
  den nærmeste Familie. Det havde været Meningen, at Ploug skulde holde
  Talen ved denne Leilighed, men Døden bortrev ham faa Dage i Forveien
  (27. Oktbr.). Det blev da Hostrups ældste endnu levende Ven, Biskop
  Fog, som maatte overtage dette Hverv. Efter en paa een Gang hjærtelig
  og værdig Tale lod han Sløret falde og overgav Monumentet til
  Regentsen, paa hvis Vegne Regentsprovsten takkede og fik Leilighed
  til ogsaa for sit Vedkommende at vise, hvor dyrebart Mindet om hans
  Barndomsven var ham[12]. Dagen efter blev Ploug begravet, Student og
  Digter ligesom Hostrup og i Mangt og Meget sympathiserende med ham;
  men Hostrup førte Hyrdestaven og Ploug Sværdet; hans hele Liv var
  Kamp for Folkets Frihed og nationale Selvstændighed. Ogsaa Ploug var
  min Ven, dog ikke fra Barndommen, men fra Ungdommens og Manddommens
  Dage. Jeg havde fulgt ham paa hans Bane, og mit Liv havde havt det
  samme Indhold som hans. Vi havde stridt og lidt sammen, altid
  kæmpende under det samme Banner; det bar jo det skjønne Navn
  "Fædrelandet".
  
   [12] En Beretning om denne Høitidelighed, hvortil E. v. d. Recke
   havde skrevet en smuk Sang, læses i Berl. Tid. 3. Nov. Morgen.
  
         *       *       *       *       *
  
  D. 10. April 1877 flyttede jeg med min Familie ind paa Regentsen.
  En Deputation af Regentsianere hilste mig Velkommen. Tre Maaneder
  efter, da min Hustru og jeg feirede vort Sølvbryllup, oplivede
  Regentsianerne denne Fest ved et af de extemporerede "Fakkeltog", som
  dengang undertiden brugtes. I deres daglige Dragt, iførte Slaaprokker
  og gamle Frakker, vandrede de ud i Gaarden med Lys i Haanden og gik
  syngende rundt omkring Træet. Da følte min Hustru og jeg, at vi vare
  hjemme her, og denne Følelse af, at Regentsen var vort Hjem og
  Alumnerne hørte til vor Familie, forlod os aldrig. At omgaaes alle de
  100 Studenter var naturligvis ikke muligt, men Enkelte af dem bad vi
  gjerne over til os, især om Tirsdag Aften, og det Bekjendtskab, der
  saaledes blev stiftet med de Enkelte, syntes at bringe os dem alle
  nærmere. Det var derfor ikke med let Hjerte, at vi efter 19 Aars
  Forløb forlod Regentsen; men Tiden gaar sin Gang og stiller sine
  Fordringer uden at spørge om Forlov.
  
  Jeg var bleven 75 Aar gammel. Fem Aar tidligere, da jeg fyldte det
  Maal, man kalder Støvets Aar, havde jeg fra "danske Filologer"
  modtaget en smuk Mindegave, en Bronceafstøbning af Dionysosstatuen
  fra Pompeii tilligemed en smuk Adresse, udstyret med Tegninger af
  Carl Thomsen. Det var ingen Afskedshilsen, de 154 Underskrivere
  bragte mig; de udtalte Ønsket om, at jeg endnu længe maatte bevare
  min Aands- og Legemsfriskhed, og nu, 5 Aar efter, kunde jeg takke Gud
  for, at dette Ønske var bleven opfyldt. Jeg mærkede endnu ingen
  Aftagen hverken af Kræfterne eller af Lysten til at arbeide, og
  saavel Tilhørere som Kolleger forsikkrede mig, at de heller ikke
  sporede nogen saadan. Men Videnskaben staar ikke stille. Med den
  tiltagende Alder blev det mig vanskeligere at følge dens Udvikling,
  især da den sammenlignende Sprogvidenskab, et Fag som jeg aldrig
  havde kunnet magte, greb mere og mere om sig. Dertil kom, at det fra
  først af var blevet mig paalagt at docere ikke blot Filologi, men
  ogsaa Archæologi, og dette Fag, der et halvt Hundredaar tidligere
  endnu var i sin Barndom, havde i de sidste Aartier baade ved Stoffets
  enorme Forøgelse og ved Behandlingens Art faaet et saadant Omfang, at
  det næppe syntes muligt for en enkelt Mand at beherske det, og det
  maatte kaldes aldeles umuligt, hvis denne samme Mand ogsaa skulde
  være Lærer i Filologi. Jeg havde derfor ogsaa forsømt Archæologien,
  da den filologiske Undervisning ved Universitetet maatte være
  Hovedsagen. Nu forekom det mig uforsvarligt at fortsætte dette
  længere, da der fandtes en yngre Mand, hvis videnskabelige Navn og
  anerkjendte Lærerdygtighed gjorde ham selvskreven til at afløse mig
  som filologisk Professor. Jeg søgte altsaa min Afsked fra
  Universitetet. Men medens jeg overgav Filologien til Dr. J. L.
  Heiberg, ønskede jeg selv indtil videre at beholde Archæologien, og
  jeg skrev i min Ansøgning, at jeg gjerne vilde vedblive som
  Privat-Docent at holde Forelæsninger og Øvelser i dette Fag, indtil
  der kunde blive oprettet en særskilt Lærestol for det.
  
  Jeg havde ligeledes haabet, at jeg kunde vedblive at være
  Regentsprovst, uagtet jeg opgav mit Embede som Universitetsprofessor.
  Jeg bildte mig ind, at jeg var paa min Plads der, og det syntes
  rimeligt, at jeg endnu i nogle Aar kunde have de fornødne Kræfter til
  at varetage de dermed forbundne Forretninger. Men man fandt det
  tvivlsomt, om dette lod sig forene med de gjældende Lovbestemmelser,
  og det juridiske Fakultet erklærede, at Regentsprovsten derefter
  skulde være en virkelig Professor, ikke en emeritus. Ansete Jurister
  udenfor Universitetet havde en modsat Opfattelse og opfordrede mig
  til at henstille Spørgsmaalet til Ministeriets Afgjørelse; men dette
  afviste jeg bestemt; jeg vilde ikke udsætte mig for, at der blev
  gjort den mindste Rift i det venskabelige Forhold til mine Kolleger,
  som havde været mit Livs Lykke. Jeg søgte altsaa min Afsked som
  Professor fra 31. December 1895, og jeg fratraadte Regentsprovstiet
  ved Halvaarets Slutning 31. Marts 1896. Da dette Tidspunkt nærmede
  sig, modtog jeg en Indbydelse fra "Gamle og unge Studenter,
  Regentsianere og Filologer" til at samles med dem ved et Festmaaltid
  i Studenterforeningen. Universitetslærerne sluttede sig til dem
  tilligemed adskillige gamle Venner udenfor Universitetet. Det var en
  talrig Kreds, der bragte mig dette smukke Farvel ved Afslutningen af
  min Embedsvirksomhed, og mange Telegrammer baade fra Indlandet og fra
  Udlandet forskjønnede Festen. Konsistorium sendte mig en Adresse, som
  jeg ikke kan nægte mig den Glæde at meddele her, skjønt Beskedenheden
  vel egentlig burde forbyde mig det; men den Dyd har man jo engang sat
  sig ud over, naar man skriver sit eget Levnedsløb.
  
    _Hr. Professor, Dr. phil. et iuris J. L. Ussing._
  
    I Anledning af, at De til 1ste April d. A. fratræder det sidste
    Hverv, som De har beklædt i vort Universitets Tjeneste, føler
    Universitetet en Trang til at bringe Dem en hjertelig Tak for
    Deres lange og nidkære Virksomhed. Ikke blot som Lærer og
    Videnskabsmand, men ogsaa ved ivrig Deltagelse i Universitetets
    Administration og ved varm og levende Interesse for de Unge, til
    hvem De var stillet i saa nært et Forhold, har De i en sjælden
    Grad usvækket og utrættet virket med den fulde Hengivelse af al
    Deres Kraft, og vi bevare Dem i erkendtlig Erindring som en
    Embedsbroder, der forenede Arbejdsevne og Arbejdslyst med en
    elskværdig Personlighed. Vi vide, at om De end ikke længere ved
    ydre Baand er knyttet til Universitetet, vil De dog altid føle
    Dem i nærmeste Forbindelse med dette, og vi se med Glæde og
    Taknemmelighed, at De vedblivende frivilligt ofrer Deres Tid og
    Kræfter til Gavn for Universitetet og Videnskaben. Vi haabe og
    ønske, at De endnu længe maa kunne færdes iblandt os i aandelig
    og legemlig Styrke.
  
    Kjøbenhavn i Marts 1896.
  
                            H. G. Zeuthen.
      H. Scharling.   P. Madsen.   Will. Scharling.   H. Matzen.
         Deuntzer.   Saxtorph.   C. Reisz.   Christian Bohr.
          A. F. Mehren.   E. Holm.   V. Fausbøll.   Wimmer.
            Joh. Steenstrup.   Julius Thomsen.   Thiele.
  
  
  
  
  XI.
  
  SKANDINAVISME.
  
  
  Mit Liv i Studenterdagene havde været indskrænket til Studerekammeret
  og til Omgang med den Kreds af aandsbeslægtede Venner, jeg havde
  sluttet mig til. Naar jeg besøgte Studenterforeningen eller
  Akademikum, var det nærmest for at følge med Litteraturen, men ellers
  havde jeg holdt mig temmelig tilbage; jeg havde saaledes hverken
  været med ved Studentermøderne i Anledning af Christian VIII.s
  Thronbestigelse, eller ved det paafølgende Forsøg paa at stifte et
  "Studentersamfund". Anderledes var det, da der i 1843 blev Tale om at
  foretage et almindeligt Studentertog til Upsala; der var jeg med af
  mit ganske Hjerte. Pintsedagene 1843 blev jo ogsaa for alle
  Deltagerne et uforglemmeligt Minde, og for Mange af dem, som Ploug
  udtalte det, et afgjørende Moment i deres Liv. Det var, som
  Upsalensernes Ordfører udtrykte sig, "en Fest, som Norden aldrig før
  havde set", indholdsrig som ingen anden, fuld af Jubel og Glæde, men
  paa samme Tid af dyb Alvor, af alvorlige Forsætter om at arbeide for
  Opfyldelsen af det Maal, der straalede i det Fjerne. Dette første
  skandinaviske Studentermøde er saa ofte omtalt og beskrevet, særlig i
  den af den danske Bestyrelse udgivne "Beretning om Studentertoget til
  Upsala i Juni Maaned 1843", at jeg ikke skal opholde mig videre ved
  det. Jeg er ogsaa mindre i Stand til at fortælle Noget derom end
  mange Andre, da mine svage Kræfter, især efter en heftig Søsyge i
  Begyndelsen af Turen, undertiden gjorde det vanskeligt for mig at
  udholde de Anstrængelser, der ere forbundne med en saadan Fest. Et og
  Andet staar dog endnu, efter næsten 60 Aars Forløb, tydeligt for mig,
  saasom Plougs Tale ved Gammel Upsalas Høie og den Hyldest, vi bragte
  Professor Geijer.
  
  Allerede før min Afreise fra Kjøbenhavn havde jeg besluttet, naar
  Festen var forbi, at blive tilbage i Stockholm for at gjøre
  Bekjendtskab med denne Stad og dens Museer, der nu, da jeg havde
  begyndt at studere Archæologi, havde dobbelt Betydning for mig. I
  Danmark havde vi dengang saa godt som ingen antike Marmorstatuer,
  medens Stockholm fra Dronning Christinas Tid dog besad adskillige,
  navnlig den ikke med Urette roste Endymion. Malerisamlingen var
  ophængt i et snævert og daarligt Lokale; jeg husker ikke andet deraf
  end et Par prægtige Billeder af Jan Steen. Den aarlige Udstilling af
  de nulevende Kunstneres Billeder interesserede mig heller ikke
  synderlig. Jeg skrev en Anmeldelse af den til "Fædrelandet"; det var
  mit første famlende Forsøg i Kunstkritik. Conferentsraad Thomsen
  havde givet mig Anbefalinger til et Par Kunstnere og Kunstvenner i
  Stockholm. Jeg gjorde derved Bekjendtskab med Billedhugger Quarnström
  og med den fortræffelige Portrætmaler, Oberstlieutenant Södermark, og
  jeg erhvervede mig en "Farbror" i den gamle Major Gers; det var en
  hyggelig Fortsættelse af Studenterfesten.
  
  Men jeg havde ogsaa et andet Besøg at gjøre i Stockholm. Den danske
  Minister, Grev Johan Ludvig Moltke var en Søn af min Faders gamle
  Velynder W. J. A. Moltke, og han kaldte sig min Gudfader, skjøndt det
  i Virkeligheden ikke var ham, jeg var opkaldt efter, men min Faders
  Moder. Jeg blev naturligvis venlig modtaget af ham; men jeg havde dog
  været mere velkommen, hvis jeg var kommen alene, end nu, da jeg kom
  i dette store Selskab, som Regjeringerne betragtede som en Hob
  Oprørere, og som man havde instrueret ham til at have et vaagent Øie
  med. Det var en kjølig Luftning; men den udøvede naturligvis ingen
  Virkning paa mit Hjertes Varme, lige saa lidt som den Efterretning,
  jeg modtog ved min Ankomst til Kjøbenhavn, at der var anlagt Sag imod
  Ploug paa Grund af hans Tale i Kalmar. I Slutningen af Juni Maaned
  samledes Deltagerne i Studentertoget paa Borchs Kollegium og vedtog
  efter Bestyrelsens Forslag at stifte et "Skandinavisk Samfund" med
  det Formaal "at fremme det sociale og litterære Samkvem imellem de
  skandinaviske Folk". Jeg var en af de Faa, der fraraadede dette
  Skridt, ikke fordi mit Hjerte slog mindre varmt end de Andres for den
  skandinaviske Tanke, men fordi man vidste, at en Del af Fædrelandets
  mest ansete Mænd agtede at stille sig i Spidsen for en Forening med
  det selvsamme Formaal, som da paa Grund af Indbydernes Autoritet
  vilde faa en langt større Betydning, og jeg frygtede for, at
  Studenterne ved at foregribe Sagen skulde lægge Hindringer i Veien
  for det Større og Vigtigere. Studenterne mente nu imidlertid, at det
  var deres Sag at tage Initiativet. Men -- det skandinaviske Samfund
  blev forbudt af Cancelliet, og Studenternes Appel til Kongen var
  naturligvis uden Virkning. Der var unægtelig hverken i det udtalte
  Formaal eller i de vedtagne Love noget som helst, der ikke var fuldt
  ud loyalt, men man beraabte sig paa "de øvrige foreliggende
  Omstændigheder", med andre Ord: det kunde ikke tillades Studenterne
  og deres Førere at stifte et saadant Selskab. Men da i Begyndelsen af
  September en Kreds af Universitetsprofessorer og ansete Borgere i
  Kjøbenhavn udstedte Indbydelse til at stifte et "Skandinavisk
  Selskab" med det selvsamme Formaal og ganske lignende Love, vovede
  Regjeringen ikke at nægte sin Autorisation. Det skandinaviske
  Selskab, hvis første Bestyrelse var Professorerne H. N. Clausen, S.
  A. Stein og A. G. Sommer, Raadmand H. P. Hansen og D. G. Monrad,
  opnaaede strax et betydeligt Medlemsantal (ca. 900) og udfoldede i de
  nærmest følgende Aar en frugtbar Virksomhed i det angivne Formaals
  Tjeneste[13].
  
   [13] Se Jul. Clausen, Skandinavismen S. 81 ff.
  
  Det næste skandinaviske Studentermøde blev holdt i Kjøbenhavn 1845.
  Jeg var dengang i Rom og mærkede kun lidet til den Begeistringens
  Rus, der betog Kjøbenhavn. Jeg var ikke Vidne til, at Lehmann i
  Ridehuset tog det Løfte af de Tilstedeværende, at de vilde staa Last
  og Brast sammen i Medgang og i Modgang. Som bekjendt blev der lagt
  Sag an imod ham for denne Tale, men Høiesteret frikjendte ham. Talens
  Virkning var overordentlig, og da 3 Aar efter Krigen med Tyskland
  udbrød, meldte et stort Antal Nordmænd og Svenske sig som Frivillige
  til den danske Hær og Flaade, og Adskillige af dem lode deres Liv for
  Danmarks Velfærdssag. Var end Kong Oskars velvillige Demonstrationer
  og hans Mægling ikke saa kraftig, som man havde haabet, Danmark
  glemte dog aldrig Fostbrødrene fra Broderrigerne, der beseglede deres
  Løfte med Døden.
  
  Da Krigen var endt, indbød Nordmændene til et nyt Studentermøde, som
  blev holdt i Christiania 1851. Det var for saa vidt forskjelligt fra
  Upsalamødet, som her ikke var Spor af nogen nervøs Spænding, men kun
  rolig Glæde over Samlivet med Frænderne. Nordens Konger viste sig jo
  ogsaa nu i høi Grad imødekommende. Upsalenserne vare desværre ved den
  samtidig indtræffende Magisterpromotion forhindrede fra at give Møde,
  men desto livligere var Deltagelsen fra Kjøbenhavn. Mange ældre
  Studenter og Kunstnere havde sluttet sig til Studenterne, Gamle
  Grundtvig og Hartmann, Bissen, Constantin Hansen og Sonne,
  Skuespiller Nielsen, og af Universitetsprofessorer Abrahams,
  Buntzen, Hauch, Høyen, Kayser, Schiern og jeg. Næsten Alt, hvad
  Danmark og Norge eiede af Digtere, havde givet Møde ved dette Stævne
  og bredte Poesiens Gyldenskjær over Festen.
  
  I det 4. Studentermøde i Upsala 1856 kunde jeg ikke tage Del, men da
  de nordiske Studenter næste Gang samledes i Kjøbenhavn 1862, havde
  jeg den Glæde som Vært at kunne modtage Frænderne, hos hvem jeg før
  havde været Gjæst, og bidrage mit til, at denne Fest ikke kom til at
  staa tilbage for nogen af de tidligere. Det var et Havblik før
  Stormen; men under Festens Glæde bød Gjæstfriheden os at lukke Øinene
  for det truende Uveir; vi anede jo heller ikke, at det var saa nær
  eller saa forfærdeligt. To Aar efter hine Festdage laa Danmark slagen
  og lemlæstet, og Glædens Sol syntes aldrig mere at skulle gaa op for
  det. Skuffelsen over, at Brødrerigerne ikke havde kunnet hjælpe os,
  fremkaldte i store Kredse Haan over disse ufrugtbare Studentermøder;
  men Ulykken kan ikke berøve dem deres historiske Betydning. Hvem kan
  nægte, at de vakte den skandinaviske Tanke til et Liv, som ganske
  vist ikke kunde "Verden beherske", men vel kunde styrke Nordens Folk
  til i Fællesskab at arbeide paa den Opgave, der er givet dem? Tanken
  skulde kun have Ro til at udfolde sig; Spirerne skulde have Tid til
  at gro. Studentermøderne ophørte derfor heller ikke. Der holdtes
  endnu saadanne i Christiania 1869 og i Upsala 1875, men de havde
  tildels en anden Charakter. Vækkelse var ikke længere fornøden; nu
  gjaldt det mere om at give Sammenkomsterne et reelt Indhold ved
  Foredrag og Diskussioner, der sigtede paa bestemte Formaal; det
  gjaldt om at gjøre Skandinavismen praktisk. Men dette kunde bedre
  naaes igjennem engere Møder af Fagmænd, der dyrkede det samme Studium
  eller arbeidede for den samme Sag. I de sidste 30 Aar ere saadanne
  Møder ogsaa stadig blevne talrigere, Møder af Jurister og
  Statsøkonomer, af Naturforskere og Læger, af Filologer og Skolemænd,
  Lærere og Lærerinder, Theologer og christelige Studenter o. s. v.
  
  I Filologmøderne var jeg selvfølgelig en ivrig Deltager, for saa vidt
  som det var mig muligt at indfinde mig der. Det første nordiske
  Filologmøde holdtes i Kjøbenhavn 1876, det 2. i Christiania 1881, det
  3. i Stockholm 1886, det 4. i Kjøbenhavn 1892, det 5. i Christiania
  1898, det 6. i Upsala 1902. I det første af disse indledte jeg en
  Diskussion om Udtalen af Latin og Græsk med særligt Hensyn til Brugen
  ved de nordiske Universiteter og i Skolerne; i det 2. holdt jeg et
  Foredrag over Udgravningerne i Olympia og i Pergamos, og i det 4. et
  Foredrag om Theaterbygningen hos Grækerne, som de nyeste
  Undersøgelser havde kastet et saa uventet Lys over. Det var en stor
  Overraskelse for de Fleste, thi Dörpfelds Bog om Theatret var endnu
  ikke udkommet. Over de to første Filologmøder kastede Madvigs
  Nærværelse en eiendommelig Glans; men om dem alle maa det siges, at
  de vare baade indholdsrige og i høi Grad fornøielige.
  
         *       *       *       *       *
  
  Udgangspunktet for Skandinavismen var som bekjendt Samfærdselen
  imellem Lunds og Kjøbenhavns Universiteter. Saasnart der var Fred og
  god Forstaaelse imellem Naborigerne, kunde det ikke være andet, end
  at de to saa nær ved hinanden liggende Universiteter ogsaa kom i
  nærmere Berørelse med hinanden, og Professorer og Studenter gjensidig
  besøgte hinanden. Fra det Øieblik, da det berømte Møde imellem
  Oehlenschläger og Tegnèr fandt Sted, bleve disse Besøg hyppigere og
  hyppigere, indtil de affødte de ovenfor omtalte store Studentertog. I
  1851 var jeg Gjæst i Lund i Anledning af Indvielsen af den
  akademiske Foreningsbygning, og i 1853 ved Doktorpromotionen, da
  Tegnèrs Statue blev afsløret. Begge Gange havde jeg den Glæde at bo
  hos den latinske Professor Ek, en grundig og smagfuld Lærd, hvis
  Væsen var den personificerede Ærlighed. Han havde en elskværdig
  Hustru og 7 nydelige Døtre, der endnu alle vare i Barnealderen. Han
  døde i en ung Alder, formodentlig af Brystsyge. Senere kom jeg i
  endnu nærmere Forbindelse med et Par andre lundensiske Professorer,
  _G. Ljunggren_ og _C. Cavallin_. Den Første var Professor i Æsthetik,
  en fint dannet og interessant Mand, hvis Smag og Veltalenhed igjennem
  hans Skrifter ere Eftertiden bekjendte. I vore Velmagtsdage besøgte
  vi hinanden af og til; nu er ingen af os i Stand til at foretage
  Reisen. _Cavallin_ var Professor i Græsk, grundig Filolog og smagfuld
  Oversætter, en stille og tilbageholdende Mand, der kun levede for sin
  Videnskab. Han mistede tidlig sin Hustru, og hans Helbred var svagt.
  Efter Konkurrencen i Christiania 1887, hvor jeg havde stor Glæde af
  at arbeide sammen med ham, aftog Kræfterne stadig. Jeg mindes, at jeg
  spadserede med ham i Solskinnet Fod for Fod lidt udenfor hans Bolig.
  Min yngre Ven støttede sig til min Arm, ligesom næsten 40 Aar
  tidligere min gamle Ven, Professor J. F. Schouw havde gjort i
  Botanisk Have. Han døde den 10. Okt. 1890. Et Par Vers, jeg skrev i
  den Anledning, vare hans Landsmænd kjærkomne. Lad dem staa her som et
  Minde om min Ven.
  
      Der var saa tyst, der var saa stille
      I Stuen, hvor den Lærde sad
      Og tolkede med sindrigt Snille
      Hvad Oldtids store Aander kvad.
      Med Hælvten af sit Hjerte-Blod
      Fra Hades maned han dem frem.
      Og Blomster af hellenisk Rod
      I Norden fik et andet Hjem.
  
      I Sprogets underfulde Gaade
      Fordybed sig hans Forskeraand;
      Den skjulte Tankes fine Traade,
      Udredtes af hans Mesterhaand.
      Saa gjennem Oldtids dunkle Rester
      Den Unge fandt en banet Sti
      Og takked tidt den gamle Mester
      For Skattene, han fandt deri.
  
      Nu er der dobbelt tyst og stille
      I Stuen, hvor den Lærde skrev,
      Thi ved hans Baare Taarer trille
      Og Mindet kun tilbage blev.
      Men tørres Taaren, standser Sukket,
      Paa Mindets Sten den Skrift skal staa:
      En ædel Sjæl har Øjet lukket,
      En Arbeidsmand trofast som faa.
  
      14. Okt. 90.                 _L. U._
  
  I de sidste 20 Aar have Lunds og Kjøbenhavns Universitetslærere
  pleiet i større Samling skiftevis at aflægge hinanden Besøg. Iblandt
  dem, der gjøre Fordring paa at have undfanget Ideen til disse
  Fællesmøder og sat dem i Værk, tør ogsaa jeg regne mig. Det var efter
  min indtrængende Opfordring, at Madvig sluttede sig til Planen, og
  dermed var dens Udførelse sikkret. Det første Møde blev holdt i
  Kjøbenhavn 12. Sept. 1880; de senere ere med et Mellemrum af 2 eller
  3 Aar fulgte efter hinanden i regelmæssig Skiften. Det var
  fornøielige Festdage, hvis Betydning igjennem de dèr stiftede og
  udvidede Bekjendtskaber ikke bør agtes ringe. Saalænge mit Helbred
  tillod det, var jeg en ivrig Deltager deri; fra de sidste Møder har
  jeg maattet holde mig tilbage.
  
  I September 1887 blev jeg indbuden til _Christiania_ for at være
  Meddommer ved en Konkurrence om et Professorat i Latinsk Filologi.
  Striden stod imellem Nordmanden Stenersen, der i længere Tid havde
  virket som medhjælpende Lærer ved Universitetet, og Danskeren A. B.
  Drachmann. Dommerkomiteen bestod af tre norske Professorer, Monrad,
  Bugge og Schjøtt, Professor Cavallin i Lund og mig. _Monrad_ var, som
  den ældste, Komiteens Formand. Han var ikke filologisk Fagmand, men
  han var en ivrig Dyrker af de klassiske Studier. Hans filosofiske
  Arbeider, hvori han viser sig som Hegelianer, ere vel bekjendte; men
  i sin Fritid dyrkede han Musiken -- han behandlede Violinen med
  Virtuositet -- og skrev latinske eller norske Epigrammer. Baade han
  og _Sophus Bugge_, hvem jeg kjendte fra hans Ophold i Kjøbenhavn, og
  med hvem jeg havde Plautus-Studiet fælles, hørte til mine kjæreste
  Venner, og det Samme var Tilfældet med Cavallin. Vort Møde var derfor
  særdeles behageligt; men Dommen bleve vi ikke enige om. Alle
  tiltraadte den af mig foreslaaede Indledningssætning, at begge
  Ansøgere kunde ansees for skikkede til at beklæde Posten; men dermed
  ophørte Enigheden. De to Medlemmer, Monrad og Schjøtt foretrak
  Stenersen, de tre, Bugge, Cavallin og jeg, stemte paa Drachmann. Man
  maatte derefter antage, at den Sidste vilde blive udnævnt til
  Professor; men de ledende Mænd i Norge vare af en anden Mening. Da
  Fakultetet anbefalede en Konkurrence, havde det tænkt sig, at der
  vilde melde sig endnu en tredie Medbeiler, som man helst ønskede
  valgt, men han blev ved Sygdom hindret deri. Denne Skuffelse blev
  efterfulgt af en ny, da Komiteens Flertal stemte for Danskeren, og
  man kunde ikke bekvemme sig til at underkaste sig Konsekventsen af
  det Skridt, man havde gjort, og acquiescere ved den fældede Dom.
  Efter længere Tids Betænkning blev Stenersen udnævnt til Professor.
  Det var uden Tvivl formelt berettiget, naar den norske Regjering
  mente, at Dommerkomiteen kun havde været raadgivende, men den
  almindelige Mening tillagde Dommen en større Betydning. En Del danske
  Videnskabsmænd udstedte derfor en Protesterklæring, et Skridt jeg
  for mit Vedkommende ikke kunde billige, og som jeg vilde have
  fraraadet, hvis jeg havde vidst noget derom; men jeg var paa den Tid
  fraværende paa en længere Udenlandsreise. Jeg vilde have fraraadet
  det, først fordi jeg ikke fandt det helt retfærdigt, dernæst fordi
  jeg som ivrig Skandinav maatte være bange for, at man efter et
  saadant Skridt i Fremtiden vilde være mindre tilbøielig til ved
  Besættelser af Universitetspladser i et af de nordiske Riger at søge
  Raad og Bistand hos Fagfæller i de andre, en Frygt som heldigvis ikke
  har stadfæstet sig. I den nyeste Tid har Ønsket om nøiere Forbindelse
  imellem Universiteterne faaet et nyt Udtryk i akademiske Møder, hvor
  udvalgte Professorer og Studenter komme sammen for at drøfte, hvad
  der kan fremme Samlivet mellem Nordens Universiteter, særlig ved at
  de Studerende faa fuldstændig Frihed til at studere, ved hvilket
  Universitet de ville; og at Lærerposterne besættes uden alt Hensyn
  til, hvilket af de tre Folk den Valgte maatte tilhøre. Jeg hilser
  dette Skridt med Glæde, og haaber, at man ikke vil trættes, før man
  har naaet et Resultat.
  
  
  
  
  XII.
  
  POLITIK.
  
  
  I det politiske Liv havde jeg aldrig taget synderlig Del. Jeg havde
  tænkt, at Andre vare mere kaldede dertil, skjøndt jeg ikke vilde
  holde mig tilbage, naar jeg fik nogen Opfordring.
  
  Efter Afslutningen af den første slesvigske Krig gjaldt det om at
  ordne Sønderjyllands Administration og Forfatningsforhold. Havde
  Danmark været en Storstat, vilde Alverden have paaskjønnet den
  Retfærdighed, hvormed man gik frem, men Oprørspartiet var det store
  Tysklands Kjælebarn, og blev der begaaet et ubetydeligt Feilgreb fra
  dansk Side -- hvad der jo nok kunde hænde, -- blev det udraabt som en
  forfærdelig Forbrydelse og Tyranni. Den danske Regjerings Opgave var
  meget vanskelig for ikke at sige uløselig, siden man ikke havde
  villet gaa ind paa den eneste mulige definitive Løsning, Slesvigs
  Deling. Nu skulde hele Staten holdes sammen; men Tyskerne vilde ikke
  gaa ind paa nogen Ordning, hvori de ikke beholdt Herredømmet over
  Sønderjylland, hvilket det danske Folk selvfølgelig ikke kunde
  tillade, lige saa lidt som det vilde finde sig i, at den Frihed og
  Uafhængighed, der var tilsikkret det ved Grundloven, blev indskrænket
  til Fordel for en Helstat. Helstaten var saaledes en Umulighed, og
  Helstatsministeriet (Bluhme-Ørsted, 27. Januar 1852 til 12. Dcbr. 54)
  maatte efter 3 Aars haabløse Anstrengelser vige Pladsen. Under de
  følgende Forhandlinger med Tyskland blev Spændingen bestandig større;
  det var klart, at ingen Enighed kunde opnaaes. Da besluttede _Hall_,
  der havde været Minister siden Febr. 1860, sig til det absolut
  nødvendige Skridt, at udsondre det tyske Forbundsland Holsten fra sin
  Forbindelse med Danmark; 30. Marts 1863 udkom den kongelige
  Kundgjørelse om Hertugdømmet Holstens Forfatningsforhold. Den blev
  hilset med Glæde af det danske Folk, der altid havde forlangt dette,
  blandt andet i den store Adresse 1861. Nu var endelig Situationen
  klar. Tyskland protesterede og truede med Exekution; men Loddet var
  kastet, Skridtet maatte gjøres fuldtud, og en fælles Grundlov for
  Kongeriget og Sønderjylland blev vedtaget af Rigsraadet den 13.
  November. Saa truende Udsigterne vare, havde det dog vel endnu været
  muligt at opnaa en Løsning af Knuden, hvis ikke Kong Frederik VII var
  død to Dage efter. Hermed var Signalet givet til at slaa løs, og
  Bismarck tøvede ikke med at styrte sig over det Bytte, han stadig
  havde luret paa.
  
  Budskabet om Frederik VII.s Død var et Tordenslag for Danmark. Man
  kjendte saa godt som Intet til den nye Konge og hans Anskuelser, og
  man var ikke rolig for, hvilken Vei han vilde slaa ind paa. Han
  underskrev vel den af Rigsraadet vedtagne Fællesforfatning, men han
  gjorde det ikke med let Hjerte, og han havde ikke tilstrækkelig
  Tillid til Hall. Han gav efter for Udlandets Pression og afskedigede
  Ministeriet 24. Dcbr., men det viste sig umuligt at finde
  nogen Minister, der vilde give sit Navn til Ophævelsen af
  Fællesforfatningen, hvilket man havde krævet, og de Mænd, med hvem
  Kongen raadførte sig, raadede ham til at beholde Hall. Saa meldte
  _Monrad_ sig. Jeg glemmer aldrig min Fortvivlelse, da jeg
  Nytaarsaften læste i den Berl. Tidende, at Monrad var bleven
  Minister; saa anede jeg Danmarks Ulykke. Hall vidste, hvorhen han
  vilde styre, og jeg har ingen Tvivl om, at hvis han havde staaet til
  Rors, vilde Danmark have bevaret det halve Sønderjylland; Monrad
  havde kun Tilliden til sig selv og sin Kulsviertro paa, at der
  tilsidst vilde findes en Udvei. De Fleste saa dog Sagen i et bedre
  Lys; Monrad var jo dog en dansk Mand og en af Førerne fra 1848; man
  havde frygtet noget Værre.
  
  Den 1. Februar gik Fjenden over Eideren. I Dannevirkestillingen
  skulde han modtages; men efter et Par hæderlige Forpostfægtninger
  blev Dannevirke forladt 5. Februar. Hæren led meget ved det
  besværlige Tilbagetog i Vinterkulden, og vilde have lidt mere endnu,
  hvis ikke Max Müller havde standset Forfølgerne ved Sankelmark.
  Sorgen var almindelig; men større endnu var maaske Harmen over, at
  man uden Sværdslag havde opgivet Danmarks gamle Grændsevold. Nu veed
  Enhver, at det var nødvendigt; dengang var der Faa, der troede det.
  Ogsaa jeg delte den almindelige Mening, og hvor kunde det være andet?
  Ingen havde oplyst os om, at Befæstningen kun var halv færdig, og
  selv efter Ulykken blev der Intet gjort for at veilede Folkets
  Tanker. Der kom ingen Udtalelse fra Monrad, som dog ellers var Ordets
  Mand. I dets Sted snakkedes der i Krogene om Uoverensstemmelse
  imellem ham og Kongen og Generalerne. Da lagdes Spiren til den
  Misstemning imellem Hæren og Folket, som danner en saa paafaldende
  Forskjel imellem den første og den anden slesvigske Krig. Officererne
  gjorde uden Vægring deres Pligt, men ikke altid med Lyst. De havde
  ingen Tillid til Statens Styrelse, og de klagede over, at Folket
  gjorde dem Uret og forlangte Umuligheder af dem. Et afgjort Misgreb
  var det, at man af Eftergivenhed imod Folkestemningen afskedigede
  Overgeneralen. Den villiestærke Mand, som havde haft Mod til at
  opgive Dannevirke, blev erstattet af en Mand, som ikke turde paatage
  sig Ansvaret for at rømme Dybbøl, da det forlangtes af Hærens andre
  Befalingsmænd og var øiensynligt, at Hærens Forbliven i de
  sønderskudte Skandser kun vilde medføre et forfærdeligt og unyttigt
  Blodbad (18. April).
  
  En Freds-Konference skulde være traadt sammen i London den 12. April,
  men Preussen og Østerrig trak Tiden ud til d. 20.; de vilde først
  være Herrer over den sidste Fodsbred af Sønderjyllands Jord. Paa
  Konferencen dreiede Forhandlingerne sig væsentlig om en Deling af
  Slesvig. Danmark vilde gaa ind paa at afstaa Landet S. for en Linie
  fra Eckernförde til Frederiksstad; Preussen og Østerrig forlangte
  hele Landet indtil Aabenraa-Tønder. De neutrale Stormagter foreslog
  Afgjørelsen henvist til en Voldgiftsmand, der skulde fastsætte
  Grændsen indenfor de nævnte Delingslinier; det var paatænkt, at
  Kongen af Belgien skulde overtage dette Hverv. At Erobrerne ikke
  vilde antage dette Forslag, kan man forstaa; men at ogsaa Danmark
  forkastede det, er ubegribeligt. Efter Danmarks Afslag opløstes
  Konferencen (25. Juni), og dermed svandt vort sidste Haab. Man skulde
  have troet, at Danmark nu vilde anvende den yderste Anstrengelse og
  Aarvaagenhed under Krigens Fortsættelse; men det var, som om ogsaa
  den aandelige Kraft var brudt efter Dybbølslaget, og ikke engang den
  ærefulde Seir ved Helgoland (9. Mai) kunde hæve den igjen. Fredericia
  blev allerede rømmet 28. April, og 4 Dage efter Londoner-Konferencens
  Slutning ramtes vi af den største og forsmædeligste af alle
  Ydmygelser, idet Preusserne overrumplede og bemægtigede sig Als. Nu
  laa Danmark knust for sin Modstanders Fødder. Den 11. Juli blev
  Monrad afskediget, og et Ministerium med Bluhme i Spidsen fik det
  Hverv at slutte Freden. Ædelmodighed var ikke at vente af Seirherren.
  Ved Freden i Wien 30. Oktober maatte Danmark afstaa hele
  Sønderjylland tilligemed Als, og Jyllands Grænse blev trukket saa
  uheldigt for Danmark som muligt. Større Sorg har aldrig ramt det
  danske Folk, og det gaar vel de Fleste, der have oplevet det
  Ulykkens Aar 1864, som det er gaaet mig, at Hjertesaaret aldrig har
  lukket sig.
  
  En af de sørgelige Følger af slige Ulykker er, at man kaster sig over
  det lidet nyttige Spørgsmaal: hvem har Skylden? Den Enighed, der
  havde samlet det danske Folk i 1848, var ikke længere til Stede. Det
  ene politiske Parti kastede Skylden paa det andet, og særlig maatte
  det national-liberale Parti være Syndebuk, skjøndt Sandheden var den,
  at man havde vraget dettes Fører, og medens han i ængstelig Spænding
  havde Øiet fæstet paa den sidste Redningsplanke, ganske rolig havde
  ladet Londonerkonferencen gaa fra hinanden. Der fandtes endnu dem,
  der mente, at man ved at ophæve Novemberforfatningen kunde have holdt
  Monarchiet sammen, og som ikke kunde se, at en Personalunion imellem
  Danmark og Slesvigholsten var en Dødsdom for det danske Folk; at ikke
  engang dette havde kunnet opnaaes, have de senere Begivenheder
  og Bismarcks uforbeholdne Udtalelser tilstrækkelig vist.
  Disse "Helstatsmænd" mente altsaa, at Skylden fandtes hos det
  national-liberale Parti eller rettere hos det danske Folk. De
  stiftede da 23. Aug. 1864 den saakaldte _Augustforening_, der
  opstillede som sit Formaal "at styrke og befæste Baandet imellem
  Kongen og Folket og hævde og indskærpe Kongedømmets Betydning". Der
  havde rigtignok ikke vist sig nogen som helst republikanske
  Tilbøieligheder hos det danske Folk, og ligesom Kongen trofast havde
  delt de onde Dage med sit Folk, havde dette vist ham al skyldig
  Hengivenhed. Augustforeningen havde en ren og bar reaktionær Tendents
  og bidrog Sit til at forbittre Spliden imellem de forskjellige
  Elementer i Folket. Som Modsætning til denne udstedte derfor en
  større Kreds af Mænd af alle Stænder -- ogsaa mit Navn findes iblandt
  dem -- 25. Januar 1865 en Indbydelse til Stiftelse af en _Dansk
  Folkeforening_ med det Formaal "at styrke og udvikle den nationale
  Aand og Bevidsthed, at bevare den i fælles Nationalitet og
  Fortidsminder begrundede Forbindelse med de danske Slesvigere og at
  værne om den folkelige Friheds grundlovmæssige Bevarelse og
  Udvikling." Foreningen, hvis Formand var Orla Lehmann, fandt stærk
  Tilslutning; en Maaned efter dens Stiftelse talte den 1300 Medlemmer
  i Hovedstaden og 600 i Filialerne. Den 6. April 1865 holdt jeg der et
  Foredrag, som blev trykt: "Et Par Ord om Forholdet imellem Konge og
  Folk". Det var foranlediget ved den Misbrug, man havde gjort af
  Kongens Ord den 27. Febr. 1864, da han i sit Svar paa Rigsdagens
  Adresse udtalte: "Jeg vil være en fri Konge over et frit Folk". Hvad
  der dengang var ment om Kongens, og dermed Statens Frihed og
  Uafhængighed udadtil, var senere bleven anvendt paa Kongens Forhold
  til hans eget Folk. Det var særlig blevet benyttet af Finantsminister
  David, der havde bedet Folkerepræsentationen betænke, at
  "Folkefriheden overalt, hvor Monarchier bestaa, hviler paa Thronens
  Frihed", og at "ligesom Folket ikke blot er til for Kongens Skyld,
  saaledes er Kongen heller ikke til blot for Folkets Skyld", Ord som
  under den smukke Indklædning kunde skjule mangen uklar og brøstholden
  Tanke. Jeg fandt, at man burde sige, at Kongen som Konge netop var
  til for Folkets Skyld, og anførte af Historien afskrækkende Exempler
  paa den modsatte Opfattelse. Særlig dvælede jeg ved de i England
  under Henrik VIII og Dronning Elisabeth og under Stuarterne fremsatte
  absolutistiske Theorier, og ved Fontanes' mere end latterlige
  Forgudelse af Keiser Napoleon I.
  
  Folkeforeningens Liv var ikke langt. Da Forfatningsspørgsmaalet var
  afgjort, var den ene af de Opgaver, den havde stillet sig, løst. Den
  anden, Danskhedens Bevarelse i Slesvig, blev overtaget af Andre; men
  den Kapital, som Foreningen, medens den bestod, havde samlet, blev
  ved dens Ophør stillet til Bestyrelsens Raadighed for at anvendes i
  dette Øiemed. Dette Hverv blev betroet Bille, Klein og mig.
  
  Efter 18. Nov. 1863 bestod der en dobbelt Folkerepræsentation. Den
  da indførte Forfatning angik Danmark og Slesvig i Forening og
  oprettede et Rigsraad som Fælles-Organ. Danmarks særlige
  Anliggender behandledes af den ved Grundloven 5. Juni 1849 indførte
  Rigsdag, saaledes som det var bestemt ved den under 29. Aug. 1855
  vedtagne Indskrænkning. Efter Slesvigs Tab maatte denne dobbelte
  Repræsentation bortfalde. Menigmandspartiet forlangte nu, at
  Junigrundloven uden al Indskrænkning skulde indtræde i sin gamle
  Plads; men Regjeringen hævdede, at Novemberforfatningen lige saa vel
  var en Grundlov, og kun kunde hæves paa grundlovmæssig Maade, d. e.
  med dens Samtykke. Det var imidlertid klart, at dette Samtykke ikke
  kunde opnaaes, med mindre der foretoges nogle Ændringer i den gamle
  Grundlov, navnlig med Hensyn til Landsthingets Sammensætning. Over to
  Aar hengik, inden Enighed tilveiebragtes; først 28. Juli 1866 kunde
  Kongen underskrive "Danmarks Riges gjennemsete Grundlov". Det var
  ikke hyggeligt, at det danske Folk ikke kunde enes om dette
  Spørgsmaal, hvis Afgjørelse var paatrængende nødvendig, og da man
  opfordrede mig til at bidrage mit til at fremme Afgjørelsen, vovede
  jeg ikke at afslaa det. Rigsdagsmanden for Kjøbenhavns 2. Valgkreds,
  C. Brix, var valgt ind i Rigsraadet. Hans Plads var altsaa ledig; den
  fik jeg. Jeg blev saaledes Medlem af Rigsdagen i dens 16. og 17.
  Samling (6. August 1864 og 2. Okt. 65). Jeg spillede ingen
  fremtrædende Rolle under Rigsdagens Forhandlinger, skjøndt jeg ikke
  holdt mig tilbage, hvor jeg mente at have et Ord at sige, saaledes i
  Skole- og Universitetsspørgsmaal. En meget betydelig Lov blev
  forelagt Rigsdagen i denne Samling, den almindelige borgerlige
  Straffelov (stadfæstet af Kongen 10. Februar 1866). Forslaget, der
  var udarbeidet af en særlig nedsat Kommission, var først blevet
  forelagt Landsthinget og havde dèr modtaget en saa omfattende og
  samvittighedsfuld Behandling, at Folkethinget viselig besluttede ikke
  at nedsætte noget nyt Udvalg, uagtet der ved den første Forhandling
  var fremkommet mangfoldige Ønsker om Ændringer, men at lade disse
  Ændringsforslag uden videre blive fremsatte til Lovens anden
  Behandling. Der arbeidedes derfor ufortrødent i Mellemtiden for at
  samle Meningsfæller og redigere Ændringsforslagene, og mit Navn
  findes under mange af disse. En eneste Bestemmelse tør jeg vel sige,
  at jeg har nogen Fortjeneste af. Det er § 208, hvorefter "Duel
  straffes med simpelt Fængsel". Lovforslaget havde ikke fundet Duel
  strafbar, naar den ikke medførte enten Død eller Legemsbeskadigelse.
  Jeg og Flere med mig (blandt Andre J. A. Hansen) kunde ikke finde os
  i, at denne barbariske og meningsløse Selvtægt skulde godkjendes af
  en civiliseret Stat.
  
  Efter Rigsraadets Ophør indtog Brix atter sin gamle Plads i
  Rigsdagen. Hans Tilbud om at lade mig beholde den afslog jeg
  naturligvis, og jeg søgte heller ikke nogen ny Plads, skjøndt
  Rigsdagsvirksomheden i mange Henseender havde tiltalt mig og jeg
  heller ikke fandt, at den hindrede mig i fuldt ud at varetage min
  Embedsgjerning. Efter den Tid har jeg ikke taget aktiv Del i det
  politiske Liv, med mindre man vil regne det dertil, at jeg efter
  Madvigs Død nogle Gange er optraadt som Stiller i Kjøbenhavns 3.
  Kreds. Først anbefalede jeg General Tvermoes overfor Overretssagfører
  A. Christensen, dernæst Raadmand Wassard imod Pastor Hostrup. Det var
  med en egen Følelse, at jeg bekæmpede min kjære Barndomsven, som
  Tiden og Forholdene havde fjernet fra mig, og som jeg i en Række af
  Aar havde set meget sjælden; nu stod jeg som hans politiske
  Modstander. Da jeg et Par Aar senere kom ud til ham for at lykønske
  ham til hans 70 Aars Fødselsdag, blev jeg modtaget med en vis
  Forundring; dog varede det ikke længe, inden denne gav Plads for det
  kjærlige Smil, som jeg kjendte fra vore Ungdomsdage.
  
  
  
  
  XIII.
  
  BIBELREVISION.
  
  
  Paa mine gamle Dage blev det mig givet at arbeide alvorligt paa
  Udførelsen af en Opgave, som i min tidlige Ungdom havde staaet for
  mig som et skjønt Fremtids-Perspektiv, men som jeg senere, efter at
  jeg var bleven Filolog, havde opgivet enhver Tanke om, Oversættelsen
  af det Nye Testamente. Det havde længe været anerkjendt, at den i
  1819 autoriserede Bibeloversættelse ingenlunde var tilfredsstillende.
  Sproget fandtes paa mange Steder knudret og udansk; man maatte uden
  at krænke den høitidelige Bibelstil kunne gjøre det naturligere og
  nærme det mere til det virkelig talte Sprog. Der var flere Steder,
  navnlig i det Nye Testamentes Breve, hvor Meningen eller Sammenhængen
  var vanskelig at forstaa, ligesom der ogsaa fandtes virkelige Feil i
  Oversættelsen. Allerstørst var maaske Trangen til en forbedret
  Oversættelse af det Gamle Testamentes poetiske og profetiske
  Skrifter. En Komité bestaaende af Professor theologiæ Hermansen, Dr.
  theol. Kalkar og Stiftsprovst Dr. C. Rothe arbeidede i en Række af
  Aar paa en ny Oversættelse af det Gamle Testamente. I 1871 blev denne
  autoriseret, og den indtager nu sin Plads i den gængse danske
  Bibeloversættelse. Derefter henvendte man Blikket paa det Nye
  Testamente. Jeg modtog en Forespørgsel, om jeg vilde være Medlem af
  den Kommission, man tænkte sig nedsat for at revidere Oversættelsen
  af dette, og jeg svarede med største Beredvillighed Ja; men der viste
  sig Vanskeligheder ved Sammensætningen af Kommissionen, og Sagen blev
  stillet i Bero. Først efter Biskop Martensens Død 4. Februar 1884
  blev den optaget paa ny. Det kirkelige Raad, der interesserede sig
  levende for dette Arbeide, tænkte sig Kommissionen sammensat af
  Stiftsprovst C. Rothe, Provst Skat Rørdam, de to theologiske
  Professorer P. Madsen og Styhr, og mig; men Rørdam, som nogle Aar
  tidligere gjerne havde deltaget i dette Arbeide, havde netop nu
  begyndt paa en selvstændig Oversættelse af det Nye Testamente
  ledsaget af Forklaring, og erklærede derfor efter nogen Betænkning,
  at han ikke kunde tiltræde en Revisions-Kommission. Skjøndt man nødig
  vilde undvære denne ansete og dygtige Mands Medvirken, mente man dog,
  at Arbeidet vel kunde udføres ved de fire andre Medlemmer, og under
  2. Mai 1885 erhvervede Kultusminister Scavenius kongelig Resolution
  for at overdrage dem under Tilsyn af Sjællands Biskop at revidere den
  autoriserede Oversættelse af det Nye Testamente i Overensstemmelse
  med de af det kirkelige Raad fastsatte Regler, nemlig at der skulde
  tages et saadant Hensyn til den ældre Gjengivelse af Guds Ord paa
  Modersmaalet, at Menigheden ikke kom til at føle sig fremmed for den
  nye Udgave, at Rettelser kun foretoges, hvor der fandtes virkelige
  Feil, men ikke hvor Fortolkningen endnu var tvivlsom, og at textus
  receptus (1633) skulde lægges til Grund for Arbeidet, og nye kritiske
  Udgaver kun benyttes, hvor de indeholdt utvivlsomme Forbedringer i
  Læsemaaden. I en senere Skrivelse tilføiede Ministeren endnu, at man
  "særlig burde have Opmærksomheden henvendt paa saa vidt muligt at
  frie Oversættelsen for fremmede tyske og halvtyske Ord og Vendinger,
  der i kun altfor høi Grad mispryde den nu autoriserede Text."
  
  I flere Aar arbeidede Kommissionen trolig. En Eftermiddag og Aften i
  hver Uge holdtes der et Fællesmøde; mere Tid kunde vi ikke afse til
  saadanne, da vi alle hver for sig havde vor Embedsgjerning at
  besørge, Noget som ogsaa af og til kunde medføre længere Afbrydelser
  i Arbeidet. Det skred derfor langsomt frem. De opstillede Principer
  havde vi i deres Helhed godkjendt, men Anvendelsen i det Enkelte gav
  Anledning til megen Usikkerhed, og en saa talrig Komité havde
  vanskeligt ved at blive enig, skjønt det for det Meste ikke var
  Opfattelsen af Meningen, men kun det sproglige og stilistiske Udtryk,
  hvorom Uenigheden dreiede sig. Tilsidst mistvivlede Kommissionen om
  at kunne tilendebringe Arbeidet i rimelig Tid. Ligegyldighed eller
  Forsømmelighed kunde paa ingen Maade bebreides Kommissionen, og dog
  vare de Stykker, den havde faaet færdig reviderede, kun Matthæus'
  Evangelium, Galaterbrevet, Pastoralbrevene, og Johannes' Aabenbaring.
  Da nu ogsaa Professor Styhr, der var kaldet til Biskop i
  Laaland-Falsters Stift, maatte forlade Hovedstaden, besluttede
  Kommissionen efter 3½ Aars Arbeide, November 1888, at bede
  Ministeriet om at fritage den for det den overdragne Hverv.
  
  Efter at forskjellige Forsøg paa at rekonstruere Komiteen vare
  strandede, og man endelig var kommen til den Erkjendelse, at det var
  heldigst kun at være to eller høist tre om Arbeidet, foreslog Biskop
  Fog, at Professor theologiæ F. Buhl og jeg skulde overtage det, og
  Prof. Buhl erklærede sig villig dertil, hvis Slotspræst, Licent. A.
  Poulsen kunde blive ansat som hans Medhjælper, da hans Tid ellers
  ikke vilde tillade ham det. Da imidlertid Prof. Buhl umiddelbart
  herefter fik Tilbud om et Professorat i gammeltestamentlig Theologi i
  Leipzig, og dette Tilbud, hvor betænkeligt det end i mange Henseender
  forekom ham, dog ikke syntes uden videre at kunne afslaaes, fandt
  Ministeren, at der ikke længere kunde være Tale om ham; han burde
  erstattes af Professor Schat Petersen, hvis særlige Fag i Fakultetet
  jo ogsaa var det Nye Testamentes Exegese; men Petersen frabad sig
  det, og Buhl modtog Kaldelsen til Leipzig. Da det kirkelige Raad nu
  paa ny overveiede Sagen, mente det at burde fastholde det sidst
  stillede Forslag, men Prof. Petersen vægrede sig paa ny. Endelig
  traf Kultusminister Goos 8. Januar 1892 den Afgjørelse, at
  Revisionsarbeidet skulde overdrages Licentiat Poulsen og mig under
  Tilsyn af Sjællands Biskop, Fog. Det skulde tilendebringes i 3 Aar,
  og i den Anledning blev der tillagt Slotspræst Poulsen et Honorar af
  1200 Kr. aarlig, for at han kunde anvende al den Tid, som hans
  Embedsvirksomhed levnede ham, til Bedste for dette Arbeide.
  
  Det var vort Ønske at træde i den forrige Kommissions Fodspor, og vi
  optog saa godt som uden Forandring de Stykker, der allerede vare
  udarbeidede af denne. Biskop Fogs Tilsyn og Medvirkning gav os ikke
  fuldt det Udbytte, vi havde ønsket. Han havde ubetinget Tillid til
  os. Efter at vi havde drøftet Principerne i sin Almindelighed og
  prøvet dem paa et Par enkelte Tilfælde, bad han os at fremme Arbeidet
  uforstyrret og kun forelægge ham et eller andet Stykke, naar vi havde
  gjort det færdigt. Efter et halvt Aars Arbeide fremlagde vi da
  Oversættelsen af 1. og 2. Korinthierbrev. I det første Øieblik fandt
  han, at vore Ændringer og Rettelser havde strakt sig videre end
  tilbørligt, men ved nærmere Overveielse kom han til det Resultat, at
  Sagen ikke godt kunde gøres anderledes, og efter at vi havde optaget
  et Par enkelte Rettelser, som han foreslog, bad han os at fortsætte
  vort Arbeide og gjøre det Hele færdigt. Han vilde helst have det
  liggende trykt for sig, inden han underkastede det den sidste
  Gjennemarbejdelse. Men Tiden lod ikke vente paa sig. Aarenes Vægt
  gjorde sig gjældende, først næppe mærkelig, men efterhaanden stærkere
  og stærkere; han fandt det nødvendigt at søge sin Afsked, og han fik
  den fra den 8. Marts 1895. Imidlertid havde vi stadig arbeidet
  videre, og efter hans Ønske havde vi allerede i Februar 1894 erholdt
  Ministeriets Tilladelse til at begynde Trykningen og lade vort
  Arbeide udkomme som Prøve. Aaret efter kunde vi tilmelde Ministeriet,
  at Arbeidet var udført i den os foreskrevne Tid, og at Bogen var i
  Færd med at udkomme. Inden dette endnu var sket, gav Slotspræst
  Poulsen 11. Marts 1895 i Kjøbenhavns Convent en Meddelelse om og
  Redegjørelse for den af os foretagne Revision, og Biskop Fog, der
  stadig havde faaet Arkene tilsendte, efter som de bleve trykte, og
  som nu havde det Hele liggende for sig, tilskrev os 1. April 1895
  saaledes:
  
                                          Bispegaarden 1. April 1895.
  
    _Min kjære Professor Dr. L. Ussing og Slotspræst Lic. Poulsen!_
  
    Rundtom har jeg læst forskjellige Stykker af Deres Oversættelse
    af det Nye Testamente, og glædet mig derover af Hjertet. Jeg har
    vistnok kun læst Brudstykker, men hver Gang en fortrolig Ven er
    kommen til mig her, hvor jeg ligger for Anker, har jeg bedt ham
    læse et Capitel for mig nu her nu der, imedens jeg selv fulgte
    med i den gamle Oversættelse, og jeg har glædet mig over,
    hvormeget Eders staaer over den i Form og Tone som i Correcthed.
    Modtager min oprigtige og hjertelige Lykønskning og Taksigelse
    for Arbejdet. Siden jeg har faaet den af mig søgte Afsked, har
    jeg ikke følt Savnet af det mig saa dyrebare Embede saa alvorligt
    og dybt som nu ved Tanken om, at jeg ikke længer har nogen Magt
    og Indflydelse til at skaffe Deres Arbejde den Autorisation,
    hvorved den kan blive vor Kirkes og vort Folks rette Ejendom. Men
    Arbejdet selv er saa betydeligt og i det Hele saa vellykket, at
    det ikke kan tabe sin Betydning, men selv vil gjøre sin
    Indflydelse gjældende, hvilken Gang denne Sag end fremdeles vil
    tage. Derfor beder jeg Dem endnu engang modtage min hjertelige
    Lykønskning og Tak. Tiderne vexle og skifte og med dem Tidernes
    Mænd, men Herren bliver den samme. Og vi skulle jo ikke tjene
    Tiderne, men Herren. Arbejdet i Herren kan ikke være forgjæves,
    og der er en Velsignelse i at vide, at man har arbejdet for det
    ubevægelige Rige.
  
    I sandt Venskab og Hengivenhed som i Paaskjønnelse af Eders
    dygtige, betydningsfulde Arbejde
  
                                      _B. J. Fog._
  
  Elleve Maaneder senere, den 23. Febr. 1896, døde vor høitærede og
  høitelskede Ven.
  
  Saasnart vor reviderede Oversættelse var udkommet, blev den anmeldt i
  alle kirkelige og theologiske Organer og i de Blade, der overhovedet
  havde nogen Interesse for kirkelige Spørgsmaal, og den blev
  gjennemgaaende fordelagtig bedømt, selv af dem, der hørte til den
  Grundtvigske Retning, og som vel i Grunden foretrak Rørdams
  Oversættelse. Den ene Kritiker foreslog en, den anden en anden
  Rettelse, men paa en eneste Undtagelse nær hilsede de alle Revisionen
  som en glædelig Fremtoning. Om en Autorisation kunde der imidlertid
  endnu ikke være Tale. Vi henvendte os til Kultusminister Bardenfleth
  med det Ønske, at han, siden Biskop Fog var død, vilde formaa Biskop
  Rørdam eller, hvis denne ikke vilde paatage sig det, en anden anset
  Theolog til i Forening med os at foretage den Efterrevision, som
  havde været forudsat, og som vi selv fandt nødvendig; thi der var
  Steder i vor Oversættelse, vi kun foreløbig havde afgjort, idet vi
  ventede en yderligere Drøftelse; vi kunde ikke betragte den udgivne
  Prøve som vort sidste Ord. Ministeren, for hvem jeg personlig
  udviklede Sagen, fandt dog, at det var for tidligt at tage nogen
  saadan Bestemmelse; han syntes, at Bogen ikke havde foreligget for
  Offentligheden længe nok; der kunde jo endnu komme mange Kritiker
  frem. Der kom imidlertid ingen. Efterat der nu atter var gaaet en rum
  Tid, og jeg efter min Samtale med Ministeren ikke tænkte mig, at han
  vilde foretage noget Skridt i den angivne Retning, foreslog jeg min
  Medarbeider, at vi selv, med tilbørligt Hensyn til de offentlig eller
  privat gjorte Bemærkninger, skulde foretage en Efterrevision og
  udgive Bogen paa ny i mindre Format og til en billigere Pris,
  saaledes som flere af Kritikerne havde ønsket. Bibelselskabet og det
  kgl. Vaisenhus, der havde ladet Oversættelsen trykke, gik ogsaa
  beredvillig ind paa at trykke og udgive denne nye Udgave. Et halvt
  Aars Tid senere, da Arbeidet allerede var næsten fuldendt,
  overraskedes vi ved at høre, at Ministeren, efter Nogles Mening
  foranlediget ved en unøiagtig Notits i "Kristeligt Dagblad", havde
  sendt vor Revision til det theologiske Fakultet med Forespørgsel, om
  det vilde anbefale den til Autorisation for den danske Folkekirke.
  Dette var os alt andet end behageligt; vi havde jo selv erklæret, at
  vi ikke ansaa den for egnet dertil i sin daværende Skikkelse. Vi bad
  derfor Fakultetet om at opsætte sin Udtalelse nogle faa Uger, indtil
  vor nye Udgave kunde foreligge: et Skridt som Ministeren tog os meget
  unaadigt op, medens han dog tilstod Fakultetet den ønskede Frist.
  Efter langvarige, ved Examiner og Ferier afbrudte Forhandlinger
  enedes Fakultetet om at foreslaa Ministeren, at to af dets Medlemmer,
  Professorerne Schat Petersen og Jacobsen, skulde foretage den
  endelige Revision af vort Arbeide, og dette Forslag antoges.
  
  De tre Aar, hvori jeg arbeidede paa Bibelrevisionen, vare lykkelige
  Aar. Hver Time jeg kunde afse fra min Universitetsvirksomhed,
  anvendtes til Bibelstudier. Det kunde behøves, thi det var et nyt og
  fremmed Omraade, hvorpaa jeg bevægede mig. Det var mig en sand Glæde
  at arbeide sammen med Licentiat Poulsen, for hvis theologiske Indsigt
  jeg villig bøiede mig, ligesom han ogsaa gjerne hørte paa de
  sproglige Bemærkninger, Filologen kunde gjøre. Vi samstemmede i
  Reglen ganske baade med Hensyn til Sprogtonen og med Hensyn til
  Forstaaelsen af Skriftens Ord, og hvor dette ikke var Tilfældet,
  lykkedes det saa godt som altid under Udvexlingen af vore Tanker at
  komme til Enighed.
  
  En eneste Gang fandt jeg mig foranlediget til offentlig at deltage i
  Drøftelsen af et theologisk Spørgsmaal. Paulus' 1ste Brev til
  Korinthierne Kap. 7 v. 20 f. lyder i den autoriserede danske
  Oversættelse saaledes: "Hver blive i den Stand, som han er kaldet
  udi. Er du kaldet som Træl, det bekymre dig ikke; men kan du blive
  fri, da vælg hellere dette." Saaledes gjengav Luther Stedet; ligesaa
  Calvin, Erasmus og alle deres Samtidige. Dette var overhovedet den
  gængse Oversættelse i hele den protestantiske Christenhed indtil
  Midten af det forrige Aarhundrede, da Professor Baur i Tübingen i
  Tilslutning til Johannes Chrysostomos (c. 400 Aar efter Chr. F.)
  gjorde en modsat Opfattelse gjældende. Paulus skulde have sagt: "Selv
  om du kan blive fri, saa bliv hellere ved at være Slave." Denne
  Oversættelse har siden faaet mange Tilhængere trods de grundige
  Gjendrivelser, der fremkom fra dem, der stod paa Reformatorernes
  Standpunkt; selv Biskop Rørdam oversatte Stedet paa samme Maade som
  Baur. Her til Lands havde allerede Professor C. E. Scharling gjort
  opmærksom paa den nye Fortolkning og anbefalet den (i Videnskabernes
  Selskabs Oversigt 1856 S. 218 ff.), men han var bleven imødegaaet af
  H. N. Clausen i en fortrinlig Afhandling i Ugeskrift for den
  evangeliske Kirke i Danmark 1857 S. 233 ff. Striden havde været
  bitter nok; thi det exegetiske Spørgsmaal blev, underligt nok, gjort
  til et politisk. Man sammenblandede de to grundforskjellige Ting,
  Forholdet imellem Herrer og Slaver i Oldtiden, og Forskjellen imellem
  de forskjellige Stænder eller Samfundsklasser i Nutiden. Man var
  bange for at, hvis Paulus havde sagt, at Frihed var bedre end
  Trældom, skulde deri ligge en Billigelse af de ringere Stilledes
  Fordringer paa borgerlig Lighed med de bedre Stillede. Paulus skulde
  tværtimod have misbilliget en saadan Stræben; han havde jo
  udtrykkelig sagt, at Enhver skulde blive i den Stand, hvori han var.
  Jeg husker endnu, at jeg som ung Professor havde en heftig Ordstrid
  med en lidt ældre theologisk Professor, et ivrigt Medlem af
  Augustforeningen, der paastod, at det var af politiske Grunde, at
  Clausen forsvarede den hidtil gængse Opfattelse. Oh! at Paulus ogsaa
  skulde benyttes i den politiske Agitations Tjeneste! Ja visselig
  prædiker han ikke Oprør; det falder ham ikke ind at kæmpe imod det
  Uovervindelige. Slaveriet kan han ikke omstyrte; men han trøster den
  Slave, som er nødt til at blive i Trællestanden, med at han i Guds
  Øine er lige saa god som den Frie, idet han dog med det Samme værger
  sig imod den forargelige Paradox, at Slaven ikke skulde ønske
  Friheden, og ikke modtage den, hvis den blev ham budt; Trældommen var
  jo ikke blot et materielt, men ogsaa et moralsk Onde. -- Efter 40
  Aars Forløb blev nu det samme Spørgsmaal atter brændende for mig, dog
  heldigvis uden Indblanding af Politik. Jeg skrev da i det af Biskop
  Styhr udgivne "Theologisk Tidsskrift for den danske Folkekirke" 11.
  B. 3. H. en lille Afhandling, hvori jeg ikke blot gjorde gjældende,
  at det var umuligt, at Paulus under Datidens Samfundsforhold og dens
  Opfattelse af disse Forhold kunde give Trællestanden en, om end nok
  saa betinget, Anbefaling; Sligt kunde først komme frem i Tider, da
  man havde skruet sig op til at betragte den strengeste Askese som den
  høieste Dyd og Martyrdøden som den høieste Lykke; men jeg hævdede
  ogsaa, at den græske Text slet ikke lod sig oversætte paa den angivne
  Maade. Hverken Luther eller Baur har givet en egentlig Oversættelse
  af Paulus' Ord; de omskrive dem hver paa sin Maade i Overensstemmelse
  med den Mening, de fandt i Stedet; men de lade sig oversætte ganske
  ordret: "Er Du kaldet til Træl, det bekymre Dig ikke; _men hvis Du
  ogsaa_ (d. e. lige saa godt) _kan blive fri, saa gjør helst Brug
  deraf_" (nemlig af den angivne Mulighed, af Tilbudet om at blive
  fri). Oversættes Stedet saaledes, og det er den korrekte
  Oversættelse, er der ikke nogen Tvivl om Meningen. Naar Poulsen og
  jeg alligevel ikke have optaget dette i vor Revision, men have
  beholdt den autoriserede Oversættelses Ord, da kommer det af, at vi i
  Henhold til vor Instrux ikke vilde indføre Noget, der kunde forekomme
  Menigheden fremmed, ja maaske hos En eller anden kunde vække en
  Mistanke, som om vi selv ikke havde været i fuld Overensstemmelse med
  den gængse Opfattelse. Det Vigtigste var jo dog, at den rette Mening
  blev fastholdt.
  
  Min Afhandling blev imødegaaet af Biskop Rørdam i samme Tidsskrift,
  11. Bd. S. 519 ff., og i det følgende Bind paafulgte endnu et kort
  Replikskifte mellem os. Det gik naturligvis her, som det pleier at
  gaa, at Enhver beholdt sin Mening. Jeg kunde derfor ikke undlade at
  gjøre endnu et Forsøg paa at stille Sagen i sit rette Lys ved at vise
  den i Sammenhæng med hele den Paulinske Tids Kultur og Tankesæt, da
  jeg i Oktober 1899 blev opfordret til for en Kreds af Præster at
  holde et Par Forelæsninger om "den græsk-romerske Verdens Aandsliv i
  det 1ste Aarhundrede af vor Tidsregning." Forelæsningerne ere trykte
  i "Dansk Tidsskrift" 1900, Mai-Juni.
  
  
  
  
  XIV.
  
  SLUTNING.
  
  
  Da jeg indgav min Ansøgning om Afsked i Efteraaret 1895, følte jeg
  mig fuldstændig rask og arbeidsdygtig, og allevegne fra hørte jeg, at
  der var ingen Grund for mig til at trække mig tilbage; men i November
  1895 blev jeg angrebet af en hæftig Underlivssygdom, og Døden syntes
  nær. Jeg kom dog atter paa Benene og kunde i det paafølgende Halvaar
  baade holde en lille Række Forelæsninger og sysle med et begyndt
  videnskabeligt Arbeide; men i Forsommeren 1896 kom Sygdommen
  igjen i en anden og ikke mindre betænkelig Form. Ogsaa dette Anfald
  blev dog overstaaet, og efterhaanden kom Kræfterne tilbage, saa
  at jeg, som jeg havde lovet, kunde holde archæologiske og
  kunsthistoriske Forelæsninger paa Universitetet. Da det ikke var
  Examensforelæsninger, var det kun et ringe Antal Studenter, der hørte
  dem, men desto større var Tallet af Udenforstaaende, baade Herrer og
  Damer, der havde Lyst til at følge den gamle Professor paa hans
  Vandringer mellem den klassiske Oldtids Monumenter. Efter særlig
  Opfordring holdt jeg et Par Gange Forelæsninger ved det Kursus,
  der i hvert Aars September Maaned pleiede at foranstaltes for
  Høiskolelærerne, den ene Gang over Pompeii, den anden over Athen;
  og i Oktober 1899 holdt jeg efter Indbydelse af den danske
  Præsteforening de ovenfor (S. 217) nævnte Forelæsninger om den
  græsk-romerske Verdens Aandsliv i det første Aarhundrede af vor
  Tidsregning.
  
  Strax efter min Entledigelse modtog jeg fra Carlsbergfondets
  Direktion, af hvilken jeg efter Madvigs Død (12. Dec. 1886) var
  bleven Medlem, følgende Skrivelse:
  
      _Carlsbergfondets Direktion,
          d. 25/10 1895._
  
        Højtærede og kjære Kollega!
  
    Vi have set, at Hs. Majt. Kongen efter Deres derom indgivne
    Ansøgning har bevilget Dem Afsked fra Deres Stilling som
    Professor ved Kjøbenhavns Universitet, fra 31. December d. A. at
    regne. Deres Beslutning at tage Deres Afsked staar, som alle
    vide, der have den Glæde at kjende Dem, ikke i ringeste Grad i
    Forbindelse med, at De har tabt Lysten til at fortsætte Deres i
    saa mange Aar drevne lærde og betydningsfulde Studier, og vi
    haabe, at den videnskabelige Verden i rum Tid endnu maa kunne
    nyde godt af Udbyttet af Deres fortsatte Arbejde. Men idet vi
    nære dette Haab, er det naturligt for os tillige at ønske, at De
    maa blive sat i Stand til helt og uden nogen Bekymring eller
    noget Savn at kunne bruge det Otium, De vil faa ved Deres
    Bortgang fra Universitetet. Vi tro, at vi i saa Henseende ere i
    fuld Overensstemmelse med alle, der kjende Deres videnskabelige
    Virksomhed, og i Kraft af den Ret, Carlsbergfondets Statuter
    giver Direktionen, bede vi Dem herved om af Fondet at modtage den
    Understøttelse, De behøver, f. Eks. til Rejser eller til
    Anskaffelse af videnskabelige Hjælpemidler -- vi tænke os 2000
    Kr. aarlig --, for at De som fri Videnskabsmand kan fremme og
    eventuelt afslutte de Arbejder over den klassiske Oldtids
    Kunsthistorie, som De i en lang Række Aar har syslet med, og som
    det vilde være meget beklageligt at se Dem afbryde. Vi skjønne
    ikke rettere, end at en Understøttelse i denne Form ikke i
    mindste Maade vil kollidere med Deres Stilling som Medlem af
    Direktionen.
  
     E. Holm.  S. M. Jørgensen.  Japetus Steenstrup.  Eug. Warming.
  
  Dette smigrende Tilbud turde jeg ikke afslaa, skjøndt jeg ikke var
  blind for, at det paalagde mig endnu større Forpligtelser, end jeg
  allerede havde paataget mig; thi der stilles jo meget større
  Fordringer til videnskabeligt Forfatterskab end til Forelæsninger,
  der ikke skulle udgives i Trykken. Men jeg havde dog ogsaa, i alt
  Fald for det Første, Noget, jeg maatte have sagt, et gammelt Løfte,
  jeg skulde indfrie.
  
  Jeg havde i lang Tid været overbevist om, at den berømte Forfatter
  over Oldtidens Bygningskunst, Vitruv, der har gjort Videnskaben saa
  stor Nytte, men ogsaa har gjort adskillig Skade, ikke, som han
  udgiver sig for, havde levet paa Keiser Augusts Tid. Jeg havde udtalt
  dette bestemt i mit Universitetsprogram 1876. Man havde forlangt, at
  jeg skulde bevise det; men jeg havde ikke havt Tid dertil. Nu da min
  Embedsvirksomhed ophørte, turde jeg ikke opsætte det længere. Jeg
  vilde paavise, hvorledes ikke blot Forfatterens barbariske Sprog, som
  man havde søgt at undskylde med, at han var en udannet Mand -- han
  roser sig rigtignok selv af sin Dannelse -- men ogsaa hans Omtale af
  Ting og Personer vidnede imod ham og henviste ham til en meget senere
  Tid. Men under Arbeidets Gang fremkom der desuden endnu et Bevis, som
  var aldeles afgjørende. Det var ikke undgaaet Fortolkerne, at en
  bestemt Del af Vitruvs Værk var oversat fra en græsk Forfatter
  Athenæos (Mathematicus kaldte man ham for at adskille ham fra den
  bekjendte Grammatiker af samme Navn); men deri var jo intet
  Paafaldende, da denne Forfatter antoges at have levet under
  Ptolemæerne i Alexandria. Nu havde imidlertid Professor Diels
  leilighedsvis udtalt, at dette ikke kunde være rigtigt; han maatte
  have levet i det 2. eller 3. Aarh. efter Chr. For Vitruvs Vedkommende
  uddrog man deraf den Slutning, at han ikke havde oversat Athenæos,
  men at begge Forfattere havde benyttet en og samme ældre Kilde[14].
  En fornyet Undersøgelse af Forholdet viste dog klart, navnlig ved de
  Udeladelser og Misforstaaelser, Vitruv havde gjort sig skyldig i, at
  det var selve Athenæos og ikke nogen Anden, han havde oversat,
  ligesom jeg paa samme Tid kunde tilføie nye og uimodsigelige Beviser
  for, at denne Athenæos havde levet i det 3. Aarh. efter Chr. Der
  kunde altsaa ikke længere være Tvivl om, at den saakaldte Vitruv med
  Urette havde tiltaget sig dette Navn, som en ikke ubekjendt Architekt
  paa Augusts Tid havde baaret. Han selv var slet ikke Architekt, og
  hvad han meddelte om græsk og romersk Bygningskunst, var ikke hans
  egne Erfaringer, men taget fra et Skrift af en ældre Forfatter,
  formodentlig Varro. I Oktober 1896 udkom mine "Betragtninger over
  Vitruvii de architectura libri X med særligt Hensyn til den Tid, paa
  hvilken dette Skrift kan være forfattet" i Videnskabernes Selskabs
  Skrifter 5. Række IV. Afhandlingen gjorde en vis Opsigt; thi at den
  samme Mening over 40 Aar tidligere var udtalt fra en anden Side og
  godtgjort ved techniske Beviser, det havde man glemt; nu kom den
  atter frem, støttet paa filologiske og historiske Beviser.
  Præsidenten for det engelske Architektselskab (Royal Institute of
  British Architects) Professor Aitchison blev opmærksom paa mit Skrift
  og indledte en Brevvexling med mig derom, som endte med, at han bad
  mig lade Afhandlingen oversætte paa Engelsk til Udgivelse i
  Institutets Tidsskrift. Jeg greb med Glæde denne Lejlighed til at
  omarbeide min Afhandling, der var bleven til i en Sygdoms og Svagheds
  Periode, hvoraf den bar kjendelige Spor. Naar Nogen i Fremtiden
  ønsker at gjøre sig bekjendt med mine Undersøgelser om Vitruv, beder
  jeg dem derfor at benytte den engelske Bearbeidelse, Observations on
  Vitruvii de architectura libri X, with special regard to the time at
  which this work was written, by J. L. Ussing 1898.
  
   [14] Det er Prof. Heiberg, hvem jeg skylder at være bleven
   opmærksom herpaa.
  
  I Forbindelse med mine Studier over Vitruv stod ogsaa Behandlingen af
  et andet Emne, der delte den lærde Verden i to Leire, Spørgsmaalet om
  det græske Theaters Indretning. Vitruv havde jo været betragtet som
  et ufeilbart Orakel, og hans Beskrivelse af Theaterbygningen var
  Udgangspunktet for den Forestilling, man dannede sig derom. Efter ham
  bestod Theatret foruden Tilskuerpladsen af det cirkelrunde Orchester,
  hvis bageste Del blev afskaaret til en særskilt Skueplads, Logeon,
  med sin faste Bagvæg, Skene. Orchestret var Chorets, Logeet
  Skuespillernes Plads, lidt ophøiet over Orchestret, i de romerske
  Theatre høist 5 Fod, i de græske 10-12 Fod. Dette sidste Maal maatte
  forbause Enhver, der gjorde sig nærmere Rede derfor; det Sammenspil
  og den umiddelbare Berørelse, der i de klassiske Dramer fra 5. Aarh.
  f. Chr. finder Sted imellem Choret og Skuespillerne, blev jo derved
  umuligt. Saa udgravede man i 1881 og følgende Aar det vel bevarede
  Theater ved Epidauros. Der laa Orchestrets Kreds ubeskaaren, og lige
  bagved den Bagvæggen med sin Søilegang, Proskenion, foran. Men der
  var intet Logeon; man maa have spillet paa Orchestra. Det Samme viste
  sig kort efter i Oropos og flere Steder; men for det Meste havde man
  ved senere Ombygning tilveiebragt et Logeon i den bageste Del af
  Orchestra. Vitruvs Beskrivelse gjaldt altsaa ikke det oprindelige
  græske Theater, men det senere; den tilhørte den Tid, da Choret enten
  helt var afskaffet eller dog ikke længere havde noget umiddelbart
  Sammenspil med Skuespillerne. Det var dette Resultat, som Dörpfeld
  var kommen til ved sin Undersøgelse af Theaterruiner i Grækenland, og
  som han fremstillede med overbevisende Klarhed i sit Værk "Das
  griechische Theater." Denne Bog udkom først i 1896, men Dörpfelds
  Anskuelse havde været kjendt i flere Aar, og da jeg i 1891 havde den
  Ære at aabne det nordiske Filologmøde i Kjøbenhavn, fremsatte jeg den
  under almindelig Tilslutning. Men det er jo ikke Alle, der læse
  Bibelen paa samme Maade; Vitruvs Beundrere kom til et andet Resultat.
  I Epidauros var Proskeniet eller Søilestillingen foran Bagvæggen 11
  Fod høi; efter Vitruv var Logeet 10-12 Fod høit. Det var to
  forskjellige Ting, der taltes om; men det brød man sig ikke om;
  Maalet passede, altsaa maatte det være det Samme. Skuespillerne
  maatte have ageret ovenpaa Søilegangen, skjøndt de dèr kun fik en
  smal Plads at bevæge sig paa og havde en 6 Alen dyb Afgrund foran
  sig; ja paa Grund af Pladsens Høide kunde de ikke engang sees
  fuldstændig fra de forreste Bænke i Theatret. Denne Anskuelse blev
  forfægtet med stor Iver af forskjellige Lærde, særlig af Prof. Bethe.
  I en Afhandling betitlet Scenica i Videnskabernes Selskabs Oversigt
  1897 havde jeg gjort Rede for Dörpfelds Anskuelse og dertil knyttet
  en filologisk Forklaring af de overleverede græske Benævnelser paa
  Theatrets Dele. Hertil føiede jeg i samme Tidsskrift 1899 en ny,
  væsentlig imod Bethe rettet Afhandling: "Afsluttende Bemærkninger om
  det græske Theater og Vitruvs Forhold dertil." Men jeg tog feil, da
  jeg troede, at jeg hermed kunde slutte denne Polemik. Endnu 1901 er
  O. Puchstein traadt i Skranken imod Dörpfeld med en anselig Bog: "Die
  griechische Bühne, eine architektonische Untersuchung." Jeg fandt mig
  da nødsaget til i en Anmeldelse i Tidsskrift for Filologi at vise, at
  de antagne architektoniske Beviser ikke existerede. Der kunde næppe
  findes noget bedre Forsvar for Dörpfelds Theori end dette mislykkede
  Forsøg paa at gjendrive den.
  
  Afhandlingerne om Vitruv og om Theatret tilhøre nok saa meget
  Filologien som Archæologien, og det Samme gjælder ogsaa om min
  Afhandling om Achilles' Skjold i Nordisk Tidsskrift for Filologi
  1900. Jeg havde saaledes ikke helt taget Afsked med det Studium, der
  lige fra Studenteraarene havde været min væsentligste Syssel; men nu
  skulde denne jo afløses af den Søster-Videnskab, jeg havde elsket i
  lige saa høi Grad, men ikke faaet tilstrækkelig Tid til at dyrke. Nu
  kom Tiden, men i det Mindste i een Henseende for sildig. Min
  Helbredstilstand tillod mig ikke mere at gjøre længere Reiser; jeg
  kunde ikke med egne Øine se og undersøge de Vidundere, der allevegne
  kom frem fra Jordens Skjød, men maatte nøies med at læse og høre
  derom og med at studere Afbildningerne. Der var dog ogsaa nok at
  gjøre selv indenfor denne Begrænsning, skjøndt jeg aldrig kunde
  glemme Jernstængerne. Hvilken Forskjel imellem Archæologien nu og for
  50 Aar siden! Dengang var Videnskaben endnu i sin Vorden; nu var den
  lille Bæk bleven til en stor Flod. Olympia, Pergamos, Delos, Athen,
  Epidauros, Delphi og mange andre Steder vare lige saa mange
  Guldminer, der kun ventede paa at udnyttes tilfulde. Og saa kom
  Naturvidenskaben til Hjælp, idet Fotografiens tro Speilbilleder søgte
  at bøde paa den manglende Autopsi. Endelig var selve den
  videnskabelige Behandling forandret. Hvor man dengang dilettantmæssig
  prøvede sig frem, følte man sig nu sikker; der havde dannet sig en
  Skole med faste Regler, Beskrivelserne affattedes efter en bestemt
  Methode og med en bestemt Terminologi; det umiddelbare Skjøn var
  afløst af Maal og System. Undertiden mærkede man vel mindre
  Kjærlighed til Kunsten end Videnskabens Tørhed. Skjønnere var det vel
  at glæde sig over Kunstværket end at analysere dets Enkeltheder og
  diskutere dets Stil; men hvem skulde ikke ære Videnskaben og bøie sig
  for den? Beklageligt kun, at den ikke sjældent tiltroede sig mere,
  end den kunde magte, og i ungdommeligt Overmod stillede sig Opgaver,
  som umulig kunde løses. Tidt saa man da paa et ganske upaalideligt
  Grundlag Hypothese stillet ovenpaa Hypothese, indtil der fremkom en
  imponerende Pragtbygning, som dog nærmere set viste sig at være et
  Fata Morgana. Man syntes at tro, at man kunde skrive Oldtidens
  Kunsthistorie med samme Fuldstændighed og Tilforladelighed som
  Nutidens. I mine Anmeldelser i Tidsskrift for Filologi ligesom i
  andre archæologiske Arbeider blev jeg derfor ofte nødt til at rette
  en temmelig skarp Kritik imod denne Retning.
  
  Dette er dog ikke Tilfældet med min Afhandling om "Midtgruppen paa
  Parthenonsfrisen" (Videnskabernes Selskabs Oversigt 1895). Den er
  ikke rettet imod en ny, men imod en gammel Vildfarelse. Det var
  allerede paavist af Andre, at den almindelige Antagelse, at det
  skulde være Overleveringen af Athenas Peplos, der var fremstillet,
  strider imod Figurernes Stilling og Bevægelser; men de fleste
  Archæologer havde ikke villet indrømme dette. Man kunde ikke løsrive
  sig fra den forud fattede Mening, saalænge man ikke havde nogen anden
  Forklaring at sætte i Stedet. Det var nu denne, jeg fremsatte. Det
  forestillede Emne er Forberedelsen til Gudernes Modtagelse. Det
  sammenfoldede Klæde, som man antog for Gudindens Peplos, er
  Purpurtæppet, der skal udbredes for Gjæsterne. Det udleveres
  tilligemed de Stole, hvorpaa de skulle tænkes at tage Plads. Saasnart
  min Afhandling var udkommet, modtog jeg et Brev fra E. Curtius, hvori
  han meddelte mig, at dette ogsaa var hans Opfattelse.
  
  I en senere Afhandling "Om den rette Forstaaelse af Bevægelser og
  Stillinger i antike Kunstværker" (Videnskabernes Selskabs Skrifter 5.
  Bind 1901) har jeg yderligere godtgjort dette ved nye, og som det
  forekommer mig, uomstødelige Beviser.
  
  I en lidt større Afhandling om "Phidias' Athenestatuer" (trykt i
  Vidensk. Selsk. Skrifter 1898) søgte jeg først at vise det ganske
  Ugrundede i den Mening, at den store Bronce-Athena paa Borgen i Athen
  ikke skulde være af Phidias, men af en vis Praxiteles -- den ældre
  kalder man ham, -- som aldrig har existeret; endnu vedbliver han at
  spøge i enkelte kunsthistoriske Skrifter, men længe vil dette dog
  næppe vare. Ogsaa fra Furtwänglers af Mange saa høit priste
  Opdagelse, at vi i to Athenestatuer i Dresden skulde have
  Gjengivelser af "den skjønneste af Phidias' Athenestatuer",
  Lemnierinden, maatte jeg tage tilbørlig Afstand; men hun vil sagtens
  længe vedblive at bære dette Navn, til liden Baade for vor
  Forestilling om Oldtidens mægtigste Kunstneraand. Endelig søgte jeg
  at vise, at Phidias' Kliduchos eller Nøglebærerske maatte antages at
  være gjentaget i en i det Pergamenske Bibliothek funden Athenestatue,
  hvis Armbevægelse ikke kunde forklares, som om hun havde baaret et
  Spyd; det maatte være et Redskab af anden Art, formodentlig en
  Tempelnøgle, som man brugte dem i det gamle Hellas.
  
  Pergamos havde fra det Øieblik, da jeg i Berlinermuseet saa det
  første Stykke, der var hjembragt derfra, aldrig været ude af min
  Tanke. Efter mit Besøg paa Stedet, i Foraaret 1882, gav jeg en lille
  Skildring af Stadens Historie og Monumenter i min Bog "Fra Hellas og
  Lilleasien." Siden den Tid havde Udgravningen gjort store Fremskridt,
  og der forelaa nu et saa rigt Materiale, at jeg ikke kunde
  tilbageholde Lysten til at give en udførligere og fuldstændigere
  Skildring. Den 25. Oktober 1897 var det 50 Aar, siden jeg blev ansat
  ved Universitetet. Min Universitetsvirksomhed og særlig mine
  Forelæsninger havde været mit Livs Glæde og den nærende Kilde for
  alle mine Studier. Nu da jeg ønskede at fremlægge en Frugt af disse,
  som jeg selv tillagde en vis Betydning, kunde jeg ikke undlade at
  tænke paa min Alma mater. Jeg udbad mig derfor Konsistoriums
  Tilladelse til at maatte dedicere min "Pergamos" til Universitetet "i
  taknemmelig Erindring om 50 Aars Forelæsningsvirksomhed." Da Conze
  havde læst Bogen, bad han mig om at oversætte den paa Tysk, og jeg
  greb gjerne Leiligheden til at rette de Feil og Unøiagtigheder, jeg
  var bleven opmærksom paa, og tilføie et og andet Nyt. Det
  archæologiske Instituts Forlægger, Spemann, udgav Bogen og udstyrede
  den med en sjælden Elegance (1899). Det var kun et ringe Udtryk for
  min Taknemmelighed, naar jeg dedicerede den til den Mand, hvem vi
  frem for andre skylde Opdagelsen af det gamle Pergamos, og som ogsaa
  i saa høi Grad havde støttet mine Studier derover.
  
  Den 29. Nov. 1901 holdt jeg i Videnskabernes Selskab et Foredrag "om
  den rette Forstaaelse af Bevægelser og Stillinger i nogle antike
  Kunstværker" (trykt i Selskabets Skrifter 6. Række, 5. Bind). Det
  var nu 50 Aar, siden jeg var bleven udnævnt til Medlem af
  Selskabet. Selskabets Præsident, Julius Thomsen, der ved Sygdom var
  forhindret fra personlig at møde, tilsendte mig i den Anledning en
  Lykønskningsskrivelse, som blev oplæst i Selskabet.
  
                 *       *       *
  
  Den sidste Del af mit Liv har for en stor Del været optaget af
  Planer, hvis Udførelse skulde overlades Andre.
  
  De store Udgravninger, som i det sidste halve Hundredaar ere udførte
  i Oldtidens Kulturlande, havde jo fremdraget en saadan Rigdom af
  Monumenter, at den klassiske Oldtids Historie maatte fremtræde ikke
  blot mere levende og fyldig, men ogsaa paa mange Maader maatte vise
  sig i et helt nyt Lys. Herved maatte Archæologien komme til at spille
  en Hovedrolle; det syntes at maatte være den, der skulde lægge
  Grundstenen for den nye Bygning, som Videnskaben var i Færd med at
  opføre. Intet Under derfor, at Alle, der elskede Oldtiden og ventede
  paa at se den fremtræde i sin sande Skikkelse, vare ivrige for at
  deltage i det store Oprydningsarbeide. Det Exempel, som Tyskland
  havde givet, blev efterfulgt af de andre store Nationer. Frankrig,
  England, Nordamerika, Rusland og Italien anvendte betydelige Summer
  derpaa. Men skulde ikke ogsaa de smaa Stater, hvis Interesse og Iver
  ikke var mindre end de andres, skulde ikke ogsaa de kunne yde deres
  Skjærv til dette almindelige Arbeide i Kulturens Tjeneste? Og var
  ikke Danmark særlig kaldet dertil, dette Land, som ikke blot ved sine
  Undersøgelser paa den nordiske og forhistoriske Archæologis Omraade
  indtager en Førerstilling i denne Videnskab, men ogsaa indenfor den
  klassiske Archæologi baade ved videnskabelige Arbeider og ved sine
  rige Museer har erhvervet sig Krav paa at tælles med i Kredsen? En
  Del Filologer og Archæologer med Professor J. L. Heiberg i Spidsen
  henvendte sig til Carlsbergfondets Direktion med det Spørgsmaal, om
  denne Stiftelse, der nylig havde hævdet Fædrelandets Ære ved
  Premierlieutenant Amdrups Opdagelser paa Grønlands Østkyst, ikke
  ogsaa kunde være villig til at bekoste en Udgravning paa et eller
  andet Sted i den klassiske Kulturs Lande. Hvis Pengemidlerne kunde
  skaffes, vilde det ikke mangle paa Kræfter til Udførelsen af et
  saadant Foretagende, idet Doktorerne C. Blinkenberg og K. F. Kinch
  ved deres grundige Sagkundskab og deres praktiske Erfaring borgede
  for en tilfredsstillende Udførelse deraf. Direktionen modtog
  Forslaget med Velvillie og overdrog Professor Heiberg og mig at
  fremsætte nærmere Forslag desangaaende.
  
  Vor første Tanke faldt paa Kyrene, der hidtil kun er ganske
  ufuldstændig og sporadisk undersøgt. Carlsbergfondet ansøgte den
  ottomaniske Regjering om Tilladelse til at foretage en videnskabelig
  Undersøgelse og Udgravning der, og vi kunde ikke tænke os nogen
  Grund, hvorfor denne Ansøgning ikke skulde bevilges. Dr. Kinch reiste
  derhen for at foretage en foreløbig Undersøgelse af Stedet, men han
  kom ikke længere end til Havnestaden Bengazi. Pasjaen i Kyrene vilde
  ikke tillade ham at reise ind i Landet, før han havde faaet Sultanens
  Ordre. Efter Sigende kunde denne ventes hver Dag, men den udeblev
  stadig, og først da han i Konstantinopel selv søgte at faa at vide,
  hvorfor det ikke var muligt at faa noget Svar, erfarede han, at der
  intet vilde gives: under de nærværende Forhold vilde den ottomaniske
  Regjering ikke tillade nogen Fremmed at opholde sig der.
  
  Det gjaldt nu om at finde et andet Sted i de græske eller tyrkiske
  Lande, hvor en Udgravning kunde forsøges med grundet Haab om lønnende
  Udbytte. Efter omhyggelig Afveining af de forskjellige Muligheder,
  der frembød sig, valgte vi Lindos paa Øen Rhodos, en By, som i det 7.
  og 6. Aarh. f. Chr. var Øens vigtigste Stad og selv, efter at den nye
  Hovedstad var anlagt 408, vedblev at have Betydning som særskilt
  Kommune. Beliggende paa Øens Østkyst, som Grækenlands yderste
  Forpost imod S.O., har den spillet en Hovedrolle i de gamle
  Handelsforbindelser med Orienten; vi læse bl. A., at den ægyptiske
  Konge Amasis sendte kostbare Gaver til Athenetemplet i Lindos.
  Borgen, der laa paa en isoleret Klippe lige ved Kysten, blev i
  Middelalderen paa ny befæstet af Johanniterridderne, og efter at
  Tyrkerne havde erobret den, ogsaa af disse bevaret som Fæstning,
  indtil den c. 1840 blev opgivet. Siden den Tid ligger den ganske øde.
  Den nøgne Klippe er oversaaet med Stenblokke, der have været
  benyttede i Oldtiden, og som ved de indhuggede Indskrifter fortælle
  os deres tidligere Historie. Imellem dem vise sig ogsaa Grundmurene
  af to antike Bygninger, formodentlig Templer. Her var altsaa en rig
  Mark for Undersøgelse, hvortil endnu kom, at der ogsaa i den lavere
  By udenfor Borgen saas et lille Theater og andre Minder om Benyttelse
  i Oldtiden, ligesom ogsaa Gravene for Størstedelen vare urørte.
  Carlsbergfondets Direktion billigede vort Valg og stillede 60,000 Kr.
  til vor Raadighed. Her gjorde den tyrkiske Regjering heller ingen
  Vanskeligheder, og en keiserlig Irade, som tillod Udgravningen, blev
  udstedt i Februar 1902.
  
  I Begyndelsen af April afreiste Blinkenberg og Kinch til Stedet for
  foreløbig at orientere sig, foretage enkelte Forsøgsgravninger og
  overhovedet forberede Alt saaledes, at Arbeidet kunde begynde, naar
  Sommerens Hede var forbi. Forholdene paa Stedet syntes særdeles
  heldige, og man lovede sig en heldig Kampagne; men pludselig viste
  der sig nye Vanskeligheder, som truede med at faa hele Planen til at
  strande. Hvad enten det hidrørte fra Fordomme hos nogle af Stedets
  Beboere, der vare bange for, at de Fremmede skulde bortføre deres
  Skatte, eller af en hvilkensomhelst anden Grund, trods den keiserlige
  Tilladelse vilde den tyrkiske Tilsynshavende, der skulde vaage over
  Udførelsen af Arbeidet, ikke tillade dem at grave paa Borgen. Udenfor
  denne maatte de grave saa meget de vilde, men ikke paa det Sted, som
  det netop væsentlig gjaldt om at faa undersøgt. Forbudet støttede sig
  paa en almindelig Bestemmelse for alle Udgravninger, ifølge hvilken
  der ikke maatte graves i Fæstninger, og man vilde ikke høre noget om,
  at Lindos allerede for 60 Aar siden havde ophørt at være en Fæstning.
  Der krævedes altsaa en ny keiserlig Tilladelse. De militære
  Autoriteter vare ingenlunde villige til at anbefale en saadan, og
  først efter vedholdende Anstrengelser og lang og pinlig Venten
  lykkedes det i Slutningen af August at erholde den nye keiserlige
  Ordre, hvorved ogsaa denne Hindring blev ryddet af Veien. Nu synes
  endelig Alt at være i Orden. Expeditionen, bestaaende af de to
  Archæologer med Bistand af en Architekt og en Ingeniør, er i Færd med
  at afgaa, og Arbeidet kan begynde i Oktober. Gid det maa bringe
  Videnskaben Frugt og lønne al den Iver og Udholdenhed, hvormed der er
  kæmpet for Iværksættelsen af denne smukke Plan!
  
      14. September 1902.
  
  
  
  
  EFTERSKRIFT.
  
  
  Fader døde den 28. Oktober 1905. Hans Optegnelser ere afsluttede tre
  Aar forinden; kun har han tilføjet nogle Linier om Moders Bortgang
  (S. 102). Hans Arbeide i disse sidste Aar var fremfor alt helliget de
  danske Udgravninger paa Rhodos, hvormed Tilsynet herhjemmefra for en
  stor Del var lagt i hans Haand, og han stod til det sidste i levende
  Forbindelse med de Videnskabsmænd, der arbeidede dernede. I
  Videnskabernes Selskab gav han Meddelelser herom, og Mange ville
  endnu mindes, hvorledes han i Geografisk Selskab den 2. Febr. 1904
  holdt en stor Forsamlings Opmærksomhed fangen ved et halvanden Times
  Foredrag om Udgravningerne og deres Resultater. I Efteraaret 1904
  holdt han sidste Gang archæologiske Forelæsninger paa Universitetet,
  da han gjorde Tilhørerne bekjendt med Udbyttet af de seneste Aars
  Udgravninger i Delphis Grusdynger, som han selv havde besøgt og
  skildret henved 60 Aar tidligere. I November maatte han afslutte
  Forelæsningen, og de smertefulde Sygdomsanfald bleve nu hyppigere;
  han følte i stigende Grad Savnet af sin gamle Arbeidskraft og længtes
  efter Døden. Han underkastede sig i Marts 1905 en Operation, som han
  ikke ventede at skulle reise sig efter. Dog overstod han den, og
  endnu et halvt Aar kunde han trods legemlige Lidelser glæde sig ved
  Samværet med sin Familie og med Venner, gamle og unge, ligesom han
  vedblev at omfatte sin Videnskabs Fremskridt med levende Interesse og
  at arbeide med sin Pen indtil det sidste, to Ugers Sygeleie.
  
  
  
  
                        GYLDENDALSKE BOGHANDEL
                            NORDISK FORLAG
  
  WALD. BAUDITZ: Livserindringer, Kr. 4,00 ~ VILH. BERGSØE: De
  forbistrede Drenge, Portraiter og Interieurer, Kr. 4,50, Krigen og
  Koleraen, Kr. 3,25, Studenterleben og Studieliv, Kr. 4,00, Eventyr i
  Udlandet. Kr. 4,00, Mellem Palmer og Pinier, Kr. 3,50 ~ CHARLOTTE
  BOURNONVILLE: Erindringer fra Hjemmet og fra Scenen, Kr. 6,50, AUGUST
  BOURNONVILLE: Spredte Minder i Anledning af Hundredaarsdagen, Kr.
  3,50 ~ CHR. BRUUN: Biblioteks Erindringer, Kr. 2,00 ~ ERIK BØGH:
  Erindringer fra mine unge Dage, Kr. 5,00, Min første Forfattertid,
  Kr. 4,50 ~ H. F. EWALD og THEODOR EWALD: En Slægts Historie gennem et
  Aarhundrede, I-II à Kr. 4,50 ~ CLARA RAPHAEL: Tolv Breve. Udg. af _J.
  L. Heiberg_. Kr. 1,50 ~ JOHS. FIBIGER: Mit Liv og Levned, Kr. 5,00 ~
  MARGRETE FIBIGER: Clara Raphael (Mathilde Fibiger) Et Livsbillede,
  Kr. 3,75, Et Kvindeliv (Ilia Fibiger), Kr. 1,75 ~ JOHANNE LOUISE
  HEIBERG: Et Liv genoplevet i Erindringen, Folkeudgave, Kr. 10,00
  ~ C. F. HOLTEN: Erindringer, 2. Oplag, Kr. 4,50 ~ LIVS- OG
  KRIGSERINDRINGER. Af en gammel Feltpræst, Kr. 4,00 ~ W. SCHORN: Da
  Voldene stod, Erindringer, Kr. 4,50. Fra gamle Skuffer, Kr. 3,50. ~
  J. W. SØDRING, f. ROSENKILDE: Erindringer I, Kr. 5,00, do. II, Kr.
  3,50 ~ OTTO ZINK: Joachim Ludvig Phister, Et Theaterliv, Kr. 3,75.
  Fra mit Studenter- og Theater-Liv. Kr. 5,75.
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  