text: Afskriverens bemærkninger:
  
        I denne e-bog er kursiv gengivet med _understregning_,
        fed tekst med #firkanter# og s p a t i e r e t tekst med
        ~tilder~. Hævet tekst er angivet med ^ og krøllede parenteser,
        fx 4^{to} og for^{te}.
  
        I den trykte bog er sidenoter anvendt til at angive årstal og
        evt. dato, hvor disse ikke fremgår af teksten. I nærværende
        e-bog er disse sidenoter gengivet direkte i teksten i
        {krøllede parenteser}. Fodnoter er markeret med [firkantede
        parenteser].
  
        I teksten er trykt nogle symboler, som ikke har kunnet
        gengives i denne elektroniske udgave. Disse er angivet i
        e-bogen med [Symbol: ...]. Alle øvrige firkantede parenteser i
        teksten kommer fra den trykte bog.
  
        Bagest i den trykte bog findes redaktørens liste over
        rettelser foretaget i forhold til det originale håndskrift. Da
        nærværende e-bogsudgave ikke gengiver originalens sidetal, er
        en supplerende liste bragt i forlængelse heraf, som gengiver
        rettelserne i en lidt længere kontekst og giver mulighed for at
        finde dem i teksten uden brug af sidetal.
  
        I indledningen og noterne er åbenlyse trykfejl rettet uden
        yderligere anmærkning. I hovedteksten Iammers Minde er enkelte
        rettelser foretaget i forhold til den trykte udgave, nemlig:
  
        - en række fejlvendte »anførselstegn« er rettet
  
        - en ) er tilføjet i "Fortuiffuelse bortrycte[42])"
  
        - "Skack wirrede[wirrrede] med Hoffueded"
  
        - "Murmelen oc Tilraab[Tillaab]"
  
        - "bestemme[betemme] med hannem!"
  
        - en ekstra ) er tilføjet i "Swensken, som forraade hannem))"
  
        - "liige som en Biie-Kuube[Biie-Kuue]".
  
  
  
  
  
                       LEONORA CHRISTINA ULFELDT's
  
                            "JAMMERS-MINDE".
  
                         EN EGENHÆNDIG SKILDRING
  
                                   AF
  
            HENDES FANGENSKAB I BLAATAARN I AARENE 1663-1685,
  
                                 UDGIVET
  
                     EFTER DET ORIGINALE HAANDSKRIFT
                  I GREV #J. WALDSTEIN WARTEMBERGS# EJE
  
                                   AF
  
                           SOPH. BIRKET SMITH,
                 Assistent ved Universitetsbibliotheket.
  
                              MED ET FORORD
  
                                   AF
  
            HS. EXCELLENCE GREV #JOHAN WALDSTEIN WARTEMBERG#,
    Hs. apostol. Majest. virkelige Kæmmerér og Gehejmeraad etc. etc.
  
                               KJØBENHAVN.
            FORLAGT AF DEN GYLDENDALSKE BOGHANDEL (F. HEGEL).
                          THIELES BOGTRYKKERI.
                                  1869.
  
  
  
  
  Als ich im Sommer des Jahres 1858 auf der Insel Fühnen, unweit des
  Schlosses Egeskov, in dem Dorfkirchlein zu Quærndrup die Gräber
  meiner dänischen Ahnen des Stammes ~Ulfeld~ besuchte, fasste ich den
  Entschluss, meiner frommen Ahnfrau ~Leonora Christinas~ Andenken --
  des Enkels Pflicht erfüllend -- zu ehren durch Veröffentlichung jenes
  autographen Manuskriptes, das in meines seligen Vaters Erbschaft auf
  mich gelangte.
  
  Bekanntlich hatte der Letzte des männlichen Stammes Ulfeld, Ihrer
  Majestät Kaiserin Maria Theresias Hof- und Staatskanzler, nur zwei
  Töchter. Sie waren vermählt, die eine, ~Elisabeth~, mit ~Georg
  Christ.~ Grafen ~Waldstein~, die jüngere mit Grafen Thun.
  
  In besonderer Zuneigung für ihren jüngeren Sohn ~Emanuel~, meinen
  sel. Vater, hatte meine Grossmutter Alles, was Ulfeldische Andenken
  waren, meinem Vater erblich überlassen, und so kam auf mich das
  Manuskript, das ich hiemit in Folge mehrfacher Aufforderung -- auch
  hohen Ortes -- durch die kundige Beihülfe des Herrn Soph. Birket
  Smith der Öffentlichkeit übergebe, in direkter Descendenz nach ihrem
  Vater:
  
   »~Corfitz~, des heil. Römischen Reichs Grafen von Ulfeld, Herrn
   der Herrschaften Költz-Jenikau, Hof Kazof, Brödlich, Odaslowitz,
   und des Lehnes Zinltsch, Ritter des goldenen Vliesses, Obrist
   Erbland Silber Kämmerer in Böhmen, Ihr. kais. kön. Majestät Caroli
   VI. wie auch Ihr. kais. Römischen und königl. auch zu Hungarn und
   Böhmen etc. Majest. Grossbotschafter bei der Ottomannischen
   Pforte, hernach Hof- und Staatskanzler, beeidetem Geheimen Rath
   und erstem Oberhofmeister.«
  
  Wir fügen noch hinzu: dem von I. M. der König-Kaiserin Maria
  Theresia, unvergesslichen Andenkens, hoch in Ehren gehaltenen
  väterlichen Leiter ihrer ersten Regierungsjahre bis zu jenem
  Zeitpunkte, als der geistreiche, der moralisch hohen Frau oft zu
  geniale Fürst Kaunitz sein Nachfolger ward.
  
  In meinem Besitze befindliche, mehr als eilf mächtige, klein
  geschriebene Folianten enthalten des Reichskanzlers M. S. -- die
  Unterhandlungen mit der hohen Pforte, später aber mit den
  General-Staaten der Niederlande, sowie Ministerial-Protokolle während
  seiner ganzen Staatskanzlerschaft: Urkunden seines emsigen Fleisses
  und Ordnungsliebe; sowie die in diesen Folianten vorkommenden
  ~Original~-Schreiben und -Notaten seiner hohen Herrin Zeugenschaft
  ablegen von dem innigen, beinahe kindlichen Vertrauen, mit dem Sie
  ihn beglückte.
  
  Dieser ruhige, bedachte Staatsmann aber war der direkte Enkel des
  unruhigen, übermüthigen
  
   ~Corfitz~, des Römischen Reichs ersten Grafen von Ulfeld, Reichs
   Hofmeister in Dänemark u. s. w. und seiner ihn anbetenden,
   geistreichen Gemahlin ~Leonora Christina~, nach einem ihrer
   Söhne:
  
   ~Leo~, R. Grafen Ulfeld, Kaiser Carl VI. Geh. Rath, Feldmarschall
   und Vice-König in Catalonien, und seiner Gemahlin geb. Gräfin von
   Zinzendorf.
  
  Sorgsam verwahrte ich so das M. S. als auch alle übrigen Reliquien
  und Nippen meiner dänischen Ahnfrau, deren erhabner Charakter und
  Leiden Theilnahme, Interesse und Ehrfurcht einzufliessen so sehr
  geeignet sind. Darunter mehrere schriftliche Andenken und
  Gedichtsfragmente, Gebete und im Kerker verfertigte Frauen-Arbeiten
  (einige mit blondem Haare gestickt), ein golddurchwirktes
  Taufhemdchen mit Kaputze, wahrscheinlich von ihren Kindern zur
  heiligen Handlung benutzt, ein sehr schönes Amulet Chr. IV. in blauem
  Email, und viele Bildnisse (auch das Original-Öhlbild, dessen Copie
  im Titelblatt sichtbar) etc. etc.
  
  Bei der direkten Überkommung des M. S. von meiner Ahnfrau an ihre
  Kinder und Kindes Kinder in gerader Linie konnte wohl in mir nie ein
  Zweifel entstehen über dessen Echtheit. Dennoch gab ich fremden
  Zureden nach, um die Authenticität desselben vollkommen zu
  constatiren. In welcher Weise diess geschah, enthält die Einleitung
  des H. Herausgebers.
  
  Sind auch über Corfitz Ulfeld die Akten der Geschichte nicht
  geschlossen, so hat man doch -- tempus omnia sanat -- jenen ominösen
  Gedenkstein der Vergessenheit und dem Bauschutte zugewiesen, der
  seine »Schuld verewigen sollte.« Edel im Vergessen und Verzeihen hat
  die grosse nordische Nation jenen ein vorleuchtend Beispiel gegeben,
  die dem grossen Feldherrn und Retter des Kaiser-Reiches vor
  nordischer Gefahr, ~Albert~ Herzog zu ~Friedland~, jenen Platz noch
  nicht eingeräumet, der ihm in der Helden Walhalla zu Wien gebührt.
  
  Was aber Corfitz feuriges Gemüth und die mysteriosen, der Menschen
  Thaten und Gedanken lenkenden Triebfedern anbelangt, so sei mir, dem
  Enkel, der fast zur Überzeugung erstarkte Glaube gestattet: dass ein
  so hochbegabtes, edelfühlend Weib, wie Leonora uns erscheint, mit so
  inniger, alle Wechselfälle seines Schicksals überdauernder Gluth und
  Liebe nie hätte festhalten können an jenem, der dessen unwürdig
  gewesen wäre.
  
      Cairo am 8. December 1868.
                                            #Joh.# Gr. #Waldstein#.
  
  
  
  
  Indledning.
  
  
  I Vrimlen af de mange Ubetydeligheder, som opfylde Verden og brede
  sig i Historien, Hverdagsmennesker med Hverdagsskjæbner, støder man
  af og til paa Skikkelser, der synes støbte i dristigere Former end de
  sædvanlige, og hvis Livsløbs bratte Omvexlinger udviser en Afvigelse
  fra de almindelige Regler, som staar i mærkelig Samklang med det
  Overordentlige i deres Natur. En saadan Skikkelse er ~Leonora
  Christina Ulfeldt~. Det Store udgjør det egentlige Væsensmærke ved
  denne navnkundige Kvindes Personlighed, og det Usædvanlige danner det
  fremtrædende Træk i hendes Historie. Jeg behøver i sidste Henseende
  kun at minde om, hvorledes hendes kongelige Byrd og hendes Giftermaal
  med den første Mand i Riget næst Kongen en Tidlang stillede hende paa
  en Plads i Samfundet, som var smykket nogetnær med Jordens højeste
  Glands, og hvorledes hun saa i et ikke meget senere Afsnit af sit Liv
  nedstyrtedes i en Elendighed, som ved sin Højde og lange Vedvaren
  næppe danner en mindre paafaldende Modsætning til Menneskenes
  almindelige Lod end den tidligere Herlighed. Og hvad det Store i
  hendes Personlighed angaar, vil Ingen nægte, at hendes Viljes mægtige
  Energi og hendes ubetvingelige Daadskraft, hendes Aandsevners
  Skarphed og høje Udvikling, Styrken af hendes Kjærlighed, den
  Heroisme, hvormed hun traadte Ulykken under Øjne, og det gudhengivne
  Mod, hvormed hun bar den, frembyder et Indbegreb af saamange store
  Kræfter og ophøjede Egenskaber, som man sjeldent finder dem samlede
  paa en enkelt Haand, selv hos dem, Verden tæller iblandt sine
  Første. Et i alt hører Leonora Christinas Skikkelse og Skjæbne til
  dem, som fremfor alle andre præge sig med uudslettelige Træk i
  Fantasien, og da nu ogsaa den Omstændighed, at hun led uskyldigt, i
  en ganske særegen Grad maa stemme alle Hjerter til hendes Gunst,
  forstaar man let Grunden til, at der blandt alle de Kvinder, som den
  danske Historie melder om, ikke findes nogen, hvis Navn Folket holder
  højere i Ære, eller hvis Minde det gjemmer med større Trofasthed end
  netop hendes.
  
  Jo mere det imidlertid kan ansees for givet, at Erindringen om
  Leonora Christina altid i høj Grad har beskjæftiget og vedblivende
  beskjæftiger den almindelige Bevidsthed, desto mere paafaldende
  bliver det at se, hvor forholdsvis Lidet saavel den historiske
  Forskning som Historieskrivningen hidtil har gjort for hende. Jeg vil
  ikke engang tale om, at Skildringen af Leonora Christinas Liv og
  Personlighed, der i sig selv synes at maatte være en af de smukkeste
  og taknemligste Opgaver, Nogen kunde ønske sig, paa en enkelt
  tarvelig Undtagelse nær overalt træder frem som kun et Led i
  Fremstillingen af hendes hende langt underordnede Ægtefælles
  Historie, men den Mangel paa Kritik, som er gjennemgaaende i næsten
  alle Bearbejdelser af denne sidste, udstrækker sig ogsaa paa en meget
  følelig Maade til det Meste af det, der er skrevet om Leonora
  Christina. ~Molbech~ er egentlig den Eneste, som til Behandlingen af
  Æmnet har medbragt baade den fornødne kritiske Evne og et udstrakt
  Kjendskab ogsaa til de mange utrykte Kilder, og de 3 til 4
  Afhandlinger, i hvilke han nedlagde Frugten af sine Undersøgelser
  over enkelte Afsnit af Korf. Ulfeldts og Leonora Christinas Liv
  (~Historisk Tidsskrift~ 3 Bd. S. 313-476 og ~Nyt histor. Tidsskrift~
  4 Bd. S. 1-98 og 369-441), ere da ogsaa ikke blot ubetinget det
  bedste Bidrag, der haves til Begges Historie, men de bære særlig for
  den Sidstes Vedkommende Vidne om, at saa rigtigt som Overleveringen i
  det Store har fastholdt Billedet af denne udmærkede Kvinde, er der
  dog endnu bestandig overordentlig Meget at udfylde og ændre i det
  Enkelte. Men selv Molbech fik kun en ringe Del udrettet, af hvad der
  skulde udrettes. Andre Arbejder kom imellem, og det store Værk om
  det Ulfeldt'ske Ægtepar, hvortil hine Afhandlinger kun vare Studier,
  blev aldrig fuldført. -- Hvad Værdifuldt der ellers er ydet med
  Hensyn til en fuldere Opklaring af Leonora Christinas Historie,
  indskrænker sig væsenligt til Fremdragelsen af forskjellige Breve og
  Aktstykker, som dels hidrøre fra hende selv, dels angaa hende, og som
  hidtil have henligget halvt eller helt ukjendte i Bibliotheker og
  Arkiver. Men endog afset fra, at Tilvejebringelsen af det raa
  Materiale, hvoraf en Bygning skal opføres, endnu ingenlunde erstatter
  Savnet af Bygningen selv, er Antallet af de Aktstykker, der saaledes
  ere bragte for Dagen, næsten forsvindende i Forhold baade til Mængden
  af det virkelig forhaandenværende Stof og i Forhold til Udstrækningen
  og Betydningen af den Tilværelse, som det gjaldt at belyse.
  
  Det maa under disse Omstændigheder betragtes som et ualmindeligt
  Held, at det er bleven muligt at indføre et Værk i den danske
  Læseverden, som ikke blot frembyder et rigt og paalideligt Stof til
  en Skildring af et længere Afsnit af Leonora Christinas Liv, men som
  allerede foreligger udarbejdet i en Fremstilling, der kan antages at
  ville udøve ikke ringe Tiltrækning ogsaa ved sine rent formelle
  Fortrin. Man vil forstaa, at jeg taler om den egenhændige Skildring
  af Leonora Christinas Fangenskab i Blaataarn, som her fremlægges for
  Offentligheden. Ejeren af det Haandskrift, hvori denne Skildring
  indeholdes, Hs. Exc. Grev J. ~Waldstein~, har allerede i sit Forord
  antydet, hvorledes det Forsæt er opstaaet hos ham at foranstalte
  dette mærkelige Værk udgivet. Jeg skal hertil knytte nogle
  Bemærkninger om forskjellige Skridt, der ere foretagne i Sagen, inden
  den af Hr. Greven nærede Plan blev iværksat saaledes, som skét er.
  
  Det var ved et Besøg, som den danske Gesandt i Wien, Hr. Kammerherre
  ~Falbe~, forrige Sommer aflagde i Kjøbenhavn, at det nævnte
  Haandskrifts Tilværelse kom til det danske Publikums Kundskab.
  Kammerherre Falbe havde nemlig bragt Haandskriftet med her til
  Staden, nærmest i den Hensigt at faa dets Authenti bekræftet. Dette
  frembød ingen videre Vanskelighed. Selv uden Hensyn til det
  Vidnesbyrd om dets Ægthed, der -- som Grev Waldstein i sit Forord
  siger -- allerede indeholdes i dets Nedarvelse i lige Linie fra
  Leonora Christina selv, maatte endog en temmelig flygtig Undersøgelse
  af dets hele indre og ydre Beskaffenhed nødvendig føre til den
  fuldeste Overbevisning om, baade at Leonora Christina var
  Skildringens virkelige Forfatter, og at vi i det foreliggende
  Haandskrift havde hendes egenhændige Original for os. Det Sidste
  fremgik navnlig af visse Ejendommeligheder ved Skrivemaaden, som
  vanskelig kunne skildres, men som ere saa meget mere talende for
  Beskueren: af den Maade, hvorpaa Ord og Sætninger hyppigt vare
  rettede og omskrevne for at gjøre Udtrykket klarere eller smukkere;
  af den Mængde mindre og større Tilføjelser og Anmærkninger, der vare
  skrevne i Haandskriftets Margen eller mellem Linierne, hvor Forf. ved
  et senere Gjennemsyn af Værket havde fundet, at Skildringen kunde
  suppleres med et og andet forhen glemt Træk; af selve Udseendet af
  Skrifttrækkene, der, skjønt helt igjennem bevarende samme
  Grundejendommelighed, dog ved Siden heraf gradvis gjennemgik en Række
  mindre Forandringer, saaledes som det nødvendig maa være Tilfældet
  med et Værk, hvis Udarbejdelse strækker sig over en længere Aarrække;
  og af mange andre lignende Tegn. Det egentlig afgjørende Bevis kunde
  dog naturligvis kun føres ved at sammenstille Haandskriftet med
  anerkjendt ægte skrevne Sager fra Leonora Christinas Haand, og dette
  Bevis blev da ogsaa ført ved Hr. Bibliothekar H. ~Gundorph~ paa den
  mest fyldestgjørende Maade. Der benyttedes hertil 4 egenhændige Breve
  af Leonora Christina, som opbevares paa det store kongelige
  Bibliothek (Ny kgl. Smlng. 2146 c, 4^{to})[1], og Ligheden mellem
  Skriften i disse Breve og den i »Jammers-Mindet« var saa stor, at
  man, naar man lagde Brevene ind paa forskjellige Steder i dette
  Værk, kunde antage dem for at udgjøre Dele af Haandskriftet
  selv. Blandt de Mange, som kunne bevidne Rigtigheden af denne
  Kjendsgjerning, skal jeg her nævne Hr. Bibliothekar Professor ~P. G.
  Thorsen~. Jeg har senere selv haft Lejlighed til at blive bekjendt
  med nogle andre egenhændige Breve fra Leonora Christina -- tildels
  ogsaa fra en tidligere Tid --, som findes i Gehejmearkivet
  (»Ulfeldt'ske Sager« Nr. 19), og Forholdet var her ganske det samme.
  
   [1] De ere alle skrevne paa Maribo Kloster. Det ældste af dem (til
   Anna Brahe?) er dateret 13. Januar 1689, det næste i Tiden (til
   Anna Brahe) 5. Januar 1692, det tredie (til Otto Sperling den
   Yngre) 27. September 1692 og det sidste (til Samme) 4. Oktober
   1692. Idetmindste de 2 første af disse Breve have tidligere tilhørt
   Gehejmeraad ~Bülow~ til Sanderumgaard og ere trykte i ~Nyt
   Aftenblad~ 1826 S. 228-30, hvor dog Udskriften til Anna Brahe er
   henført til det urigtige Brev.
  
  Efterat Haandskriftets Authenti saaledes paa det Fuldstændigste var
  bleven godtgjort, blev Spørgsmaalet om Udgivelsesmaaden nærmere taget
  under Overvejelse. Det var fra Begyndelsen af paatænkt, at
  Manuskriptet skulde besørges aftrykt i Wien, og at Værket skulde
  udkomme paa en derboende Boghandlers Forlag. En saadan Ordning af
  Sagen maatte vistnok i flere Henseender ansees for mindre heldig.
  Foruden det, at Skriftet baade paa Grund af sit Sprog og sit Indhold
  maatte antages at ville faa sin egentlige Læsekreds i Danmark, kunde
  man temmelig sikkert forudse, at der i hele Wien ikke vilde findes
  Nogen, som med Interesse for Sagen forbandt endog kun den tarveligste
  Kundskab til det 17. Aarhundredes danske Sprogform og Skrivemaade, og
  dertil kom endnu, at de Wienske Bibliotheker med Vished kunde vides
  ikke at besidde mere end en ganske ringe Del af det historiske
  Apparat, som maatte ansees for nødvendigt, for at en Udgiver skulde
  blive i Stand til blot nogenlunde at udfylde Læserens Kundskab med
  Hensyn til de mange mindre bekjendte Personer og Forhold, som omtales
  i Haandskriftet. Disse forskjellige Betænkeligheder bleve da
  skriftligt udviklede for Grev Waldstein -- bl. A. ogsaa gjennem Hr.
  Kammerherre Falbe, der hele Tiden har vist Foretagendet den varmeste
  Interesse --, og Hr. Greven, som hurtigt indsaa det Berettigede
  i dem, forandrede da ogsaa virkelig den oprindelige Plan i
  Overensstemmelse hermed saaledes, at det bestemtes, at Haandskriftet
  skulde udgives i Kjøbenhavn og paa en dansk Boghandlers Forlag, idet
  dog Grev Waldstein forbeholdt sig selv at yde et Bidrag til de med
  Udgivelsen forbundne Omkostninger. Uden alt Hensyn til, om den, hvem
  det efter denne Ordning af Sagen blev overdraget at besørge
  Udgivelsen -- og hvem selvfølgelig hele det literaire Ansvar i saa
  Henseende paahviler --, virkelig har løst sin Opgave paa en
  nogenlunde fyldestgjørende Maade, har Grev Waldstein alene ved den
  Fordomsfrihed, der har tilladt ham baade paa det nævnte Punkt og paa
  andre Punkter at underordne sit eget personlige Skjøn under det, som
  Sagens Interesse syntes at kræve, i meget høj Grad erhvervet sig
  Adkomst til det danske Publikums Erkjendtlighed, som da overhovedet
  hans Beslutning at lade Haandskriftet udgive fortjener saa meget mere
  Paaskjønnelse, da han selv ikke forstaar Dansk og derfor kun
  middelbart vil kunne blive delagtig i den Nydelse, som han gjennem
  dette Værk utvivlsomt vil berede mangfoldige Andre. Ogsaa det
  fortjener med Tak at nævnes, at man næppe herfra havde yttret et
  Ønske om at kunne medgive Bogen et Portrait af Forfatterinden, før
  Grev Waldstein lod et ham tilhørende Originalmaleri af Leonora
  Christina føre til Kjøbenhavn, hvorved det først er blevet muligt at
  tilvejebringe et Billede, der ikke blot udmærker sig ved sin smukke
  kunstneriske Udførelse[2], men ogsaa ved den Troskab, hvormed det
  gjengiver Originalens Karakter.
  
   [2] Det turde dog maaske være rigtigt at gjøre opmærksom paa, at
   der er nogen Forskjel paa Aftrykkenes Godhed.
  
  Inden jeg gaar over til at omtale vort Haandskrift nærmere, maa det
  være mig tilladt at sige et Par Ord om et andet literairt Arbejde af
  Leonora Christina, som paa en vis Maade staar i temmelig nært Forhold
  til »Jammers-Mindet«. Leonora Christina var i det Hele en meget
  produktiv Natur. Det er bekjendt, at hun, medens hun boede paa Maribo
  Kloster, forfattede forskjellige Skuespil, af hvilke idetmindste ét
  vides at være bleven opført. Hun har skrevet en hel Del Digte, af
  hvilke nogle længe have været trykte, medens andre første Gang se
  Lyset ved nærværende Skrifts Udgivelse. Hun har efterladt sig et
  stort Brudstykke af et Værk om »Heltinder«, det første af dette
  Slags, som haves paa Dansk. Hun har oversat Bøger fra Fransk og
  Spansk osv. Af større Interesse end alt dette ere dog vistnok de
  Bidrag, hun til forskjellige Tider har givet til Belysning af sit
  eget Livs Historie. Som et saadant Bidrag, men rigtignok af mere
  indirekte Art, kan man maaske betragte en Række Aktstykker (3
  Proces-Indlæg og en Beretning om et Forhør), som hun udarbejdede, da
  hun 1659 i Malmø maatte føre Sagen for sin Mand, der var sat under
  Anklage som mistænkt for Forræderi mod den svenske Regering. Af
  direkte Skildringer fra hendes Haand af større eller mindre Afsnit af
  hendes Liv vides der for Tiden at have existeret 4, men mulig har der
  været endnu flere. En af disse Udarbejdelser har allerede længe været
  trykt, nemlig en Beretning om en Rejse, som hun 1656 foretog til
  Sjælland for at godtgjøre sin Mands Uskyldighed (se S. 4 Anm. 2). En
  anden omtales i nærværende Værk, men desværre vides den ikke mere at
  være til; det var en udførlig Beskrivelse af hendes og hendes Mands
  Fangenskab paa Hammershuus i Aarene 1660-61 (se S. 6). Endelig kommer
  -- foruden »Jammers-Mindet«, ved Omfang, Indhold og Form udentvivl
  den betydeligste af alle disse Skildringer -- det Arbejde, som jeg
  egentlig her nærmest vilde tale om: en fuldstændig Selvbiografi;
  hvori Forf., vistnok paa enkelte Punkter temmelig kortfattet, men dog
  i én sammenhængende Fremstilling, beskriver sit bevægede Livs
  afvexlende Hændelser fra sin tidligste Barndom og indtil henimod
  Aaret 1673. Det er allerede over 100 Aar siden, at et Arbejde, som
  gav sig ud for at være en Selvbiografi af Leonora Christina, er
  bleven offentliggjort. Det blev udgivet paa Dansk -- oversat, som det
  hed, efter den franske Original, der skulde have tilhørt Lave Bek, en
  af Leonora Christinas Svigersønner -- i ~Bang~'s Samling af nyttige
  og opbyggelige Materier 2 Stykke S. 125-47. Men denne saakaldte
  Selvbiografi er, hvis ikke alle Kjendemærker bedrage, i Virkeligheden
  ikke andet end et af en eller anden literair Styverfænger fabrikeret
  Makværk og vrimler i den Grad af de allergroveste og plumpeste
  Fejl[3], at man ikke forstaar, hvorledes den et eneste Øjeblik har
  kunnet skuffe Nogen, end sige, hvorledes det har været muligt, at de
  historiske Forfattere lige ned til den nyeste Tid (Molbech danner dog
  en Undtagelse) have kunnet benytte den som Hovedkilde eller
  idetmindste jævnsides med de virkelig paalidelige Kilder til Leonora
  Christinas Historie. Fejltagelsen er saa meget mere mærkelig, som man
  virkelig en Tidlang vidste fuldkommen god Besked med den ægte
  Selvbiografi. Originalen til denne tilhørte i Begyndelsen af forrige
  Aarhundrede den bekjendte Lærde og Samler Christian ~Reitzer~ og
  blev, kort efter at dennes udmærkede Bibliothek var bleven solgt til
  Frederik IV., tilligemed et Par andre værdifulde Haandskrifter af
  samme Bibliothek beskrevet af Andreas ~Høyer~ i hans ~Nova
  Litteraria~ Nr. 11. Det siges her blandt Andet, at Skriftet var paa
  Fransk og udarbejdet i Fængslet Aar 1673. Hvor Originalen nu er,
  eller om den overhovedet er til mere, skal jeg ikke kunne sige. Det
  synes at have været Reitzers Ønske, at den skulde bevares under
  de danske Kongers personlige Værge, og maaske er den gaaet tabt
  ved Christiansborg Slots Brand 1794, da ogsaa det kongelige
  Haandbibliothek gik op i Luer. Men selv om saa var, kunde vi dog
  nogenlunde trøste os over Tabet derved, at der mellem det store
  kongelige Bibliotheks Haandskrifter findes idetmindste én Afskrift af
  den paa Fransk foruden flere Afskrifter af en noget forkortet latinsk
  Oversættelse[4]. Beskrivelsen i Nova Litteraria er saa tydelig, at
  der ikke kan være Tvivl om, at disse Haandskrifter repræsentere det
  samme Værk, som Høyer kjendte[5]; og at vi paa den anden Side i dem
  virkelig besidde en fra Leonora Christinas egen Haand udgaaet
  Selvbiografi, fremgaar, foruden af mange andre Kriterier, ogsaa af en
  Sammenligning med det her udgivne Skrift og navnlig da med den Del af
  det, som omhandler den første Tid af Opholdet i Blaataarn. Thi der er
  paa dette Punkt en saadan Overensstemmelse mellem hine Haandskrifter
  og »Jammers-Mindet«, at det ikke blot i Hovedsagen er fuldkommen den
  samme Rækkefølge af Begivenheder, der skildres paa begge Steder, men
  hvor det i de nævnte Haandskrifter foreliggende Værk, der i det Hele
  er udarbejdet efter en langt mindre Maalestok, hist og her dvæler
  noget udførligere ved Enkeltheder, og især hvor det indfører Personer
  talende, sker dette ikke sjeldent med ganske de samme Ord som dem,
  »Jammers-Mindet« anvender.
  
   [3] Som et Exempel instar omnium skal jeg anføre, at Forf. lader
   Leonora Christina fortælle, at hun blev hensat "i det elendige
   Fangehus ved den lange Bro(!!), som kaldes Blaataarn". Midt i alt
   det Uægte er dog et virkelig authentisk Stykke indsat (nemlig de a.
   St. S. 143-46 aftrykte Vers med tilhørende Anmærkninger), som
   Forfatteren da ogsaa har forsøgt at smelte sammen med sit eget
   Fabrikat, men han har herved ganske overset, at næsten alle de
   historiske Angivelser i dette Stykke (alene med Undtagelse af
   Datoen for Leonora Christinas Fødselsdag, som han selv har tilsat)
   ere helt forskjellige fra dem, der forekomme i den egentlige
   Skildring. Det paagjældende Stykke danner ellers altid et særskilt
   Hele for sig. Jeg er oftere stødt paa det og har det i dette
   Øjeblik liggende for mig i en Afskrift fra Karen Brahes Bibliothek
   (jvfr. ~Vogelsang~, Fortegn. over Haandskrifterne i K. B.
   Bibliothek Nr. 313,2. V. antager med Urette det paagjældende
   Haandskrift for en Original).
  
   [4] Den første findes i ~Ny kgl. Samling~ Nr. 2146,4. Afskrifterne
   af den latinske Oversættelse findes, saavidt de ere mig bekjendte,
   i samme Samling under Numrene 2141b,4; 2143,4; 2144,4; 2145,4 (3
   Exemplarer); 2146c,4. De angive sig alle at være "ex ipsius (d. e.
   Leonora Christinas) autographo", men, som allerede antydet, maa
   dette dog -- idetmindste saavidt jeg har undersøgt Sagen -- kun
   forstaaes saaledes, at de ere Kopier af en Oversættelse, som er
   gjort efter selve Originalen.
  
   [5] Efter en Paaskrift paa 2 af de nævnte Haandskrifter at dømme
   maa man endog antage, at det er Høyer selv, som har besørget den
   latinske Oversættelse, der gaar igjen i de mange Afskrifter.
  
  I denne slaaende Overensstemmelse er tillige antydet det Forhold, der
  bestaar mellem de to Værker, og som kan udtrykkes saaledes, at
  Selvbiografien for det Afsnits Vedkommende, som beskriver Opholdet i
  Fængslet, danner det første, endnu temmelig skizzerede Udkast til det
  Arbejde, som Leonora Christina et Aar efter Nedskrivelsen af hint --
  Selvbiografien er, som anført, skrevet 1673, og »Jammers-Mindet«, som
  vi nedenfor nærmere skulle se, begyndt 1674 -- tog sig for at udføre
  selvstændigt og efter en meget vidtløftigere Plan[6]. Hvad angaar de
  Grunde, som kunne have foranlediget Forf. til 2 Gange med saa kort et
  Mellemrum at udarbejde en Beretning om væsentlig de samme
  Begivenheder, kan det bemærkes, at de to Værker have haft en ganske
  forskjellig Bestemmelse. Medens Selvbiografien efter al Sandsynlighed
  er blevet til for at tjene den yngre ~Sperling~ som Grundlag for hans
  Skildring af Leonora Christina i det af ham paatænkte Værk ~de
  feminis eruditis~ -- den er skrevet i Form af et Brev til en Ven af
  Forf., som er bosat i Hamborg, og som selv har forlangt en saadan
  Meddelelse --, er »Jammers-Mindet« idetmindste ~væsentlig~ skrevet
  for at læses og opbevares af Forf.s Børn og for at tjene dem paa én
  Gang til en Erindring om deres Moder og til en Lære for deres Liv. --
  Det turde nu være paa Tide at omtale selve dette Værk noget nærmere
  tilligemed det Haandskrift, hvori det er opbevaret.
  
   [6] At Selvbiografiens Datering i alt Fald for saavidt er rigtig,
   som Ligheden mellem dens og "Jammers-Mindets" Fremstilling ikke kan
   hidrøre fra, at det førstnævnte Værk er udskrevet efter det sidste,
   derfor borge tilstrækkelig indre Grunde, som det dog her, hvor
   Selvbiografien kun i Forbigaaende omtales, vilde være for
   vidtløftigt at opregne.
  
  Haandskriftet, hvis Form er almindelig Kvart, frembyder strax i sit
  Ydre en Mærkelighed, idet nemlig den temmelig primitive Maade,
  hvorpaa dets enkelte Læg ere sammenhæftede, gjør det sandsynligt, at
  Leonora Christina selv har udført ogsaa dette Arbejde (jvfr. S. 223).
  Et egentligt Bind synes det aldrig at have haft. Dets første 24
  Sider, som indeholde Titelen, den oprindelige Fortale og et senere
  Tillæg til denne, ere upaginerede. Derefter følger paa 248 paginerede
  Sider den egentlige Skildring. Sidst kommer et Slags Appendix til
  denne paa 8 upaginerede Sider. Skrifttrækkene have, skjønt helt
  igjennem bevarende samme Grundkarakter, i de forskjellige Partier af
  Haandskriftet et noget forskjelligt Udseende, en Omstændighed, som
  det i flere Henseender ikke er uden Betydning at lægge Mærke til.
  Fortalen til Forfatterindens Børn (fraregnet det senere Tillæg til
  samme) samt Begyndelsen af den egentlige Skildring (i nærvær. Udg.
  omtrent til S. 85) er skrevet med én og samme overordentlig faste
  klare og tydelige Haand, som viser, baade at Forf. her har givet sig
  god Tid, og at hun har været fuldkommen sikker paa, hvad hun vilde
  sige, før hun bragte det paa Papiret. En Støtte i saa Henseende har
  det uden Tvivl været hende, at hun ikke længe i Forvejen havde
  nedskrevet Selvbiografien, hvor netop det tilsvarende Afsnit, det vil
  sige det, som skildrer den første Tid af hendes Ophold i Fængslet, er
  udarbejdet i forholdsvis temmelig stor Detail. -- I de nærmest
  følgende Partier af Værket antager Haanden (efter et kort
  Overgangsstadium, i Udg. S. 85-97) et mindre tiltalende Udseende. Den
  bliver skjævere, magrere og flygtigere, og skjønt det er tydeligt, at
  Skrivematerialiernes Beskaffenhed har bidraget væsentlig til denne
  Forandring, er det dog aabenbart, at ogsaa en mere extemporeret
  Nedskrivning og mulig endnu andre Grunde, som vi ikke kjende, have
  været medvirkende. At der ogsaa ligger en længere Tidsafstand mellem
  Hovedmassen af det, der er skrevet med denne Haand, og Begyndelsen af
  Værket, skjønnes deraf, at Forandringen i Skrifttrækkene ledsages af
  nogle, vel uvæsentlige, men dog let kjendelige Forandringer i
  Retskrivningen (saaledes i Brugen af u og w, ck og k osv.). --
  Henimod Slutningen af Værket (i Udg. fra omtrent S. 214) skifter
  Haanden endnu engang Udseende, den bliver igjen noget fyldigere og
  rundere, men Grunden hertil synes dog mindre at maatte søges i Noget,
  der staar i Forbindelse med Forf.s Person, end i den rent udvortes
  Omstændighed, at Blækket her har været tilbøjeligt til at slaa
  igjennem Papiret (som er af en noget anden Beskaffenhed i denne Del
  af Haandskriftet end i de foregaaende), idet nemlig dette har nødt
  Forf. til at skrive nogenlunde stort og tydeligt, hvis hun
  overhovedet vilde, at hendes Skrift skulde blive læselig. Med denne
  Haand og paa dette Papir er, foruden Slutningen af den egentlige
  Skildring, ogsaa det S. 266-72 trykte Appendix til hele Værket
  skrevet, samt endelig Tillæget til den oprindelige Fortale (S.
  14-18), hvilket sidste altsaa allerede herved, selv om det ikke paa
  anden Maade var klart, vilde vise sig at tilhøre en ikke lidt senere
  Tid end Fortalen selv. -- Nedskrivningen af Værket er begyndt 1674 og
  endt rimeligvis 1685. Det første Aarstal er givet derved, at den
  oprindelige Fortale er dateret den 11. Juni (18. Juli) 1674, idet
  nemlig den Omstændighed, at Skrifttrækkene i denne Fortale ere ganske
  de samme som i Begyndelsen af den egentlige Skildring, men mere eller
  mindre afvigende fra Skrifttrækkene i de følgende Partier af Bogen,
  gjør det utvivlsomt, at Fortalen er den Del af Værket, som først er
  bragt paa Papiret. Hvad Afslutningen af Værket angaar, maatte man
  efter Forf.s egne Udtalelser antage, at den havde fundet Sted i
  Fængslet selv, det vil sige inden den 20. Maj 1685 (se S. 265).
  Imidlertid er det sikkert, at idetmindste Noget af Skildringen af den
  sidste Dags Ophold i Fængslet er nedskrevet efter Løsladelsen, om end
  rimeligvis ikke længe efter, og det er idetmindste sandsynligt, at
  det Samme gjælder baade om Appendixet og om Tillæget til Fortalen (se
  S. 16 Anm. 2). Det kan endnu bemærkes, at skjønt Skildringen er ført
  frem i kronologisk Orden og ofte endog fra Dag til Dag, kan den dog
  kun i uegentlig Forstand kaldes en Dagbog. Udarbejdelsen er først
  begyndt 11 Aar efter, at de Begivenheder, hvormed den sammenhængende
  Beretning aabnes, ere foregaaede, og skjønt Tidsafstanden mellem det
  Skildrede og Skildringen efterhaanden er formindsket, synes den dog
  egentlig først i det allersidste Aar (eller saa omtrent) af Forf.s
  Fangenskab at være bleven saa ringe, at der kan være Tale om en
  virkelig samtidig Skildring[7].
  
   [7] Denne Paastand kunde ved første Øjekast synes at modsiges
   derved, at Forf. paa flere Steder, før hun naar ned til det angivne
   Tidspunkt, taler i den nærværende Tid, saaledes fremforalt S. 220.
   De Forhold og Begivenheder, som her skildres, henhøre til Aaret
   1674, og efter den Maade, hvorpaa Forf. skildrer dem, skulde man
   virkelig tro, at Beretningen om dem var nedskrevet i selve hint
   Aar. Men for ikke at tale om, at i saa Tilfælde maatte omtrent 5/6
   Dele af hele Værket være udarbejdet i Løbet af et halvt Aars Tid,
   medens Forf. til den tilbagestaaende l/6 Del havde brugt over 10
   Aar, viser ogsaa den Maade, hvorpaa de følgende Aars Begivenheder
   ere fortalte, at Forf. endnu ikke er naaet op til en egentlig
   samtidig Skildring. Navnlig fremgaar dette af S. 224, hvor hun
   omtaler Noget, der foregik i 1676, og i samme Pennestrøg skildrer
   Begivenheder fra 1678 eller 1679. Hvad angaar de Grunde, der kunne
   have bevæget Forf. til saaledes at ville fingere en Samtidighed
   mellem de forefaldne Begivenheder og sin Beretning om dem, vil det
   maaske være tilstrækkeligt at minde om, at 1674 netop var det Aar,
   med hvilket hun fra Begyndelsen af havde tænkt at afslutte sin
   Skildring, idet nemlig hendes Fremgangsmaade i det nævnte Tilfælde
   herved kommer til at frembyde en fuldstændig Analogi til den, hun
   fulgte, da hun forsøgte at give det Udseende af, at den til den 19.
   Maj 1685 fortsatte Skildring var afsluttet paa selve denne Dag,
   skjønt dette, strengt taget, heller ikke ganske stemmer med
   Sandheden (se S. 265 Anm. 2 og S. 16 Anm. 2).
  
  En ikke ringe Del af Haandskriftet optages af de mange Forbedringer
  af den oprindelige Text, som enten i Form af ligefremme Rettelser
  eller af Tilføjelser og Anmærkninger ere anbragte hele Værket
  igjennem af Forf. selv, og som have fundet Plads dels imellem selve
  Textens Linier, dels -- og endnu hyppigere -- i Haandskriftets
  Rand, en enkelt Gang endog paa et løst Stykke Papir, som med en
  Naal er fastgjort til et af Haandskriftets Blade (se S. 227
  Anm. 2). Rettelserne ere af forskjellig Art, idet de snart angaa
  Fremstillingens Indhold, snart dens Form, og ligesom de alle vidne om
  den Samvittighedsfuldhed, hvormed Værket er udarbejdet, saaledes ere
  navnlig de formelle Rettelser; der især gaa ud paa Valget af Ordene,
  paa Retskrivningen og paa Ordstillingen, interessante, fordi de
  tydeligt vise, at Forf. har haft den Mulighed for Øje, at hendes
  Skrift engang kunde blive offentliggjort[8]. Begge Slags Rettelser
  forekomme spredte over hele Værket, men i det første Afsnit af det
  ere dog de formelle de langt overvejende, idet Forf. her navnlig
  stadigt har rettet Ordstillingen i visse sammensatte Verbalformer og
  Verbalforbindelser (haft havde, gjort havde, berette kunde o. lign.)
  i Overensstemmelse med den Maade, hvorpaa hun skrev dem i Værkets
  senere Afsnit (havde haft, havde gjort, kunde berette). Ikke sjeldent
  ere Rettelserne af temmelig betydeligt Omfang, paa nogle Steder er
  endog et helt Blad ad Gangen udskaaret, hvis Indhold saa i omarbejdet
  Form er optaget enten paa det nærmest følgende Blad i Haandskriftet,
  eller, hvis Rettelsen er foretaget længere Tid efter Nedskrivningen,
  paa et Blad, som er indklæbet paa det udtagnes Plads. Anmærkningerne,
  som Forf. enten benytter til nærmere at udføre et i selve Texten
  løseligere berørt Punkt eller til at meddele Kjendsgjerninger, som
  hun ganske havde forsømt at medtage ved den første Nedskrivning,
  falde væsentlig i Værkets sidste to Trediedele. Med Hensyn til
  Tiden, da saavel Rettelserne (jeg mener dog naturligvis kun dem,
  der ikke ere foretagne strax under den første Nedskrivning) som
  Anmærkningerne ere blevne til, vise Skrifttrækkene, at de tilhøre en
  forholdsvis temmelig sen Tid, der dog for de allerflestes Vedkommende
  aabenbart ligger forud for Afslutningen af den egentlige Skildring.
  Det synes, som om Forf., før denne Afslutning fandt Sted, har
  underkastet sit Arbejde et grundigt Gjennemsyn, og ved denne
  Lejlighed ere da de fleste af hine Forandringer i og Tilføjelser til
  den oprindelige Text bragte paa Papiret. Enkelte af Anmærkningerne
  give endog ved deres Indhold direkte tilkjende, at de ere nedskrevne
  i Fængslet (se saaledes S. 177 Anm.).
  
   [8] Jvfr. ogsaa den Maade, hvorpaa Forf. har forsøgt at
   sammensmelte den oprindelige Fortale med det senere Tillæg til
   samme (S. 13 Anm.). Her foreligger et meget iøjnefaldende Exempel
   paa en formel Rettelse, som er foretaget under det antydede
   Synspunkt.
  
  Angaaende Værkets ~indre~ Beskaffenhed, enten man nu ved
  denne nærmest tænker paa det faktiske Indhold eller paa
  Fremstillingsmaaden, vil Læseren selv være i Stand til at danne sig
  en selvstændig Dom, og jeg nøjes derfor i denne Henseende med et Par
  Fingerpeg. Den egentlige sammenhængende Skildring omfatter Tiden fra
  Forf.s Indsættelse i Blaataarn den 8. August 1663 til hendes
  Løsladelse af Fangenskabet den 19. Maj 1685, og dens væsentligste
  Gjenstand er selve Opholdet i Fængslet, de smaa Begivenheder, Forf.
  der oplevede, hendes daglige Omgivelser, hendes Sorger og
  Betragtninger. Af og til kommer Forf. vel ogsaa til at omtale
  Personer og Forhold fra den Verden, som laa udenfor Taarnet, men
  ligesom dette i Almindelighed kun sker, forsaavidt hendes personlige
  Hændelser i Fængslet give Anledning dertil, saaledes ere de Bidrag,
  der herved ydes til Belysning af Fædrelandets almindeligere Historie,
  kun i sjeldnere Tilfælde af nogen større Betydning. Selv til hendes
  Mands Historie vil man ikke finde Meget i dette Værk, som man ikke
  vidste i Forvejen. Dette kunde ved første Øjekast synes underligt, og
  dog har det sine meget gode Grunde. At Skriftet saaledes ikke
  indeholder nogen nærmere Underretning om de Planer, som gave
  Anledning baade til Mandens Domfældelse og hendes egen Fængsling, maa
  bl. A. tilskrives den simple Grund, som hun selv etsteds anfører, at
  hvad hun ikke véd, det kan hun heller ikke sige. Hvorledes man nu
  iøvrigt vil forklare denne hendes Uvidenhed -- og selv under
  Forudsætning af Mandens Skyld lader den sig meget godt forklare
  deraf, at han, der visselig elskede sin Hustru højt, ikke har villet
  gjøre hende delagtig i saa farlige Hemmeligheder, saalænge endnu
  Intet var afgjort --, vil dog Ingen, som har læst denne Bog, kunne
  tvivle om, at det forholder sig, som hun siger, eller ogsaa maa man
  éngang for alle opgive Tanken om at kunne skjelne Sandhedens og
  Uskyldighedens Sprog fra det, som den frækkeste Løgn og det mest
  gudsbespottende Hykleri fører i Munden. Men selv om hun virkelig
  havde kjendt hans Planer, forstaar det sig af sig selv, at hun i et
  Værk, som først og fremmest var bestemt for hendes Børn, ikke vilde
  anføre Nogetsomhelst, som kunde kaste en Skygge paa deres Faders
  Minde, og dette maa da ogsaa tildels forklare hendes Tavshed med
  Hensyn til adskillige af hendes Mands tidligere Foretagender, som
  ikke tale til hans Fordel, om hun end naturligvis som den kjærlige
  Hustru har været tilbøjelig til at se disse i et meget gunstigere Lys
  end baade Samtiden og Eftertiden. Endelig maa man huske paa, at
  hendes Værk er nedskrevet i Fængslet, og skjønt ganske vist hendes
  Kaar i flere Henseender vare blevne forbedrede efter Christian V.s
  Thronbestigelse, var hun dog endnu i mange Aar efter dette Tidspunkt
  saa usikker paa sin Fremtid, at hun ikke kunde vide, om Bogen ikke
  mulig kunde falde i urette Hænder, og derved meget i og for sig
  Uskyldigt blive mistydet og komme hende selv og Børnene til Skade. --
  Men har Værket mindre Værdi i de nævnte Henseender, har det en ikke
  ringe Interesse for Kulturens og Sædernes Historie, som det oplyser
  paa den mangfoldigste Maade, dels igjennem det, der udgjør selve
  Skildringens Kjærne, dels igjennem en Mængde mere løsrevne, hist og
  her indstrøede Træk; men fremfor Alt har dog Bogen en ganske
  overordentlig Betydning for Forf.s egen personlige Historie og som
  Bidrag til hendes Karakteristik. Den fremstiller for os et langt og
  hidtil saare lidet kjendt Afsnit af hendes Liv i en saadan Detail og
  Beskuelighed, at det er, som om vi saa det udfolde sig for vore Øjne,
  og den giver et Billede af hele hendes aandelige Personlighed, som
  man ikke kan tænke sig fyldigere eller sandere. Det er især fra to
  Sider, at vi her lære hende at kjende. Først som den stærke Kvinde,
  der, støttet ved Troen paa Gud og ved sin gode Samvittighed, altid
  viser sig den Byrde voxen, som er lagt paa hendes Skuldre; som vel af
  og til kan føle sig dybt nedbøjet under Trykket, men som aldrig
  fortvivler, ja som endog midt i sin Elendighed i enkelte Øjeblikke
  formaar at hæve sig til en Aandsfrihed, der tillader hende at afvinde
  de Hændelser, som møde hende, en humoristisk Side. Dernæst som den
  fine Iagttager, hvem Intet undgaar, og som, indskrænket efterhaanden
  i sine Observationer til de ubetydelige Mennesker, der udgjøre hendes
  nærmeste Omgivelser i Fængslet, véd at opfatte ethvert af disse i
  hans hele personlige Ejendommelighed, véd at gjennemskue deres
  Karakter, at udforske deres Bevæggrunde og føre dem tilbage til deres
  sande Værd paa en Maade, som kun en gjennemtrængende Aand i Forening
  med en stor Verdenskundskab og en ualmindelig Dannelse kunde sætte
  hende i Stand til at gjøre det. Men i det Hele er der næppe nogen af
  hendes Aands eller Hjertes Egenskaber, som ikke i det foreliggende
  Værk træder tydeligt frem for Læseren, og det er ikke den mindste
  Glæde, man har af Bogen, at det Totalbillede, som kommer ud af alle
  disse spredte Træk, er saa stort, saa skjønt, saa rent, at selv de
  højeste Forventninger i denne Henseende ikke blive skuffede.
  
  Saa interessant imidlertid Skriftet er ved sit Indhold, frembyder det
  næppe mindre Tiltrækning ved sin Form. I Virkeligheden er
  Fremstillingen noget for sin Tid ganske Usædvanligt. Forf. fører en
  overordentlig let og flydende Pen, et Bevis paa, med hvor ringe Møje
  hun producerede, og skjønt Skildringen hist og her breder sig
  temmelig stærkt, er den dog, selv hvor Talen er om de ubetydeligste
  Ting, altid i høj Grad farverig og beaandet, saa at den aldrig bliver
  trættende. Ingen forstaar bedre end Forf. at tegne en Situation
  beskueligt eller at føre en menneskelig Skikkelse frem i hele dens
  fysiske og aandelige Særegenhed, og idet hun nu tillige foretrækker,
  saavidt muligt, at lade de handlende Personer optræde med deres egne
  Ord, opnaar hun hyppigt en ligefrem dramatisk Virkning ved sin
  Skildring. Hendes Stil har Udtryk for enhver Tanke, som beskjæftiger
  hende, og for enhver Stemning, som gaar igjennem hendes Sjæl, fra de
  mest ophøjede til de mest spøgefulde, men under alle sine vexlende
  Former bevarer den dog bestandig som sit egentlige Væsensmærke en
  Aabenhed, Jævnhed og Troskyldighed, som er lige tiltalende og
  tillidvækkende. Endelig er den, uagtet de mange indblandede fremmede
  Ord, saa ægte dansk i sit Grundpræg, at vi overalt føle os i det
  nærmeste Slægtskab med den. Men om alt dette vil Læseren, som sagt,
  allerbedst være i Stand til at dømme selv, og jeg nøjes med at
  konstatere, at Forf. ogsaa paa dette Punkt viser, hvor højt hun var
  sin Samtid overlegen, idet hendes Bog, fra Formens Side betragtet,
  upaatvivlelig maa kaldes det 17. Aarhundredes første danske
  Prosaværk.
  
  Et Spørgsmaal, der hænger paa det Nøjeste sammen med Betragtningen af
  Skildringens Indhold og Form, er Spørgsmaalet om dens Troværdighed,
  eller rettere, da der ikke kan være Tvivl om Forf.s Vilje,
  Spørgsmaalet om, hvorvidt hun ogsaa altid har ~evnet~ at erindre de
  navnlig i Bogens Begyndelse omtalte Begivenheder -- der jo først ere
  nedskrevne flere Aar efter, at de vare foregaaede -- med en saadan
  Nøjagtighed, som den detaillerede Udmaling af dem vil give det
  Udseende af. Jeg for min Del nærer ikke ringeste Tvivl om, at
  Skildringen af hine Begivenheder, idetmindste i alle væsentligere
  Træk, er fuldkommen korrekt. Hukommelsen var maaske en af de Evner,
  som var allerstærkest udviklet hos Leonora Christina. Man har et
  slaaende Exempel herpaa i en af hende selv affattet Beretning om et
  højst pinligt og anstrengende Forhør, som hun 1659 var underkastet i
  Anledning af den mod hendes Mand rejste Anklage for Forræderi mod
  Svenskerne; idet hun nemlig, da man nægtede at lade hende se den ved
  Forhøret førte Protokol, selv efter Hukommelsen nedskrev en udførlig
  Fremstilling af det hele Forhør, som, efter Molbechs Forsikkring,
  »meddeler de afgivne Udsagn og Vidnesbyrd« (foruden hende selv blev
  der i hint Forhør, som varede halvfemte Time, afhørt 6-7 andre
  Vidner) »i samme Følge og i de fleste væsentlige Punkter nogenlunde
  med samme Indhold som den optagne Protocoll« (~Nyt histor.
  Tidsskrift~ 4, 80). Og dertil kommer, at man, af hvad Leonora
  Christina plejede at gjøre i lignende Tilfælde, er berettiget til at
  antage, at Beslutningen om at nedskrive en Beretning om hendes
  Fangenskab allerede har dannet sig hos hende i selve Fangenskabets
  Begyndelse, hvoraf følger, at hun ogsaa fra Begyndelsen af har givet
  saa meget nøjere Agt paa, hvad der foregik med og om hende, og skjønt
  hun ganske vist ikke strax fik Skrivematerialier til sin Raadighed,
  forstaar man dog let, hvorledes Fængslets Ensomhed idelig og idelig
  maatte føre hendes Tanker tilbage paa hine Begivenheder, indtil de
  tilsidst stode indprægede i hendes Erindring med uudslettelige Træk.
  Som et Vidnesbyrd endelig for hendes Troværdighed med Hensyn til det
  Meget i hendes Skildring, som ikke kan kontrolleres, kan anføres
  hendes Paalidelighed paa de allerfleste Punkter, hvor en Kontrol er
  mulig. At der hist og her findes Unøjagtigheder i Aarstal, Datoer o.
  desl. er Noget, som man snart vil overbevise sig om. Men i Forhold
  til de mange fuldkommen korrekte historiske Angivelser maa Fejlene
  dog altid kaldes baade meget faa og meget ubetydelige, navnlig naar
  man betænker, hvorledes Forf. næsten har været berøvet ethvert Middel
  af de mange, som Andre have til deres Raadighed, naar de ønske at
  verificere slige Angivelsers Rigtighed.
  
  Idet jeg nu gaar over til at aflægge Regnskab for den Maade, hvorpaa
  jeg har udført det mig betroede Hverv at forestaa Haandskriftets
  Udgivelse, maa jeg begynde med den Bemærkning, at jeg har troet at
  burde anvende saa meget større Omhu paa Gjengivelsens Nøjagtighed,
  som Haandskriftet, efter at være gaaet ud af mine Hænder, vil vende
  tilbage til det Waldstein'ske Familiearkiv, hvad der selvfølgelig vil
  gjøre en fremtidig Benyttelse af det ikke lidet vanskeligere, end om
  det bevaredes i et af vore egne Arkiver eller Bibliotheker. For at
  undgaa Misforstaaelse skynder jeg mig dog med at tilføje, at jeg
  til den nøjagtige Gjengivelse af Haandskriftet for det Første
  ikke henregner Gjengivelsen af dets Interpunktion. Denne er i
  Virkeligheden saa regelløs og ofte endog saa forvirrende, at jeg,
  hvis Værkets formelle Fortrin nogenlunde skulde komme til deres Ret,
  nødvendig maatte beslutte mig til at ombytte den med en helt ny, som
  det da ogsaa næsten overalt er Praxis, hvor Talen er om Udgivelsen af
  større haandskrevne Arbejder fra en ældre Tid. Men naar jeg ikke
  vilde beholde Haandskriftets Interpunktion, fulgte deraf ganske
  ligefrem, at jeg heller ikke kunde slutte mig til det i den Maade,
  hvorpaa det anvender de store og smaa Begyndelsesbogstaver. Thi for
  ikke at tale om, at jeg, overalt hvor jeg i Udgaven satte et Punktum
  eller i det Hele et større Adskillelsestegn, ogsaa maatte trykke det
  nærmest følgende Ord med stort Begyndelsesbogstav, uden Hensyn til,
  om Haandskriftet havde det saaledes eller ikke, vilde der paa de
  utallige Steder, hvor jeg har forandret Haandskriftets større
  Adskillelsestegn til mindre, og hvor der efter hine fulgte Ord med
  store Begyndelsesbogstaver, kunne blive Tvivl om, hvorvidt disse vare
  brugte paa Grund af Adskillelsestegnet eller af andre Grunde, og
  da Forf. paa dette Punkt er lige saa inkonsekvent som i sin
  Interpunktion, vilde ethvert Forsøg paa at løse Tvivlene ikke føre
  til Andet end til en Række Vilkaarligheder. Da nu ovenikjøbet hele
  Sagen er af temmelig underordnet Betydning, har jeg foretrukket ogsaa
  her heltigjennem at følge et eget System, og naar jeg da har valgt
  omtrent det samme, som almindeligst følges nutildags, kun med en
  noget hyppigere Brug af store Bogstaver til de egentlige Substantiver
  og en noget sparsommere Brug af dem til de ikke-egentlige
  Substantiver[9], da har jeg gjort det, fordi dette System, uden i
  det Enkelte at gjøre Fordring paa at gjengive Haandskriftets
  Skrivemaade paa det omhandlede Punkt, dog i det Hele giver et
  almindeligt Indtryk af den. Thi alle Inkonsekventser fraregnede staar
  virkelig Haandskriftets Anvendelse af Begyndelsesbogstaverne Nutidens
  meget nær, og den væsentligste Forskjel er, at det er noget
  sparsommere i Brugen af de store. Paa én Omstændighed maa jeg i denne
  Sammenhæng særlig henlede Opmærksomheden. Mange Ordsammensætninger og
  Ordforbindelser, som vi pleje at skrive som ét Ord, adskiller Forf. i
  deres enkelte Bestanddele og skriver som 2, 3 eller flere Ord. Men
  dette hører til de Ejendommeligheder ved hendes Skrivemaade, som jeg
  ubetinget har ment at burde bevare i Gjengivelsen, og idet jeg nu ~i
  det Hele~ har været nødt til at underkaste de saaledes adskilte
  enkelte Ord de samme Regler for Brugen af Begyndelsesbogstaverne som
  alle Haandskriftets andre Ord, have nogle af de paagjældende
  Ordforbindelser etc. faaet et for Øjet temmelig paafaldende Udseende
  (jeg skriver saaledes: til Freds [eller med Forf.s Retskrivning: til
  Fritz], Navn give, Naade god osv.). Jeg maa imidlertid tilføje, at
  der lige saa lidt her som ligeoverfor de øvrige Ord i Haandskriftet
  er Tale om et i sine yderste Konsekventser gjennemført Princip, og at
  jeg navnlig ikke har betænkt mig paa at afvige fra, hvad der ellers
  maa kaldes Reglen, naar en konsekvent Gjennemførelse af den vilde
  indvirke forstyrrende paa Læsningen (jeg skriver: Under Officer,
  Premier Minister, Spaa Kone osv.). -- Men naar jeg paa de nævnte
  Punkter har troet mig berettiget, ja tildels endog forpligtet til at
  gaa noget friere tilværks ligeoverfor Forf.s Skrivebrug, har jeg
  derimod i alle andre Henseender bestræbt mig for at gjøre
  Gjengivelsen saa tro som mulig. Jeg har allerede ovenfor omtalt, at
  jeg helt igjennem har beholdt Haandskriftets ejendommelige
  Adskillelse af Ordene. Selvfølgelig har jeg da ogsaa fulgt Forf.s
  Retskrivning Bogstav for Bogstav, og jeg har paa denne Del af
  Gjengivelsen anvendt saa megen Flid, at jeg, skjønt jeg naturligvis
  ikke tør sige mig fri for Fejl, dog i hvert Tilfælde véd med mig
  selv, at jeg er ude af Stand til at gjøre det bedre. Jeg finder saa
  meget mere Anledning til at fremhæve dette, da Forf.s Orthografi er
  yderst inkonsekvent (hun skriver saaledes et og samme Ord vexelvis
  med t og tt, ck og k, u, w og v osv.), og man herved let kunde komme
  til at tilskrive mig, hvad der i Virkeligheden udelukkende kommer
  paa hendes egen Regning. Jeg ønsker ogsaa udtrykkelig, at
  Textgjengivelsen, som den egentlige Kjærne i den mig stillede Opgave,
  betragtes som et Arbejde for sig, paa hvis Bedømmelse man ikke
  maa anvende nogen Slutning, hentet f. Ex. fra en og anden
  Uregelmæssighed, der kan være indløbet ved Interpunktionen eller ved
  Brugen af Begyndelsesbogstaverne; thi det er netop den større Omhu,
  jeg har følt mig forpligtet til at tilvende hin, som af og til kan
  have gjort mig mindre skarptseende paa de andre Punkter. Hvor et Ord
  eller et Bogstav ligefrem maatte antages at være fejlskrevet af
  Forf., har jeg rettet det i selve Texten, men for dog at give Læseren
  Lejlighed til at bedømme, om jeg ogsaa altid har truffet det Rigtige,
  har jeg bag i Bogen aftrykt en Fortegnelse over alle de saaledes
  ændrede Steder. Med de fremmede Ord har jeg dog forholdt mig paa en
  noget anden Maade. Uagtet Forf. nemlig ganske vist var i Besiddelse
  af en for sin Tid ualmindelig Sprogkundskab, var hun dog i de
  grammatiske og orthografiske Enkeltheder saa usikker, at det i det
  enkelte Tilfælde næsten er umuligt at afgjøre, om en i et fremmed Ord
  forekommende Fejl maa betragtes som Skrivfejl eller Uvidenhedsfejl,
  og jeg har derfor foretrukket at lade saagodtsom alle fremmede Ord
  blive ganske i den Skikkelse, hvori de forelaa fra Forf.s Haand, uden
  Hensyn til, om Fejlene ved dem beroede paa Valget af Ordene selv,
  eller knyttede sig til Kjøn eller Kasus, eller endog blot bestode i
  urigtig Anvendelse eller Omsætning af enkelte Bogstaver (man maa
  saaledes ikke forundre sig over at finde Ord som: Re#c#ident,
  vi#c#itere, Mu#ht#, Verrä#ht#erei o. m. a.). Med Hensyn til de
  fremmede Ord kan endnu bemærkes, at jeg i Reglen ikke har gjort
  nogen Forskjel paa dem og de danske i Henseende til Brugen af
  Begyndelsesbogstaverne. Dog maatte jeg snart blive opmærksom paa, at
  der blandt de af Forf. anvendte franske og latinske Substantiver
  findes enkelte, som hun stadig skriver med smaa Begyndelsesbogstaver
  (hvad der for nogle af de førstes Vedkommende aabenbart hænger sammen
  med, at hun tænkte sig dem udtalte paa Fransk), og disse har jeg da
  troet at burde gjengive paa samme Maade. At alle Tilføjelserne til
  den oprindelige Text samt Anmærkningerne ere medtagne i deres Helhed,
  forstaar sig af sig selv, men dog maa bemærkes, at en og samme
  Anmærkning undertiden kan være nedskrevet og igjen udslettet 2, 3 og
  flere Gange, inden Forf. har fundet en ret passende Plads til den, og
  i saadanne Tilfælde har jeg naturligvis kun aftrykt den paa det Sted,
  hvor den sidst er anbragt. Rettelserne har jeg for det Meste optaget
  udenvidere i Texten. Dog hændte det af og til med Rettelser af rent
  formel Art, at den tidligere Redaktion ubetinget var at foretrække
  for den senere, og naar saa var, har jeg ikke betænkt mig paa at
  blive staaende ved den første. Paa samme Maade har jeg forholdt mig
  ligeoverfor enkelte reelle Rettelser, naar de nemlig ved en
  Uagtsomhed af Forf. vare udarbejdede i en Form, der ikke passede ind
  i Sætningsforbindelsen paa det Sted, hvor de hørte til. I sidste
  Tilfælde har jeg dog altid sørget for, at Intet gik tabt, idet jeg
  har aftrykt vedkommende Rettelser som Anmærkninger under den
  egentlige Text. Af de temmelig talrige Ord og Sætninger, som ere
  udstregede af Forf., uden at noget Nyt er sat i deres Sted, har jeg
  optaget enkelte i Texten, men dog bestandig tilføjet en Bemærkning
  om, at en Udstregning har fundet Sted, medmindre der kun var Tale om
  et ganske enkelt Ord, som var udslettet af rent formelle Hensyn og,
  vel at mærke, med Urette udslettet.
  
   [9] Jeg kan ikke betegne min Fremgangsmaade saaledes, at jeg har
   trykt ~alle~ Substantiver med store Begyndelsesbogstaver og ~alle~
   Ikke-Substantiver med smaa, thi der er til begge Sider ikke faa
   Undtagelser, som jeg dog ikke anser det for nødvendigt at
   specificere her.
  
  Til en anden Side af min Virksomhed som Udgiver end den i det
  Foregaaende omtalte henhører Udarbejdelsen af de Anmærkninger om
  historiske Forhold og Personligheder, hvormed jeg har ledsaget
  Skildringen. Disse Anmærkninger gjøre ikke store Fordringer. For
  adskillige Læsere tør det maaske antages, at de ville indeholde ret
  velkomne Supplementer til Forf.s Beretning, for Historikere af Faget
  ville de forholdsvis kun sjeldent frembyde noget Nyt. Naar jeg dog
  tør haabe, at dette af og til vil være Tilfældet, beror det kun paa,
  at jeg til deres Udarbejdelse undertiden har benyttet mindre
  almindelig kjendte haandskrevne Kilder. Men dog er dette langtfra
  skét i et saadant Omfang, som jeg selv kunde have ønsket, og navnlig
  maa jeg med Beklagelse udhæve, at jeg kun en enkelt Gang har haft
  Lejlighed til at benytte Gehejmearkivets rige Samlinger til Korf.
  Ulfeldts og Leonora Christinas Historie.
  
  Foruden ved de tilsatte Anmærkninger har jeg ogsaa troet at kunne
  lette en Del Læsere Tilegnelsen af Værkets historiske Indhold ved en
  summarisk Fremstilling af de vigtigste af de Begivenheder, som gik
  forud for og mere eller mindre umiddelbart førte til den Situation,
  hvormed den egentlige Skildring begynder. En saadan følger da
  strax her nedenfor. Men jeg maa udtrykkelig bede bemærket, at
  den indskrænker sig til det Allernødvendigste og kun giver
  Begivenhedernes yderste Omrids eller saa Meget af dem, som maa ansees
  for nødvendigt, for at Læseren ikke skal være ganske uvidende om,
  hvad der menes, naar der hist og her i Værket gjøres en Hentydning
  til dem.
  
  Da Leonora Christina den 8. August 1663 blev indsat i Blaataarn for
  der at tilbringe nogetnær de følgende 22 Aar, var hun allerede ikke
  mere fremmed for Fængselslivets Bitterhed. Hendes Historie i de sidst
  forløbne 4 Aar havde for en meget stor Del kun været en Omskiftning
  af ét Fangenskab med et andet. Det var blandt Svenskerne, hun gjorde
  sine første Erfaringer i saa Henseende, og Anledningen var den
  Anklage for Højforræderi, som 1659 rejstes mod hendes Mand af den
  svenske Regering. Skjønt der ved Roskildefreden var tilsikkret
  Ulfeldt Amnesti og Tilbagegivelse af hans Ejendomme, havde han ikke
  fundet for godt at vende hjem til Danmark. Han syntes tværtimod
  bestemt paa i Fremtiden udelukkende at ville offre det Land sine
  Kræfter, som i de sidst forløbne Aar havde skjænket ham Tilflugt, han
  overtog Udførelsen af idetmindste ét meget betydeligt offentligt
  Hverv for den svenske Regering og lønnedes for allerede ydede
  Tjenester med store Naadesbevisninger af Karl Gustav. Men det varede
  ikke længe, før Forholdet mellem ham og Kongen undergik en betydelig
  Forandring. Den hidtidige gode Forstaaelse afløstes paa Ulfeldts Side
  af en stedse tiltagende Misfornøjelse, som han ikke engang søgte
  at skjule, og paa Karl Gustavs Side af en stadigt voxende Mistro
  til Ulfeldts Ærlighed. Denne Mistro syntes at skulle blive
  retfærdiggjort, da man i Foraaret 1659 kom til Kundskab om en Plan,
  som en Del af Malmøs Borgere havde lagt til at afkaste det svenske
  Aag, idet der nemlig fra flere af de i Sagen indviklede Personer
  fremkom Beskyldninger mod Ulfeldt, som gik ud paa, at han ikke blot
  havde været vidende om hint Anslag, men ogsaa, for at udsone sig med
  den danske Regering, havde forraadt denne nogle af Svenskernes
  Krigsplaner, deriblandt navnlig Planen til Stormen paa Kjøbenhavn.
  Som en Følge af disse Angivelser blev der anlagt Sag mod Ulfeldt, han
  blev sat under streng Bevogtning i sin Gaard i Malmø, og hans Hustru
  maatte dele hans Fangenskab. Sjeldent har Leonora Christina haft
  Lejlighed til i højere Grad at aflægge Prøve paa sin overordentlige
  Sjælsstyrke og sin ualmindelige Begavelse end under disse farefulde
  Forhold. Thi da Ulfeldt lige i Processens Begyndelse blev hjemsøgt af
  et højst paafaldende Sygdomstilfælde, som berøvede ham Mælets Brug
  netop i hele den Tid, Sagen stod paa, og saaledes hindrede ham i
  personlig at optræde, førtes Forsvaret udelukkende af hans
  heltemodige Gemalinde, som i flere med stor Skarphed og Djærvhed
  skrevne Indlæg bestræbte sig for at overbevise den i Anledning af
  Undersøgelsen nedsatte Kommission om hendes Mands fuldstændige
  Uskyldighed. Dette lykkedes nu vel ikke ganske, men paa den anden
  Side vare Vidnesbyrdene imod ham heller ikke i alle Punkter lige
  fyldestgjørende, og da Sagen, efter at have slæbt sig hen i 14
  Maaneder (i hvilken Tid Karl Gustav var død), endelig optoges til
  Doms, blev man af Mangel paa tilstrækkeligt Bevis nødt til at
  frikjende ham. Men Ulfeldt havde ikke fundet det raadeligt at afvente
  denne Dom. Nogle Dage før den blev afsagt, havde han set Lejlighed
  til at undslippe sine Bevogtere og faa fat paa en Baad, og med denne
  styrede han nu Koursen til Kjøbenhavn. Ankommen her indgav han en
  Skrivelse til Kongen, hvori han bad om Tilladelse til at maatte gjøre
  ham sin Opvartning, saasnart hans Kone, som han ventede til Staden --
  men som forøvrigt troede, at Manden var rejst til Lybek --, var
  indtruffet. Der blev imidlertid ingen Notits taget af denne
  Skrivelse, og anden Dagen efter, at Leonora Christina var ankommen,
  bleve baade hun og hendes Mand -- uden Hensyn til Bestemmelserne i
  Roskildefreden, der jo rigtignok heller ikke udtrykkeligt vare
  optagne i den kjøbenhavnske Fredstraktat -- arresterede og førte til
  Bornholm, hvor de indsattes som Fanger paa Hammershuus Fæstning.
  Dette gik for sig i Slutningen af Juli 1660.
  
  Fangenskabet paa Hammershuus betegner det andet Stadium i Leonora
  Christinas Fængselshistorie og ganske vist ikke det mindst kvalfulde.
  Gouverneuren paa Bornholm, Generalmajor Adolf ~Fuchs~, var en yderst
  haard og streng Mand, i hvis Adfærd mod Fangerne der ikke blot spores
  en ubøjelig Pligtfølelse, men ogsaa ligefrem personlig Uvilje. Skjønt
  man ikke kan frikjende hverken Ulfeldt eller hans Hustru for af og
  til at have udæsket Gouverneurens Vrede, gav denne sig dog undertiden
  Luft, navnlig ligeoverfor Leonora Christina, paa en saa brutal Maade,
  at det under ingen Omstændigheder kan undskyldes. I Begyndelsen var
  dog de Fangnes Tilstand for saavidt taaleligere, som det var dem
  tilladt at være sammen. Men efterat et Flugtforsøg var mislykket og
  opdaget, blev ogsaa denne Gunst dem nægtet, og de bleve nu (i Juni
  1661) hver for sig indespærrede i et Fængsel af meget strengere Art
  end det tidligere, hvor de maatte undvære Lys, Beskjæftigelse
  og Opvartning. Saaledes stode Sagerne, da Overstatholder og
  Premierminister Grev Christian ~Rantzov~ i September Maaned ankom til
  Bornholm. Uagtet sin strenge Afspærring havde Ulfeldt dog set
  Lejlighed til at tilstille Frederik III. Skrivelser, hvori han
  beklagede sig over Fuchs's Adfærd, og da nu Grev Rantzov alligevel
  skulde til Bornholm for at tage Øen i Ed til Kongen, fik han med det
  Samme Ordre til at undersøge hele Sagen mellem Gouverneuren og de
  Fangne. Af større Betydning for det Ulfeldt'ske Ægtepar end denne
  Undersøgelse -- hvis Resultat i alt Fald praktisk var foregrebet
  derved, at det, endnu inden den begyndte, var bestemt, at Fuchs
  skulde afløses af en Anden i sin Post -- var det dog, at Rantzov
  ogsaa havde medbragt Instruktioner til Underhandlinger med de Fangne
  om Betingelserne for en fuldstændig Løsgivelse. Disse Underhandlinger
  førte forholdsvis hurtigt til et Resultat, da Ulfeldt, nedbøjet som
  han var af Fængslets Tryk, var villig til at bringe næsten ethvert
  Offer, som forlangtes af ham, naar han blot derved kunde opnaa sin
  Frihed. Betingelserne for Løsgivelsen vare meget haarde. De vigtigste
  blandt dem vare, at Ulfeldt skulde afstaa til Kronen Alt, hvad han
  ejede af faste Ejendomme og Jordegods udenfor Fyen, at han skulde
  annullere en Obligation paa 63000 Rdlr. foruden paaløbne Renter, som
  Frederik III. 1658 havde maattet udstede til ham som Erstatning for
  de af hans sekvestrerede Godser oppebaarne Indtægter, at han ikke
  maatte forlade Fyen uden Kongens Tilladelse, ikke tage Tjeneste hos
  nogen udenlandsk Fyrste og ikke indlade sig paa Nogetsomhelst, der
  kunde være til Rigets Skade. Den nærmere Specifikation af nogle af
  disse Betingelser synes først at være foretaget i Kjøbenhavn, hvor
  Ulfeldt og Leonora Christina indtraf den 21. December 1661, og her
  maatte Ulfeldt ogsaa paany aflægge Troskabsed til Frederik III. Som
  fremtidigt Opholdssted anviste Regeringen ham Ellensborg i Fyen, der
  hørte til Leonora Christinas Arv efter hendes Mormoder Ellen Marsvin.
  Hertil afrejste han med sin Gemalinde den 27. December.
  
  Saa dybt som Ulfeldt var faldet, han, som engang var den første Mand
  i Riget næst Kongen, skulde han, som bekjendt, falde endnu dybere.
  Den egentlige Katastrofe i hans Liv stod tilbage, og som det altid
  hidtil havde været Tilfældet, skulde han ogsaa denne Gang drage sin
  Hustru med sig i Fordærvelsen. Næppe var han kommen til Ro paa
  Ellensborg, før han begyndte at træffe Forberedelser til at slippe
  bort derfra igjen. Idet han brugte sit nedbrudte Helbred som Paaskud,
  søgte og erholdt han i Foraaret 1662 Tilladelse til paa nogen Tid at
  forlade Landet for at bruge Badene i Aachen. Han drog bort i Juni
  Maaned med sin Familie, men istedetfor at begive sig til Aachen
  rejste han til Amsterdam, derfra igjen til Brygge, og i denne By
  opholdt han sig nu -- fraregnet en kort Udflugt til Paris af en
  allerede temmelig mistænkelig Karakter, jvfr. S. 32 Anm. 1 -- hele
  dette Aar ud og en stor Del af det næste. Den 24. Maj 1663 forlod
  Leonora Christina ham for, efter hans egen indtrængende Opfordringer,
  at gaa til England, hvor hun skulde indkræve en større Pengesum, som
  Ulfeldt i sin Tid af sine egne Midler havde forstrakt Karl II. med,
  da denne landflygtig opholdt sig i Nederlandene (jvfr. S. 9 Anm.). En
  Tidlang syntes hendes Rejse at skulle faa et heldigt Udfald. Skjønt
  det varede noget, inden hun fik Adgang til Karl II.s egen Person,
  lykkedes det hende dog omsider, og Kongen modtog hende meget naadigt
  og lovede at ville stille hende tilfreds. Men uagtet dette udeblev
  Betalingen, Tiden gik, og da Leonora Christina endelig, mismodig over
  bestandig at blive holdt hen med Udflugter og opfordret af sin Mand
  til at vende tilbage, lavede sig til at forlade England, var der
  indtraadt Omstændigheder, som gjorde hende dette umuligt. Den danske
  Regering havde nemlig i Løbet af Foraaret modtaget forskjellige
  Meddelelser, som vare i højeste Grad kompromitterende for Ulfeldt. De
  udgik fra det brandenburgske Hof, og Begyndelsen gjordes med en
  Skrivelse, hvori den danske Regering underrettedes om, at en stor
  Fare truede Staten, og at Kurfyrsten ønskede, at man sendte en
  betroet Mand til ham, for at han mundtlig kunde give ham nærmere
  Besked om Sagen. Ifølge denne Anmodning blev Amtmanden i Flensborg,
  Detlev v. ~Ahlefeldt~, sendt til Kønigsberg og fik ogsaa her al
  fornøden Underretning. Det Væsentligste af, hvad han erfarede, var,
  at Ulfeldt, efter at have ladet Kurfyrsten vide, at han havde en
  vigtig Meddelelse at gjøre ham, og efter at være traadt i Forbindelse
  med en Afsending fra Kurfyrsten, Generalmajor ~Span~, havde
  aabenbaret denne, at der var et stort Parti i Danmark, som var
  misfornøjet med Regeringen, og at dette Parti havde henvendt sig til
  ham -- Ulfeldt -- med Begjæring om at skaffe Landet en anden Konge.
  Hvis nu Kurfyrsten vilde modtage Kronen, saa troede Ulfeldt ogsaa at
  kunne hjælpe ham til den, som han overhovedet nok skulde underrette
  ham om, hvorledes han i det Hele havde at forholde sig i denne Sag.
  Det fejler næppe, at Ahlefeldts Indberetning har slaaet den danske
  Regering med Forfærdelse. Imidlertid besluttede den dog foreløbig at
  holde Sagen hemmelig og nøjedes med at anmode Kurfyrsten af
  Brandenburg om paany at sende Span til Ulfeldt, for at man kunde faa
  nærmere Oplysninger om hans Planer. Dette skete virkelig ogsaa, men
  da man kort efter fik at vide, at Leonora Christina var i England,
  har man rimeligvis antaget, at ogsaa hendes Mand opholdt sig der, og
  man henvendte sig derfor til den engelske Regering med en Opfordring
  om at lade dem begge anholde. For Ulfeldts Vedkommende viste det sig
  snart, at man havde taget fejl, men man var nu bleven kjed af at
  vente, og uden at oppebie Spans Indberetning om hans anden
  Sammenkomst med Ulfeldt lod Frederik III. paa de allerede
  foreliggende Vidnesbyrd Sagen foretage for Højesteret, som saa den
  24. Juli afsagde den bekjendte Dom, ved hvilken Ulfeldt dømtes som
  Landsforræder fra Ære, Liv og Gods. Leonora Christina var imidlertid
  i Følge de indløbne Rekvisitioner bleven anholdt i Dover af de
  engelske Myndigheder, just som hun gjorde sig rede til at forlade
  Landet. Hun blev indsat paa Slottet og holdt fangen her i nogen Tid,
  men saa redebon den engelske Regering ellers hidtil havde vist sig
  til at gaa den danske Konges Ærinder, trykkede den sig dog ved ganske
  aabenlyst og paa officiel Maade at udlevere den Fangne. Imidlertid
  skulde hun dog bort, og for at udvirke dette lagde man en Fælde for
  hende. En engelsk Officer, ~Braten~, bildte hende ind, at han vilde
  skaffe hende ombord i et Skib, som skulde afgaa til Flandern, og da
  hun nu en Nat i Følge med Braten forlod Slottet for at begive sig til
  dette Skib, overgav Forræderen hende til den danske Resident i
  England, Simon de ~Petcum~, som opholdt sig i Nærheden med nogle
  bevæbnede Mænd, og disse toge da Leonora Christina imellem sig og
  bragte hende ombord paa et engelsk Krigsskib, som af Petcum var
  fragtet til at føre hende til Kjøbenhavn.
  
  Med Ankomsten til Kjøbenhavn begynder Leonora Christinas egen
  sammenhængende Skildring, og jeg finder derfor ingen Anledning til at
  føre denne korte historiske Skizze videre. Kun med Hensyn til
  Spørgsmaalet om den danske Regerings Forhold til den Leonora
  Christina tilføjede Uret turde det maaske endnu være mig tilladt at
  bemærke, at saa meget Oprørende der var i den Maade, hvorpaa
  Anholdelsen og Udleveringen foregik, er det dog -- selv afset fra, at
  den engelske Regering fuldkommen bærer Broderparten af Skylden herfor
  -- næppe paa dette Punkt, at den danske Regerings Fremfærd mod
  Leonora Christina viser sig i det ugunstigste Lys. De Meddelelser,
  som Regeringen havde faaet om Ulfeldts Planer fra en Kilde, hvis
  Paalidelighed den ingen Grund havde til at betvivle, vare af en
  saadan Beskaffenhed, at den maatte være berettiget til at tage de
  strengeste Forholdsregler, og at Leonora Christina var vidende om
  hine Planer, havde Regeringen al mulig Grund til at antage, som hun
  da ogsaa siger selv i nærværende Værk, at hendes Mand aldrig plejede
  at skjule nogen Sag af Vigtighed for hende. Dette maa han nu dog have
  gjort denne ene Gang, men det var umuligt for nogen Anden at formode
  det. Ganske anderledes stiller Sagen sig for Regeringens Vedkommende
  ligeoverfor den Kjendsgjerning, at den, uden at der var gaaet nogen
  Dom over Leonora Christina, og uden at hun i det Hele var bleven
  overbevist om nogen anden Brøde, end, som hun selv siger, den ikke at
  have villet forlade sin Mand i Ulykken, holdt hende indespærret i et
  almindeligt Forbryderfængsel, ikke blot indtil Mandens Død selv i
  Regeringens Øjne maatte have gjort hende uskadelig, men endnu 21
  lange Aar efter dette Tidspunkt. Dette er dens store og egentlige
  Skyld imod hende, og den forringes ikke i mindste Maade derved, at
  det væsentlig var en eneste Persons -- Dronning Sophie Amalies --
  uforsonlige Had, som kom til Udtryk i denne lange Indespærring, eller
  derved, at en meget stor Del af de Kvaler, som Leonora Christina
  udstod i Fængslet, mindre havde deres Udspring i en indenfor
  Fængselsmurene planmæssig fortsat Forfølgelse fra hendes Fjenders
  Side, end i Omstændigheder, der tilhørte Tiden, i Fængselsvæsenets
  daværende usle Tilstand, i hendes tilfældige Omgivelsers naturlige
  Raahed osv.
  
  Til Slutning endnu kun et Ord om det her udgivne Værks ydre Historie.
  Det er allerede sagt, at det nærmest var bestemt for Forf.s Børn, men
  da det jo blev nedskrevet i Fængslet, kunde Forf. under Udarbejdelsen
  ikke have noget Haab om, at det skulde blive hende forundt selv at
  overgive det i de rette Hænder, og det var derfor bestemt, at en god
  Ven blandt hendes Omgivelser i Fængslet (se S. 246 Anm. 1) skulde
  besørge det til dets Adresse, saasnart det var bleven færdigt. Ved
  Leonora Christinas Frigivelse blev Benyttelsen af en Mellemmand
  overflødig, og Haandskriftet har nu uden Tvivl fulgt hende til Maribo
  Kloster og er blevet der en Tidlang. Efter hendes Død har saa en af
  Døttrene oversendt det til Leonora Christinas yngste Søn, ~Leo
  Ulfeldt~, og hos dennes Descendenter er det forblevet indtil vore
  Dage. Ved Haandskriftet ligger endnu det Brev, som ledsagede
  Oversendelsen. Det er skrevet med en Damehaand, der synes at være
  ~Anne Cathrine Ulfeldts~ (flere Breve fra hende opbevares paa det
  store kgl. Bibliothek, ~Ny kgl. Samling~, 2146c, 4^{to}), og er
  forseglet med det rigsgrevelig Ulfeldt'ske Segl (se ~Lexicon over
  adelige Familier~ 2 Bd. S. 335), men er iøvrigt uden Dato og
  Underskrift. Det lyder bogstavret saaledes:
  
   _»Denne Baag handler om, huad woris Sl. Frue Moder er hendtis i
   Hendis Fengsel. Ieg haffuer icke kundt ~resoluere~ mig till att
   brende den, ihuorwel att dends Læßning haffuer giffuet mig ljden
   fornøyelße, efftersom de adskillige hendelßer betreffer alle
   Hendis bedrøffuelige Tilstand. Endelig er ded icke u-nyttigt att
   wjde, huorledis med Hender er forfahret, mens er icke fornøden,
   att den kommer i fremmede hender, thi ded kunde hende sig, att den
   kunde glæde dem, som ennu kunde wære til offuers aff woris
   Hadere.«_
  
          _Udskrift: A Monsieur
                     Monsieur le Comte
                     Leon D'Ulfeldt &c._
  
         *       *       *       *       *
  
      Kjøbenhavn, den 1. Juni 1869.
                                                     #S. B. Smith.#
  
  
  
  
                          Den fangne Greffwinne
  
                            Leonoræ Christinæ
  
                              Iammers Minde
  
  
  
  
  Fortalen
  
  Til mine Børn.
  
  
  Hierte kiere Børn! Billigen kand ieg med Iob sige: Der som man min
  Iammer kunde weye oc mine Liidelser tilsammen i en Wect-Skaal legge,
  da skulle de were tyngere end Saand i Haffuet. Ia wißeligen erre mine
  Liidelser stoere oc mange, de erre tunge oc vtallige[10]. Mit Sind
  haffuer lenge offuer denne #Iammers Minde# werret striidig, ey
  kundende slutte, om ieg mig icke snarere skulle bemøde mine Liidelser
  att forglemme end dennem att ihuekomme. Men endeligen haffuer
  tilskyndende Aarsager mig dreffuen icke alleeneste min Iammer att
  ihuekomme, men den endoc vdi Pennen att forfatte oc Eder, mine kiære
  Børn, den att tilskriffue[11].
  
   [10] Senere rettet til: »_haffwer mine Liidelser worren stoere oc
   mange, tunge oc vtallige_«.
  
   [11] I Randen er senere tilføjet: »_efftersom ieg nu er i Haab, att
   miine Skriffter Eder kand komme til Hænde, mit Fengsel oc diße
   trende sidste Aaringer meget er lættet_.«
  
  Første tildriffuende Aarsage er Guds Allmectigheds Errindring,
  efftersom ieg ey min Iammer, Angst, Nød oc Smerte ihuekomme kand
  foruden tillige med mig Guds Allmact att errindre, som vdi alle mine
  Liidelser, Elendigheder, Hiertesorrig oc Bedrøffuelser min Krafft oc
  Hielp, min Trøst oc Bistand haffuer werret; thi aldrig lagde Gud mig
  saa snart en Byrde paa, att hand io med ded samme mig effter Byrdens
  Tyngde Styrcke gaff, saa att Byrden mig wel krum nederbøyede, mig
  hart knuede oc tryckte, men dog ey slet nederslog, knusede oc
  vndertryckte, for huilcket den vbegriibelige Guds Allmectighed skee
  Loff oc Priis i Ewighed. Wil mig alt saa icke alleeneste min
  Iammer errindre oc Gud for sin naadige Bistand i alle tilføyede
  bedrøffuelige Tilfald tacke, men endoc Eder, mine kiere Børn, Guds
  Goedhed imod mig kundgiøre, paa ded I Eder icke alleeneste offuer den
  Allerhøyestis v-begriibelige Hielps-Gierninger kunde forundre, men
  endoc med mig der vdoffuer i Tacksigelsen indstemme. Thi med Skiel
  skal I kunde sige, att Gud vnderlige Ting imod mig giort haffuer[12];
  att hand haffuer werret mectig vdi mig suage oc sin Krafft vdi mig,
  ded allerskrøbeligste Redskab, bewiißet. Thi huorledis haffde ded
  ellers werret muligt, att ieg saa mange offuer stoere, plutzlige oc
  v-formodentlige, vlyckelige Tilfælle haffde kundet imodstaa, om hands
  Aand icke vdi mig sin Wirckning haffde giort? Gud war den, som
  selffuer traadde ind med mig aff Taarne-Døren, hand war dend, som
  racte mig sin Haand oc striide for mig vdi Mißdædernis Fengsel, som
  kaldis den Mørcke-Kircke. Hand haffuer siden stetze, nu nesten
  ellffue Aar, worren inden mine Fengsels-Døre oc vdi mit Hierte,
  haffuer styrcket, trøstet, queeget, ia offte endoc glæd mig. Gud
  haffuer giort vnderlige Ting imod mig, thi ded er meere end
  vbegribeligt, att ieg saa stoere mig offuerkomne Vlycker haffuer
  kundt offuerleffue, beholdendis min Fornufft, Sind oc Santz. Ded er
  sig høyligen offuer att forundre, att mine Lemmer icke erre krumpen
  oc _contract_ aff Liggen oc Sidden, att mine Øyen icke erre dumme, ia
  gandske blinde aff Graad, aff Røg oc Smøg, att ieg icke er
  stackaanded aff idelig Lyßetaande oc Qualm, aff Stanck oc indklemte
  Lufft. Gud allene Æren!
  
   [12] Dette Sted kan mærkes som et Exempel paa en af de
   Ordstillinger, som Forf. ved den i Indledningen omtalte Revision af
   Haandskriftet ellers i Almindelighed har rettet, forsaavidt hun er
   bleven opmærksom paa dem.
  
  Den anden tilskyndende Aarsage er den Trøst, ded Eder, mine kiære
  Børn, wil were, att I formedelst denne _Iammers-Minde_ forsickris,
  att ieg vskyldeligen liider, att mig icke ringeste Sag er tillagt, oc
  att ieg intet er bleffuen beskylt, for huilcket I, mine kiære Børn,
  tør bluis oc Øynene skammeligen nederslaa. Ieg liider for att haffue
  werret ælsket aff en dydig Herre oc Hoßbonde, for att ey haffue
  hannem i Vlycken wilt forlade; _susspiceris_ derfor att wide om ett
  Forræderi, hand aldrig er bleffuen for tiltalt, mindre offuerbewiist,
  huis Beskyllings Aarsage mig ey bleff forstendiget, ihuor smaaligen
  oc weemodeligen ieg ded war begierendis. Lader ded were Eders Trøst,
  mine kiære Børn, att ieg haffuer en naadig Gud, en goed Samwittighed
  oc en frii Foed att staa paa, att ieg aldrig nogen skammelig Gierning
  haffuer giort. Ded er en Naade hoeß Gud, siger Apostelen St. Peder,
  om nogen bærer ded onde formedelst en goed Samwittighed oc liider
  Vret. Ieg liider, Ære wære Gud! icke for mine Mißgierninger, thi da
  war ded mig ingen Roeß, men ieg kand roeße mig aff, att ieg aff
  Vngdom op Christi Kaarßdragerske haffuer werret oc hafft v-trolige
  himlige Liidelser, huilcke effter mine Aar oc Alder ware wel tunge
  att bære.
  
  I huor wel min _Iammers-Minde_ icke widre indholder eller om melder,
  end huis sig med mig i dette Fengsel paa elffte Aar haffwer
  tildraget, saa kand ieg dog icke forbigaa Eder, mine kiære Børn, mine
  forrige Liidelser korteligen i denne Fortale att paaminde, tackende
  Gud for diß Offuerstriidende.
  
  Eder, mine hierte kiære Børn, er icke alleeneste witterligt, men ded
  er endoc landkyndig, huad stoere Liidelser oc effterfølgende Vlycker
  _Dina_ oc Walter med derris mectige Anhang worris Huuß paaførte
  _Anno_ 1651[13].
  
   [13] De Begivenheder, hvortil her sigtes, tør i deres Hovedtræk
   forudsættes at være saa almindelig kjendte, at jeg ikke finder
   Anledning til at udtale mig nærmere om dem.
  
  At ieg intet skal melde om saa mange modige oc tunge Dagis Reiser, om
  Haffs-Nød oc mange Slags Farligheder, ieg vdi fremmede Lande fristet
  haffuer, den eeneste Reiße wil ieg Eder alleene til Gemøte føre,
  huilcken min Herre mig imod mit Sind befalede att giøre i Dannemarck
  _Anno_ 1657. Den war Winter Dag, besuærlig oc farlig. Ieg liide Spott
  oc Forfølgelse, oc dersom Gud icke haffde giffuen mig Moed oc den ded
  betaget, som mig skulle griibe, da haffde ieg ey paa den Tiid
  vntgaaet Fengsels Vlycke[14].
  
   [14] I November 1656 besluttede Leonora Christina, som dengang i
   længere Tid havde opholdt sig med sin Familie paa Slottet Barth i
   Pommeren, at gjøre en Rejse til Danmark, for, som hun selv siger,
   »_udi al Underdanighed at søge Hs. kgl. Majt. min Herres
   Uskyldighed at demonstrere_.« Hun kom imidlertid ikke længere end
   til Korsør, hvor ~Ulr. Chr. Gyldenløve~ foreviste hende en kongelig
   Ordre til at vende om, og for at være saa meget mere sikker paa, at
   denne blev efterlevet, ledsagede Gyldenløve hende selv til Nyborg,
   hvorfra Rejsen gik videre gjennem Fyen, Slesvig og Holsten. Hun
   ankom den 15. December til Barth, og det er saaledes ikke ganske
   nøjagtigt, naar hun ovenfor siger, at Rejsen foregik 1657. Man har
   en egenhændig Beretning af Leonora Christina om denne hendes
   Bortvisning fra Danmark. Den er trykt i ~Becker~'s Saml. til Danm.
   Hist. under Fredr. III. 2 D. S. 441-47.
  
  I dragis wel til Minde, mine kiære Børn, huad ieg i den malmøske
  _Arrest_ fiorten Maaneder liide oc vdstoed; att den største Naade,
  Hands kl. Majt. aff Suerrige, Konning Karl den tiiende, mig da
  bewiiste, war, att hand satte ded i mine Kaar, enten ieg wille were
  paa frii Foed oc raade for worris Goedz, eller oc med min Herre were
  _arresteret_. Ieg erkiendte den Naade oc ded sidste som ded
  skylligste vdwalde, actendis ded for en Lycke, att ieg min da
  sorgefulde oc siden med Sygdom behafftede Hoßbonde maatte trøste oc
  tienne. Ieg antog ded oc for en Naade, att mig bleff tilsted (der min
  Herre for Suaghed ey selffuer kunde) for hannem att gaa i Rette. Huad
  Hiertesorrig oc Bedrøffuelse ieg for min skrøbelige Herre haffde,
  huad Møde, Besuæring oc Bekümring _Processen_ (som offuer nii Vger
  dagligen bleff forretagen) mig foraarsagede, ded weed den høyeste
  Gud, som war min Trøst, Styrcke oc Bistand, som mig gaff Moed
  oc Hierte for en Siddendis-Rett min Herris ærlige Naffn att
  forsuare[15].
  
   [15] Om Processen i Malmø se især ~Molbech~, Et Bidrag til Corfitz
   Ulfeldts Levnetshistorie (~Nyt hist. Tidsskrift~ 4 Bd. S. 1 flg.);
   jvfr. Indledningen.
  
  Eder er wel icke forglemt, huor hastig en Vlycke anden fuldte,
  huorledis den Liidelse ey war forbi, førend en langt større hender
  Haanden racte; oc gick ded oß da, som Poëten siger: _Incidit in
  Scyllam, qui vult vitare Charibdin_. Wii vntgick en _Arrest_ oc falt
  i ett hart Fengsel, vden Tuiffuel formedelst Guds Tilskickelse, som
  min Herre (imod worris Tagen Affskeed) gaff de Tancker sig til
  Kiøbenhaffn i Steden for Lybeck att forføye. Huor hierteklemt ieg
  bleff, der ieg imod all Formoding min Herre i Kiøbenhaffn for mig
  fant (huilcken ieg formeente alle hands Fiinders Mact oc Wold att
  were vntkommen), ded kand ieg med ingen Pen beskriffue. Ieg wentede
  ded, som min Herre icke troede, huilcket dog strax der paa fulte, som
  war en _Arrest_, oc bleffue wii anden Dagen effter min Ankomst
  (effter huilcken biiedis) tagen til Fanger oc førte til Borringholm,
  huorhelst wii sytten Maaneders Tiid hart ware fengselet[16]. Huad ieg
  der liide, derom haffuer ieg en fuldkommen Beskriffning giort[17],
  som ieg formoder vdi Eders, mine kiere Børns, Giemme findis, huor
  vdaff I seer, huad ieg med min suage Herre vdstoed, huor offte ieg
  større Vlycke affwergede, efftersom min Herre icke altiid med
  Taalmodighed _Gouuerneurens_, Adolff Foßis (som sig Fux kalte), onde
  Tractament kunde forsmerte. Tungt oc hart war ded att were aff en
  Bonde Søn spottet oc forhaanet, att were aff hannem sultet, truet oc
  høtt, men tyngere oc haardere att were syg vnder hands Gewalt oc høre
  aff hannem de Ord, att der som end Døden saed mig paa Læberne, saa
  skulle dog icke nogen Guds-Ords-Tiennere komme til mig. O stoer[e]
  Tyranni! Hands Ondskab war saa offuer Maade stoer, att hand icke
  kunde taale, at wii lettede huer andre Kaarßet, huor for hand ded saa
  forarbeydede, att wii effter ellffue Maaneders Forløb fra huer andre
  bleffue skilte, oc huer særdelis paa ded haardeste fengselet. Min
  Herre (som da alt war en gammel Mand) foruden Tienner, oc ieg,
  foruden Tiennerinde, finge ey lengre Lyß, end Afftens-Maaltiid
  warede. Ieg kand ey forbigaa den sex Maaneders haarde Skilßmiße oc
  bedrøffuelige Affskeed, wii fra huer andre toge, smerteligen att
  ihuekomme; thi for menniskelige Øyne saae ded icke anderledis vd end
  saa, som _Gouuerneuren_ oß spaade, att ded wille were for den sidste
  Gang, wii huer andre her i Werden skulle see oc tale. Gud wed best,
  huor tung den Liidelse war, thi hand war den, som trøstede, som gaff
  Haab imod all Forhaabning, som gaff Moed, der _Gouuerneuren_ mig
  besøgte oc wille mißtrøste. Gud stadfæstede mit Haab, Goedz oc Formue
  løste worris Fengsel[18], oc wii finge huer andre igien att see oc
  tale. Saa bedrøffuet min Herre war, der wii fra huer andre paa
  Borringholm bleffue skilte, saa glad war hand, der hand toe Aar der
  effter til den engelske Reiße mig haffde offuertalt, ey tenckendis,
  att den oß for alltiid skulle attskillige. Min Herre, som haffde alt
  for goed _opinion_ om Kongen aff Engeland, meente, att nu, hand war
  til Tronen kommen, att hand icke alleeneste sine stoere mundtlige oc
  skrifftlige Løffter skulle ihuekomme, men sig oc errindre, att ieg
  vdi hands Nøds- oc Landtflyctigheds Tiid tog Ringene aff Fingerne oc
  for hands oc hands Tienneris Maaltiider vdsatte. Men huor nødig ieg
  mig den Reiße paatog, ded er nogle aff Eder, mine kiære Børn,
  bekiendt, wel wiidende, att hoeß en vtacknemmelig ey anded end
  Vtacknemmelighed er att hente oc wente. Ieg haffde andris _Exempler_
  att speile mig vdi, men ded war mig saa forrelagt. Der ware beeske
  Stycker Brød for mig tilskaarren, oc bitter Kaarß-Galle for mig
  indskenket vdi ded Blaa-Taarn paa Kiøbenhaffns-Slott; did skulle ieg,
  ded der att æde oc att vddricke.
  
   [16] Nemlig fra sidst i Juli 1660 til noget over Midten af December
   1661.
  
   [17] En saadan Beskrivelse er ikke kjendt, men maaske kan den endnu
   findes i det Waldstein'ske Familiearkiv. En kritisk Fremstilling af
   hele det paagjældende Afsnit af Korfits Ulfeldts og hans Gemalindes
   Liv haves i ~Molbech~'s Andet Bidrag til Corf. Ulfeldts
   Levnetshistorie (~Nyt hist. Tidsskrift~ 4 Bd. S. 369-441.) Af
   enkelte herhen hørende trykte Aktstykker kunne især mærkes:
   Generalmajor ~Fuchs~'s Indberetning om Korf. Ulfeldts og Leonora
   Christinas Flugtforsøg fra Bornholm i ~Wolff~'s Journal f. Politik
   1816, 1, 71-78; Sammes Indberetning om de Fangnes Tilstand i Juni
   1661, smstds. 1, 193-98; Vidneforhør i Anledning af Ulfeldts
   Flugtforsøg, smstds. 1, 198-214 og 2, 42-47; ~Fuchs~'s Svar paa
   Ulfeldts Beskyldninger, smstds. 1, 227-35; Memorial angaaende Korf.
   Ulfeldt og Leonora Christina, skrevet i Marts 1662, smstds. 3,
   135-40; Ulfeldts »Deprecations-Skrivelse« og 2 af ham udstedte
   Reverser hos ~Paus~, Corf. Uhlefeld, 2 Part, S. 208-14.
  
   [18] Blandt de mange haarde Betingelser, som Ulfeldt maatte
   underkaste sig for tilligemed sin Gemalinde at komme paa fri Fod
   igjen, var ogsaa den, at han skulde afstaa til Kongen Alt, hvad han
   ejede af faste Ejendomme og Jordegods i Sjælland, Jylland og Norge,
   samt desuden annullere en Obligation paa 63,000 Rdl. foruden
   paaløbne Renter, som Frederik III. 1658 havde maattet udstede til
   ham som Erstatning for de af hans sekvestrerede Godser oppebaarne
   Indtægter; se ~Nyt histor. Tidsskrift~ 4 Bd. S. 423 og 435-38;
   jvfr. Indledningen. At hans Løsladelse ogsaa havde kostet ham
   temmelig store Summer til andre Personer, navnlig til Grev ~Chr.
   Rantzov~ og ~Gabel~, fortaltes i Kjøbenhavn strax efter, at den
   havde fundet Sted (se ~Becker~'s Saml. til Danm. Hist. under
   Frederik III. 1 D. S. 273), og det bekræftes, idetmindste for
   ~Gabels~ Vedkommende, længere henne i dette Skrift, idet Forf.
   siger, at denne som Betaling for ydet Hjælp ved hin Lejlighed havde
   faaet 5000 Rdlr. af hendes Mand.
  
  Eder er icke v-witterligt, huor falskeligen Kongen aff Eng. med mig
  handlede, huor wel hand tog imod min Komme, huor hand mig med ett
  Iudas-Kyß helste oc sin Fencke tittulerede, huorledis hand baade
  selffuer, saa wel som wed sine høye _Ministri_, all kl. Gunst oc
  Naade forsickrede oc mig for de forstracte Penninger Betaling
  loffuede. I wiide, huor suigacteligen hand mig (effter Hs. kl. Mt.
  aff Dannemarckis Begiering) til _Dovers_ loed _arrestere_ oc siden
  wed den Forræder _Lutenant Braten_ wiiß giøre, att hand mig
  himmeligen wille lade vntkomme, leuerende mig dermed i den danske
  _Resident, Simon Petcons_ Hender, som med aatte bewæbnede Mænd mig
  loed anfalle; selff holte hand sig langt fra oc torde icke komme mig
  nær. De satte mig Degen oc Pistoll paa Brystet, oc tuende toge mig
  mellem sig oc satte mig i en Baad, huilcken mig førte til ett Skiib,
  som for^{te} Resident haffde tilreede, oc haffde hand befalet en Karl
  wed Naffn Peter Dreyer mig til Kiøbenhaffn att leedsage[19].
  
   [19] Den Sum, som Korfits Ulfeldt af sine egne Midler havde
   forstrakt Karl II. med, da denne landflygtig opholdt sig i
   Nederlandene, beløb sig til 18700 Rdlr. Angaaende Maaden, hvorpaa
   Leonora Christina søgte at inddrive denne Fordring, se især ~Danske
   Magazin~ 3 R. 2 Bd. S. 54 flg., hvor der ogsaa findes trykt en Del
   Aktstykker, som have Hensyn til hendes Anholdelse i Dover ved den
   danske Resident i England, ~Simon de Petkum~; jvfr. Indledningen.
   -- ~Dreiers~ Navn giver mig Anledning til at bemærke, at de
   allerfleste af de her i Fortalen nævnte Personer selvfølgelig ville
   blive nærmere omtalte i den egentlige Skildring, og indtil da
   opsætter jeg ogsaa Meddelelsen af de Oplysninger, hvormed det for
   enkelte af disse Personers Vedkommende synes mig nødvendigt eller
   passende at supplere Forf.s Beretning.
  
  Her fra haffuer denne min _Iammers Minde_ sin Begyndelse. Den melder
  om, huis mig inden ded Blaa-Taarens Døre er hentis. Betencker, mine
  hierte kiere Børn, diße haarde Liidelser; errindrer Eder oc Guds
  stoere Goedhed imod mig. Seer: aff sex Drøffuelser haffuer hand
  vdfriiet mig; wærer wiß paa, att hand vdi den syffuende mig ey lader
  sticke eller omkomme. Ney! hand wil for sit Naffns Ære[s] Skyld
  wældeligen mig vdriiffue.
  
  Miine Liidelsers Fortelning er bedrøffuelig att paahøre oc kand de
  aller haardeste Hierter til Medliidenhed bewege; men lader dens
  Læßning Eder icke høyre bedrøffue, end Glæden den igien kand
  offuerweye. Betracter min V-skyllighed, Friimodighed oc Taalmodighed;
  glæder Eder der vdoffuer.
  
  Mange smaa Widerwertigheder oc daglig Fortred er ieg for
  Witløfftigheds Skyld forbigaaet, ihuor wel den ringste aff dennem
  hart suee i mit ømme Drøffuelsis Saar.
  
  Ieg bekiender mine Suagheder oc bærer ingen Sky Eder dennem att
  fortelle. Ieg er ett Menniske oc fuld aff menniskelige Skrøbligheder.
  De første Bewegelser staar icke vdi worris Mact, man offueriilis
  stønnem, førend man sig kand besinde. Gud wed, att ieg offte haffuer
  giort mig baade døff oc blind for icke til Wrede att opirris. Ieg
  skammer mig wed Slozfogdens Iohan Iægers, Kresten Maansøn
  Taarnegiemmers, Karen Ollis Daatters oc Catharina Wolffs vtuctige
  Ord, skiiden Snack oc groffue Plom[p]heder att indføre oc opregne;
  ded wille for meget _ledere_ høfflige Ørne. Ded kand ieg Eder
  forsickre, att ded offuergaar alt ded, som v-teerligt, skidden,
  tølpersk oc v-sømmeligt kand were; thi groffue Ord oc fuull Tale war
  derris Wenligheds oc Mildheds Tegn, oc blodige Eeder derris
  Vsandferdigheders Smycke oc Beprydelse, saa att derris Omgiengelse
  war mig meget v-angenem. Ieg war intet gladere, end naar Dørene
  imellem mig oc dennem ware luct, som for mig lucke skulle, saa haffde
  ieg ickun Quinden alleene, huilcken ieg stønnem med goede, stønnem
  med Vdfuen oc Truen kunde komme til att tie.
  
  Ieg haffuer endoc hafft goed Omgiengelse oc endnu haffuer, huis
  Tiennester oc Høffligheder ieg tilbørligen ihuekommer oc wil, saa
  lenge ieg leffuer, ihuekomme. I, mine kiere Børn, wille ded oc imod
  en huer effter Muelighed erkiende.
  
  I finder oc vdi denne _Iammers Minde_ tuende aff worris Huußis
  Hoffuit Fiinder, som [er] Iørgen Walter oc Iørgen Skrøder[20], offuer
  huilcke Gud mig haffuer hæffnet oc wille, att de skulle trenge til
  mig, oc ieg dennem skulle hußuale. Walter giffuer mig noget Anleding
  lided mere, end mit Forset war, om hannem att melde.
  
   [20] Med hvad Ret ~Jørgen Skrøder~ betegnes paa denne Maade, kan
   ikke afgjøres, da han, saavidt jeg ved, ikke i noget hidtil kjendt
   Skrift eller Aktstykke findes omtalt i Forbindelse med den
   Ulfeldt'ske Familie (han nævnes 1646 som »Munster-Commissarius«, se
   ~Nye danske Magazin~ 2 Bd. S. 290 og 292; 1668 fik han -- efter en
   Notits fra Rentekammerarkivet, meddelt mig af Cand. ~H. C. A. Lund~
   -- Bestalling som Legationssekretair med 300 Rd. aarlig Gage), og
   da nu Forf. ovenikjøbet har glemt at omtale ham i den egentlige
   Skildring, saaledes som hun her bebuder at ville gjøre, faar man
   heller ikke at vide, hvorledes det gik til, at han kom til at
   trænge til hende.
  
  Aff de Psalmer oc aandelige Wiiser, ieg _componeret_ oc
  _translateret_ haffuer, indfører ieg nogle til den Ende, att I, mine
  kiere Børn, kand see oc kiende, att ieg mig stetze haffuer holt fast
  til Gud, huilcken haffuer wæret oc endnu er min Muur imod alle Anløb
  oc min Tilfluct imod alle Slags Moedgang oc Widerwertigheder.
  Giffuer intet Act paa Riimene; de erre icke effter alle de Regler,
  Poëterne sig giøre; men giffuer Act paa Materien, Meeningen oc
  Nytten. Ieg haffuer ey heller wilt mine andre smaa Tiidsfordriff
  forbigaa, thi der vdaff kand I Eder mit Sinds Roelighed forwiße oc
  see, att ieg ingen ledige Tiimer haffuer, [ia?] att en (for andre
  affskylig) Røtte mig endoc tienner til Tiidskortning.
  
  Tuende _Observationer_ haffuer ieg antegnet. Ihuor wel de erre om
  ringe oc foractelige Dyr, saa erre de dog merckelige, oc tuiffler ieg
  paa, att de aff nogen naturkündiger tilforne erre bleffuen i Act
  tagen. Thi att der findis ett Slags Kaal-Orme, som føder leffuende
  smaa Orme, oc saadanne som de er selff, troer ieg icke, haffuer før
  werret _noteret_. Mindre, att en Loppe føder en formeret Loppe, oc
  icke en Gned kommer aff en Gned[21].
  
   [21] Hele dette Stykke er senere overstreget.
  
  Til Besluttning beder ieg Eder, mine hierte kiere Børn, att I icke
  lader ded Eder vnderlig forrekomme, att ieg icke haffuer wilt tage
  imod den Leylighed, wed huilcken ieg til min Friihed haffuer kundet
  komme. Naar I ded rett betencker, saa haffde ded huercken werret Eder
  eller mig tienlig. Ieg bekiender, att dersom min Herre, salig hoeß
  Gud, haffde werret i Liffue, att ieg da icke alleeneste haffde tagen
  imod Tilbudded, men endoc giort mit yderste mit Fengsel att vntkomme
  for hannem att opsøge, til sidste Aande-Dret att opwarte oc tienne;
  min Skyllighed haffde ded vdkræffuet. Men efftersom hand da alt war
  hoeß Gud vdi Huiile oc Roe oc ey nogen Menniskis Tienneste meere
  behøffuede, saa haffuer ieg billigen betractet, att den selfftagen
  Friihed oß paa alle Sider meere skadeligt end som gaffnligt were
  wille, oc att ded icke war der Wey til worris fratagne Formue att
  komme, huorfor ieg den vdslog oc søgte i ded Sted mit Hierte til
  Roelighed att skicke oc mit paalagte Kaarß taalmodeligen att bære.
  Wil Gud ded saa føye, oc er ded hands guddommelige Behag, att ieg med
  kongelig Naade min Friihed skal nyde, saa wil ieg oc med Glæde effter
  yderste Formue for Eder, mine hierte kiære Børn, wære ett Wersens
  Træl oc vdi Gierningen erwiiße, att ieg aldrig wiger fra min Plict,
  att ieg icke er mindre en goed oc retsinnig Moder, end som ieg
  haffuer werret en troe Hustru. Vdi midler Tiid lader Guds Willie were
  Eders Willie, hand wil alle Ting saaledis wende, føye oc lawe, att
  ded Eder oc mig til Siel oc Liiff kand gaffne; vnder huis trygge
  Waretect ieg Eder alle troligen wil befale oc bede, att hand Eders
  Fader oc Moder, Eders Raadførere oc Ledismand wille were. Beder I
  igien for mig, att Gud mig med sin goede Aand wil regiere oc
  fremdelis som hid ind til Taalmodighed forunde. Ded er alt ded, som
  søger hoes Eder
  
                                         Mine hierte kiere Børn
                                            Eders hulde Moder
                                           _Leonora Christina_
                                             _V. E. G._[22]
  
   [22] Slutningen af Fortalen fra Ordene: ~Vdi midler Tiid~ indtil
   _V. E. G._ incl er -- paa nogle enkelte Ord nær, der kun ved en
   Uagtsomhed synes at være blevne skaanede -- senere overstreget.
   Grunden hertil er let at se. Som det nemlig i Indledningen
   antydedes, er denne Fortale skrevet, før Forf. begyndte paa den
   egentlige Skildring, som hun fra først af ikke havde tænkt at føre
   længere ned i Tiden end til Aar 1674. Imidlertid vare hendes
   Trængsler meget langt fra at være til Ende med dette Aar, og
   ligesom hun paa Grund heraf under selve Udarbejdelsen bestemte sig
   til at fortsætte Skildringen udover den oprindelig paatænkte
   Grændse, saaledes har hun ogsaa, efterat det Hele var færdigt, ment
   at burde udvide Fortalen saavidt, at den kom til at omfatte
   Begivenhederne lige ned til hendes Udfrielse af Fangenskabet 1685.
   Forat imidlertid en saadan Udvidelse kunde finde Sted, var det
   først og fremmest nødvendigt at udslette Slutningsordene i den
   oprindelige Fortale, og dette er da ogsaa sket, som ovenfor sagt.
   Derpaa er saa Fortsættelsen i Form af 4 beskrevne Blade indheftet i
   Haandskriftet umiddelbart efter den første Fortale. Den er skrevet
   paa ganske lignende Papir og med ganske samme Skrifttræk som den
   sidste Del af selve Værket. Men uagtet Forf.s Bestræbelser for at
   sammensmelte den oprindelige Fortale og det senere Tilføjede til en
   Enhed, vil man let overbevise sig om, at hun har taget Sagen altfor
   overfladisk, til at dette skulde kunne lykkes, og jeg har derfor
   ikke betænkt mig paa her at gjengive den tidligere Fortale i dens
   første Skikkelse, idet jeg dog bagefter aftrykker det senere
   Tilskrevne, men med mindre Typer[*] for endnu tydeligere at betegne
   Forskjellen i Tid og Affattelse mellem de to Stykker.
  
    [*] Afskriverens bemærkning: Teksten fra "Ieg haffwer oc
    ihuekommet" til "anden i Fortred."
  
   Endnu kan med Hensyn til Tidsangivelsen under Fortalen mærkes
   Følgende: Leonora Christina var efter Optegnelserne i Christian
   IV.s Skrivkalendere (~Schlegel~, Samml. zur dän. Geschichte 2 Bd.
   1, 61 og ~Nyt histor. Tidsskrift~ 4 Bd. S. 338) født den ~8. Juli
   1621, gammel Stil~. Dette svarer nu rigtignok til den ~18. Juli,
   ny Stil~, men for det Første bruger Leonora Christina ellers
   overalt i Haandskriftet den ældre Tidsregning, og dernæst er selve
   hin Tidsangivelse 18. ~Juli~ fremkommet ved en Rettelse af en
   ældre Dato, 11. ~Juni~, som endnu ganske tydelig læses under den
   anden. Selv om man altsaa antager, at Rettelsen hidrører fra
   Leonora Christina selv -- og der er ikke Noget, som modsiger, at
   hun kan have foretaget den i et senere Afsnit af sit Liv -- bliver
   dog altid Vanskeligheden med den ældre Dato: 11. ~Juni~, tilbage,
   og at denne sidste ikke kan betragtes som en ligefrem Skrivfejl,
   skjønnes deraf, at i Leonora Christinas authentiske haandskrevne
   Selvbiografi (jvfr. Indledn.) angives ligeledes den 11. Juni som
   hendes Fødselsdag. Med andre Ord: Leonora Christina har virkelig
   til en Tid været uvidende om, hvad Dag hun var født. Hvorledes nu
   dette snarest maa forklares, om saaledes, at hun maaske har glemt
   sin Fødselsdag i de mange Trængselsaar, hun tilbragte dels udenfor
   Fædrelandet, dels i Fængslet, eller om hun maaske i sin Ungdom
   aldrig har kjendt den, skal jeg ikke forsøge at afgjøre. Kun skal
   jeg bemærke, at alle Forfattere, som have skrevet om hende,
   forinden Christian IV.s Kalenderoptegnelser bleve udgivne,
   ligeledes angive hendes Fødselsdag urigtigt (Gravskriften i Maribo
   Kirke har dog det Rette), men saaledes, at En angiver en Dato, en
   Anden en anden. Den yngre ~Sperling~, som, selv om han ikke var
   den, til hvem Leonora Christinas i Form af et Brev affattede
   Selvbiografi var stilet (hvilket er saa godt som afgjort), paa
   Grund af sit nære personlige Forhold til Leonora Christina maatte
   antages at have alle den Slags Efterretninger fra hende selv, har
   i sine Collectanea »de feminis eruditis« (Orig. i Gl. kgl. Smlng.
   2110 a-b, 4) den 11. ~Juni~, ganske som vort Haandskrift, og først
   senere er der ved Siden af tilføjet: »vel potius in Julio«. Den
   foregivne Selvbiografi (~Bang~'s Samlinger 2, 126) har ligesom
   ogsaa ~Holberg~ (Danm. Riges Hist. T. 3 S. 572), ~Paus~ (Corf.
   Uhlefeld 1, 25) og ~Schønau~ (Lærde Fruentimmer S. 319) den 22.
   ~Juli~. ~Hofman~ (Portraits historiques P. 5 pag. 83 og Danske
   Adelsmænd 2 D. S. 316) har 22. ~Juni~.
  
  
    Skreffuen i ded Blaa-Taarn
    _Anno_ 1674 den 18. _Iulii_, mit
    Fengsels ded elffte Aar, min
    Fødsels Dag, oc Alders 53.
    Aar.
  
   Ieg haffwer oc ihuekommet med allerstørste underdanig Tacksigelse
   worris nu allernaadigste Arffwe Kongis Naade imod mig, stacket
   effter Kongl. _Majt._ kom til Regieringen.
  
   Dißligeste ihuekommet worris allernaadigste Regierings Dronnings
   oc Hs. Durchleutighed, Cur-Fyrstinnen aff Saxsens Medliidenhed
   offwer min ulyckelige Skiæffne; saa oc Hendis _Majt._ Dronningens
   særdelis Naade.
  
   Ieg haffwer oc icke forgiæt med tilbørlig Skyllighed att ihuekomme
   Hendis _Majt._ Dronningens Frue Moders, den dydige Landt-Greffwinne
   aff Hæßens, Naade imod mig.
  
   Haffwer oc antegnet adskilligt, som wærende Tiid, fra _An._ 1663
   indtil _Anno_ 1674, i mit Fengsel sig haffwer til draget, i
   Meening der weed min _Iammers Minde_ att ende, efftersom ieg fant
   hoes mig en Fornøyelse oc offte trøstede mig selffwer, att ded er
   bedre att wære uskyllig fengselet end att wære frii oc haffue
   forskyldt Fengsel. Ieg errindrede mig att haffue læst, att Fengsel
   haffde tient mangen een til Beskiærmelse imod større Farligheder
   oc fra att falde i derris Fiinders Hænder. Der haffwer wærret de,
   som erre udkommen aff derris Fengsel oc strax der effter erre
   bleffwen myrtte. Der haffwer wærret de, som haffwer hafft derris
   rundelig Ophold i Fengsel oc siden i Friiheden liid Nød. Uskyllig
   Fengsel undertrycker icke eens Ære, men den forøger Æren. Mangen
   een haffwer i Fængsel faaet stoere Widenskaber oc erfaret de Ting,
   de før icke kunde naae. Ia, Fengsel leeder til Himmelen. Sagde saa
   offte til mig selffwer: _Trøst dig, du Fange, du est lycksalig._
  
   Efftersom ded 1674. Aar ickun war Hælten aff miine Fengsels Dage,
   saa haffwer ieg i denne min _Iammers-Minde_[23] tilføyet ded, som
   siden den Tiid inden miine Fengsels Døre sig haffwer tildraget.
   Ieg liider mod min Friiheds Afften, 1685 den 19. _Maj_.[24] Gud
   allene Æren, som Kongl. _Majt._ til Retferdighed haffwer beweget!
  
    [23] I Randen er tilføjet: »_udi hwilcken er antegnet adskillige
    Widerwertigheder, mig haffwer angreben, som for mangen en skulle
    haffwe werret haardere att imod staa end som Fengsels Twang. Gud
    gaff Styrcke_«.
  
    [24] Skjønt den ovenstaaende Bemærkning og Dato kunde synes at
    gjøre det ganske utvivlsomt, at det her aftrykte Tillæg til den
    oprindelige Fortale er nedskrevet i Fængslet, er der dog paa den
    anden Side Meget, der taler for, at det ikke kan være skrevet,
    før selve den egentlige Beretning var afsluttet, og da denne
    Afslutning -- skjønt tildels ogsaa dateret fra Fængslet --
    notorisk først har fundet Sted efter Løsladelsen, er det
    idetmindste sandsynligt, at det Samme gjælder om Afslutningen
    af Fortalen.
  
   Her hoes wil ieg ihuekomme dennem, hwis dødelig Affgang mig
   wærende mit Fængsel bleff beretet:
  
   1. Kongl. _Majts._ _Premier Ministre_, Greff _Christian_ aff
   Rantzov, døde i _September_ Maanet 1663. Leffwede icke den Dag att
   dricke Skaaller til worris Princeße oc Cur Prinzen aff Sachsens
   Troloffwelsis Fæst. Langt mindre naaede hand den Dag att see
   (effter hands Angiffwende) et Træ Billede til min sl. Herris Spott
   att _parteris_. Døden war hannem meget bitter.
  
   2. Encke Dronningens Hoffmesterinne, som war mig saa meget streng
   i min største Bedrøffwelse, haffde en lang piinactig Sygdom;
   sagde aff Utaalmodighed, att Helffwedis Piine war icke større, end
   som henders Piine war. Man kunde paa Taarnet høre hender skriige.
   Hun bleff ført paa en Dyne need i Byen oc døde der.
  
   3. _Able Catharinæ_ Døe war meget smertelig. Haffde hun før søgt
   hoes mig paa himmelige Stæder effter Breffue, da bleff hun siden
   aff Balberere meget befølt, efftersom hun haffde Byller paa
   himmelige Steder. Hun bleff skaarren oc brent. All den Piine
   udstoed hun i Haab att leffwe, men hwercken Batskerns
   Windskiibelighed eller Dronningens Besøgelser kunde rædde hender
   fra Døden.
  
   4. _Secreterer_ Erich Krag, som haffde laded see sit onde
   Hiertelaw imod mig i mit Fengsel den Myrcke-Kircke, bleff hastig
   aff Døden henryckt paa et ureent Stæd; war frisk oc sund, haffde
   til Middag laded indbyde Giæster til sig, saed oc skreff wed sit
   Bord, gaar ud for att giøre sit Behoff, der finder hands Folck
   (effter lang Biien) hannem døe.
  
   5. _General Major Friderich_ von _Anfeldt_,[25] som meere end som
   een Gang gaff sin Glæde tilkiende offwer min Ulycke, hand døde
   saa, som hand haffde leffwet; war et uguddeligt Menniske oc en
   Guds Bespottere. Hand kunde Lyckens skeele Øyesyn icke imodstaa,
   bleff rasent, fordi en anden fick en Ære Tittel, hand adtraade;
   ded war wel ringe att tabe Sind oc Santz for. Hand wille intet
   høre om Gud, mindre forlige sig med Gud. Begge Dronningerne, Encke
   Dronningen oc den regierende Dronning, offwertalte hannem
   endeligen der til. Der hand haffde annammet _Sacramentet_, sagde
   hand: »Nu haben Ihr. Majeste[te]n Ihren Willen gehabt, wo zu ist
   das nu guth?« Bleff weed att bande oc læstere oc døde saa hen.
  
    [25] Det er: Fr. v. _Ahlefeldt_.
  
   6. Effter lang udstaaende Sygdom døde Feldt-Herren _Sckack_.
  
   7. Dißligeste _Canzeler_ Peter Ritz.
  
   8. Kongl. _Majt._ Kong _Friderich_ den 3^{s} Død forfremmede
   Stadtholder _Christoffer Gabels_ Døe. Hand følte, att
   Encke-Dronningens Haed meget imod hannem formaatte, ynskede sig
   Døden; Gud bønhørte hannem.
  
   9. Ded haffwer behaget Gud, att ieg skulle selffwer wære Widne
   til, att Walter døede en ynckelig Døe, ia, att ieg skulle selffwer
   beklage hannem. Naar ieg hørte hannem skriige, da rant mig forrige
   Tiider i Sinde, oc tenckte offte, huorledis et Menniske kand lade
   sig forføre at giøre den ont, aff hwilcken den alt gott oc Ære
   haffwer nyt.
  
   10. _Magister Buck_, min Skriffte-Fader, som handlede saa ille
   imod mig, udstoed megen Piine paa sin Soete-Seng; war tre Dage
   maalløß, førend hand døde.
  
   11. Den Sckelm oc uguddelig Krop _Christian_, som giorde mig saa
   megen Fortred i mit Fengsel, der hand kom paa frii Foed oc til sin
   Hoßbonde, Maans Armfeld[26], i Iylland, kom hand i Trætte med
   Presten, som wille, att hand skulle staa Skriffte for et
   Quindfolck, hand haffde locket. Den Sckelm sticker Ild paa
   Præstens Gaard; Præstens Hustrue bliffwer inde brent, som meente
   att rædde noget aff sit Goedz, oc all Præstens Formue lagt i Aske.
   Præsten wille icke forfølge den Sckelm med Retten, befalede hannem
   den rætte Dommere oc hannem alleene Hæffnen. Den Mordbrenders
   Samwittighed begynte att wogne; hand leffwede en lang Tiid i Fryct
   oc forskræckede sig, naar hand saae nogen komme, som gick noget
   hastig, raabte da høyt oc med Rystelse sagde: »Nu taer de mig«,
   løb hid oc did, wiste icke huort hen. Endeligen fantist hand døe i
   Marcken oc med de Omstendigheder att haffwe skiøt sig selffwer
   ihiæl, thi de fant en lang Byße liggendis imellem hands Been,
   Piiben liige imod Brystet, oc en lang Kiæp i Haanden, som hand
   haffwer støt Trøckeren løß med; saa hand døde icke saa christelig,
   som hand haffde død under Bødels-Haand, hand saa forfløyen om
   talte icke att skiøtte om, der som hand ickun kunde bringe en
   anden i Fortred.
  
    [26] Det er: ~Arnfeldt~.
  
  
  
  
                              Iammers Minde
  
                                  eller
  
                        En Ihuekommelse om, huis
  
  sig med mig, _Leonora Christina_, vdi ded Blaa-Taarn tildraget
  haffuer fra _Anno_ 1663 den 8. _Augusti_ indtil _Anno_ 1674 den 18.
  _Iuli_[27].
  
   [27] Der har først staaet: »_#Anno# 1674 den 11. #Iuni#_« (jvfr. S.
   13 Anm.) Dette er saa overstreget, og ved Siden af er skrevet med
   Leonora Christinas egen Haand: »_#Anno# 1685 den 19. #Maj#_.«
   Derefter er saa igjen -- og, som det synes, endnu med samme Haand
   -- 11. ~Iuni~ forandret til 18. ~Iuli~ (Blækket, hvormed denne
   Rettelse er foretaget, sees tydeligt ~ovenpaa~ den Streg, der er
   draget hen over de udslettede Ord).
  
  
  Sielden kand fremfarne Tiider vden Bedrøffuelse ihuekommis, thi enten
  haffuer de werret bedre eller wærre, end som de nærwærende erre.
  Haffuer de werret glædeligere, lyckeligere oc hederlige[re], saa
  bedrøffue[r] billigen derris Ihuekommelse, oc ded saa meget meere,
  som nerwærende sørgelige, vlyckelige oc spottelige monne were.
  Haffuer forrige Tiider werret bedrøffueligere, elendigere oc
  beklagligere end som nerwærende, da er derris Ihuekommelse vdi lige
  Maader sørgelig, thi man lige som paa engang alle fremfarne Vlycker
  oc Widerwærtigheder finder oc føler, huilcke man Tiid effter anden
  vdstaaet haffuer. Men efftersom alle Ting haffuer saa som tuende
  Hancker, huor wed de skal hæffuis, som _Epictetus_ siger[28], den
  eene Hancke, siger hand, er liiderlig, den anden v-liiderlig, oc
  staar ded vdi worris egen Willie, huilcken Hancke wii wille griibe
  til att tage fat wed, den liiderlige eller den v-liiderlige; wil wii
  tage wed den liiderlige, saa kand wii alt forbigaaende, ihuor
  smerteligen oc bedrøffueligen ded endoc haffuer werret, lige saa wel
  oc føyligere glædeligen som sørgeligen ihuekomme; huor forre ieg wed
  den liiderligste Hancke wil fatte oc vdi _Iesu_ Naffn min
  Ihuekommelse igiennem løbe, errindrendis all Iammer, Elendighed,
  Bedrøffuelse, Spott, Forhaanelser, Widerwertigheder oc Fortred, mig
  paa dette Sted erre møtte, oc ieg formedelst Guds Naadis Bistand
  haffuer offuerstriid, ingenlunde mig der vdoffuer bedrøffue, men
  tuert imod wed huer Post i sær mig Guds Goedhed errindre, tackendis
  den Allerhøyeste, som stetze med sin krafftige Hielp oc Trøst hoes
  mig haffuer werret tilstede, som haffuer mit Hierte regieret, att ded
  ey er wiiget fra Gud, som min Fornufft oc Forstand haffuer bewaret,
  att den icke er kommen vdi Willelse, som mine Lemmer Krafft oc
  naturlig Styrcke haffuer giffuet, ia, som mig Sindsens Roelighed oc
  Fornøyelse haffuer forunt oc endnu forunder. Dig, du vbegriibelige
  Gud, were loffuet oc priißet ewindeligen!
  
   [28] ~Epicteti~ Enchiridion cap. 43.
  
  Til mit Forset att skriide: Ieg eracter nødwendigt att were at
  begynde min _Iammers Minde_ med Begyndelsen aff den Dag, paa
  huilcken den _fatal_ Afften aff mit Fengsel fulte, oc noget melde om,
  huis sig med mig paa Skiibet tildrog. Effter att Skipperen den 8.
  _Augusti_ _Anno_ 1663 wed 9 Slet om Formiddagen lided vden for _St.
  Anna_-Broe sit Ancker haffde kast, sendte Peter Dreyer[29] (som aff
  _Petcon_, da Kongl. Majt. aff Dannemarckis _Recident_ i Engeland[30],
  war _committeret_ mig att fremføre) Skipperen i Land med Breffue. Ieg
  klædde mig[31] oc satte mig vdi en aff Bodzmendenis Koyer paa
  Offuerlaaget med en stadig _Resolution_ friimodeligen att tage imod
  alt ded, mig war forrelagt. Dog wentede ieg ingenlunde ded, mig
  hendede; thi foruden ded, att ieg haffde en goed Samwittighed oc
  wiste mig intet ont att paastaa, haffde ieg adskillige Gange spurt
  for^{te} Peter Dreyer om Aarsagen, huorfor ieg saaledis bortførtis.
  Da gaff hand mig altiid de Suar, som den Forræder _Braten_[32] i
  _Dovers_ mig gaff (naar ieg hannem om Aarsagen til min _Arrest_
  spurte), som war, att mig maaskee _General Major_ Fuxsis Død[33]
  tillagdis, oc att der meentist, ieg min Søn til ded Dødslag haffde
  _persuaderet_; sagde sig ingen anden Aarsage att wide. Wed 12 Slet
  kom Nels Rosenkrantz, da Oberste Lütenant[34], [oc] Statz _Major_
  Steen Andersøn Bilde[35] med nogle Musquetterer om Borde. Oberste
  Lütenant Roßenkrantz helste mig intet. Statz _Majoren_ spatzerede
  frem oc tilbage oc gick mig flux nær, huilcken ieg _en passant_
  spurte, huad paa Færde war. Hand suarte intet anded end: »_Bonne
  mine, mauvois ieu_«; der aff war ieg liige wiiß. Vngefer wed 1 Slet
  kom _Capitain_ Bendix Alfelt[36] med flere _Musquetterer_ om Borde,
  oc effter att hand noget lided med Peter Dreyer haffde talt, gick
  Dreyer til mig oc sagde: »Ded er befalet, att I skal gaa ind vdi
  _Cajutten_.« Ieg sagde: »Gierne,« oc gick strax. Lided der effter kom
  _Capitain Alfeldt_ ind til mig oc sagde att haffue _Ordre_ miine
  Breffue, Guld, Sølff, Penge oc min Kniiff aff mig att fordre. Ieg
  suarte: »Gierne«, tog mine Armbaand oc Ringe aff, samlet i Haabe alt,
  huis ieg løst hoeß mig haffde aff Guld, Sølff oc Penge, oc flyde
  hannem. Skreffuet haffde ieg intet vden _Copier_ aff, huis Breffue
  ieg Kongen aff Engeland haffde tilskreffuen, _Annotationer_ om ett oc
  anded, min Reiße angaaende, oc nogle engelske _Vocabler_; ded
  offuerleuerede ieg hannem oc. Dette forneffnte lagde _Alfeldt_ vdi en
  Sølff Senge Potte, ieg med mig haffde, oc den vdi min Nerwærelse
  forseglede; foer der med fra Borde. En Tiime eller noget meere der
  effter kom _General Major_ Friderich von _Anfeldt_[37], _Commandant_
  i Kiøbenhaffn, loed begiere, att ieg wille komme vd til hannem vden
  for _Cajutten_. Ieg _parerte_ strax. Hand helste mig, gaff mig Haand
  oc brugte mange _Complimenter_, talte stetze franzøsch. Hand glædde
  sig wed min Helbred, hand war ræd, att Søen haffde _incommoderet_
  mig; ieg skulle icke lade mig forlenge, ieg skulle snart anderledis
  _accommoderis_. Ieg tog wed de sidste Ord oc smiilende sagde:
  »_Monsieur_ siger anderledis, men icke bedre«. »Io wißeligen«,
  _replicerte_ hand, »I skal dertil bliffue wel _accommoderet_, I skal
  bliffue besøgt aff de allerfornemste aff Riget.« Ieg forstoed wel,
  huad hand dermed meente, men suarte: »Ieg er want wed att omgaaes
  fornemme Folck, derfor skal ded icke komme mig fremmet for.« Der paa
  kalte hand ad en Tienner, aff huilcken hand for^{te} Sølff
  Senge-Potte (som _Cap. Alfeldt_ med sig tog) fordrede. Ded Papir,
  _Cap. Alf._ der offuer haffde forseglet, war aff brut. _Gen. Majoren_
  wente sig med den til mig oc sagde: »Her haffuer I Eders _Iuëler_,
  Guld, Sølff oc Penge igien; _Cap. Alf._ haffuer forstaaet Vret, ded
  war ickun Breffue, hand war be_ordret_ att afffordre, oc de erre
  alleeneste vdtagne oc bleffuen paa Slottet; offuer ded øffrige kand I
  _disponere_, som I selffuer wil«. »I Guds Naffn« (suarte ieg); »saa
  er mig tilsted att sette miine Armbaand oc Ringe paa igien?«. »O
  _Iesus_« (sagde hand), »de erre io Eders, I haffuer der offuer att
  _disponere_«. Ieg satte Armbaand oc Ringe paa, ded øffrige flyde ieg
  min Pige. Hands Glæde teede sig icke alleeneste vdi hands Ansict, men
  hands Mund war fuld aff Latter oc løb offuer aff Lystighed. I blant
  anden Tale sagde hand att haffue hafft den Ære att kiende tuende aff
  mine Sønner, huilcke hand i Holland haffde med omgaaet, roeste dennem
  paa ded beste. Ieg _complimenterte_ hannem, saa som der paa hørte,
  loed, som ieg tenckte, att hand talte aff ett gott Hierte. Hand gaff
  sig til allehaande Skiemt, særdelis med min Pige, syntis, att hun war
  smuck, vndrede for, att ieg torde holde saa smucke Piger; de
  holsteinske Fruer, naar de holte smucke Piger, war alleeneste for att
  sette Manden i _Humeur_; giorde der en lang _discours_ om, huorledis
  de bar sig ad, med anden dißlige v-toen Snack, hand til min Pige
  haffde. Ieg suarte intet anded, end hand wist maatte tale aff
  Erfarenhed. Hand talte allehaande Lapperi til min Pige, men hun
  suarte icke ett Ord. Siden sagde mig Slozfogden, att hand, von
  _Anfeldt_, haffde i ded første bragt Kongen i den Troe, att min Pige
  war min Daatter, oc att Kongen lenge war i de Tancker. Endeligen
  effter lang _discours_ tog _Gen. Majoren_ Affskeed med den
  _Compliment_, att ieg icke wille lade mig forlenge, hand wille snart
  komme igien; spurte, huad hand Hands kl. Mt. skulle sige. Ieg bad,
  att hand paa beste Maade mig vdi Derris Majt. Maits. Naade wille
  _recommendere_, ieg wiste icke meget att lade sige, eller huorom ieg
  skulle lade bede, ey widende, huad de med mig haffde i Sinde. Der
  Klocken war imod tre, kom _Gen. Maj._ von _Anfelt_ igien, war meget
  latterfuld oc glad, bad om Forladelse, att hand saa lenge haffde
  werret borte. Ieg skulle icke lade mig Tiiden bliffue lang, ieg
  skulle snart komme vdi Roelighed; hand wiste wel, att ded Folck (i
  ded wiiste hand paa _Musquettererne_, som stoede langs paa begge
  Sider aff Skiibet) ware vstyrige oc _incommoderede_, oc att Roelighed
  tiente mig best. Ieg suarte der til, att ded Folck mig intet
  _incommoderte_, men att Roelighed mig wel skulle tienne, efftersom
  ieg 13 Dage vdi temmelig hart Wær haffde holt Søen. Hand foer fort i
  siine _Complimenter_ oc sagde, att naar ieg kom vdi Byen, skulle
  hands Frue giffue sig den Ære mig att opwarte, »oc efftersom mig
  synnis« (sagde hand), »att I icke megen _Bagage_ haffuer med Eder oc
  maaske icke nødwendige Klæder, saa skal hun forskaffe, huis Eder kand
  behøffue«[38]. Ieg tackede hannem oc sagde, att Æren skulle were min,
  om hands Frue mig besøgte, men min _Bagage_ war saa stoer, som mig
  end om Stunder fornøden giordis; skulle ieg i Fremtiiden noget
  behøffue, wille ieg forhaabe, att hun for diß Omhue skulle bliffue
  forskaanet; ieg haffde icke den Ære att kiende hender, bad hannem
  dog att formelde hender min Tienneste. Hand fant paa allehaande
  _discours_, om Birgitte Speckhans[39], om adskillige Lappalia, Tiiden
  med att fordriffue, huilcke icke erre wært att ihuekomme, mindre att
  optegne. Endeligen kom Bud, att hand skulle føre mig fra Skiibet,
  huorfor hand med Høfflighed sagde: »Lyster Eder, _Madame_, att træde
  i denne Baad, som her ligger hoes Skiibet?« Ieg suarte: »Mig lyster
  alt ded, ieg skal oc mig aff Hs. kongl. Majt. befalis«. _Gen.
  Majoren_ tren først neder i Baaden oc racte mig Haanden; Oberste
  [Lütenant] Roßenkrantz, _Capitain Alfeldt_, Peter Dreyer oc min Pige
  ginge med i Baaden. Oc efftersom vtallige Folck sig haffde forsamlet
  ded Spetackel att ansee, ia en stoer Deel haffde sig paa Baade
  begiffuen for mig til Nøye att beskue, holt hand stetze Øye med mig,
  oc [der hand] saae, att ieg mig snart til den eene oc snart til den
  anden Siide wente for dennem derris Fornøyelse att giffue, sagde
  hand: »Folcket glæder sig«. Ieg saae da ingen, som gaff Glædis Tegn
  vden hand, huor for ieg suarte: »Den, sig glæder i Dag, kand icke
  were wiß paa, att hand icke græder i Morgen; men ieg seer, att enten
  ded er til Glæde eller til Sorrig, da løber Folck liige tycke
  tilsammen, oc mange forundrer sig offuer ett Menniske«. Der wii komme
  lided bedre frem, saae ieg den bekiente v-dydige Birgitte Vlfelt, som
  sig glædde[40]. Hun haffde sig paa en Postwogn begiffuet; bag hender
  saed en Karl til Anseen som en Studenter. Hun kiørte langs Stranden.
  Der ieg wente mig om til den Siide, stoed hun op i Wognen oc loe aff
  all sin Mact, høyt skingrende. Ieg saae lenge paa hender, skammede
  mig offuer henders V-forskammenhed oc offuer den Spott, hun giorde
  sig selffuer, ellers irrede ded mig ey meere end Hundene derris
  Bieffen, thi ieg actede begge lige meget[41]. _Gen. Majoren_ holte
  mig stetze med Snack oc loed aldrig sit Øye fra mig, thi hand war ræd
  (som hand siden sagde), att ieg skulle styrte mig i Wanded (hand
  dømte mig effter sig selffuer; hand kunde Lyckens Wedermoed ey bære,
  huilcket hands Endeligt nock vdwiiste, thi ded war ickun for en Æris
  Tittel, en anden for hannem fick, att hand tabte Sind oc Santz. Hand
  wiste icke, att ieg aff en anden Aand regiertis end som hand,
  huilcken mig gaff Styrcke oc Moed, i ded Sted att hands Aand, hand
  tiente, hannem i Fortuiffuelse bortrycte[42]). Der Baaden lagde an
  wed den liden Broe, som er wed Renteriet, steeg _Capitain Alfeldt_ i
  Land oc racte mig Haanden, leedde mig op ad Slotz-Broen. Paa
  Slotz-Platzen holte Regimenter til Hest oc Foedz, oc _Musquetterer_
  stoed paa begge Sider, huor ieg frem gick. Paa Slotz-Broen stoed
  Iockum Walburger, Slotzfogt, som gick frem for wed mig, oc
  efftersom Folcket haffde slaget sig i Rad paa begge Siider indtil
  Kongens-Trappe, loed Slotzfogden saa, som hand wille gaa den Wey, men
  wente sig knap oc sagde til _Alfelt_: »Hir her«, oc gick der med til
  ded Blaa-Taarns Dør, stoed en rom Tiid vdden for oc famlede med
  Nøglen, loed, som hand icke kunde lucke op, for att lade mig lenge
  were Folckis Spetackel[43]. Oc saa som mit Hierte war rettet til
  Gud, oc min Tilliid war til den Allerhøyeste, opløfftede ieg vdi
  midler Tiid mine Øyen op til Himmelen, søgende der Styrcke, Krafft oc
  Redning, huilcken mig oc naadeligen bleff giffuen. (En Hendelse wil
  ieg ey lade v-melded forbigaa, som er, att da ieg mine Øyne til
  Himmelen opslog, fløy en skrigendis Raffn offuer Taarnet, oc hannem
  fulte en Flock Duer, som oc fløye samme Wey.) Endeligen effter lang
  Tøntelen lucte Slotzfogden Taarndøren op, oc bleff ieg aff for^{te}
  _Cap. Alfeldt_ i Taarnet indleed[44]. Min Piige, som sig tilbød att
  følge, bleff aff _Gen. Maj._ von _Anfeldt_ til raabt, att hun skulle
  bliffue tilbage. Slotzfogden gick op aff Trappen oc wiiste _Alfeldt_
  Weyen ind vdi ett Mißdæders Fengsel, som er giffuen ded Naffn aff den
  Mørcke Kircke. Der _quitterede Alfeldt_ mig med en Suck oc liden
  _Reuerentz_. Ieg kand hannem ded med Skiel efftersige, att hands
  Ansict en Medliidenhed vdwiiste, oc att hand nødig den Befaling
  effterkom. Klocken slog halffgaaen fem, der Iockum mit Fengsels Dør
  lucte. Ieg fant for mig ett lided law Bord, huor paa stoed en
  Meßings-Liuße-Stage med ett brendende Liuß, en høy Stoel, toe smaa
  Stoele, en Fyrre-Seng foruden Stolper, opreed med gamle haarde
  Sengeklæder, en Natt-Stoel oc Senge-Potte. Paa alle Siider, huor ieg
  mig wente, møtte mig Stanck; war ey Vnder, thi trende Bønder, som der
  haffde werret fengselet, ware samme Dag vdtagne oc andenstetz
  hensatte, huilcke derris Behoff langs ad oc wed Weggene haffde giort.
  Lided effter, att Døren war luct, bleff den igien aabnet, oc kom ind
  til mig Greffue Christian Rantzow, _Premier Ministre_, Peter Retz,
  _Canzeler_, Christoffer von Gabel, da Rentemester, oc Erick Krag, da
  _Secreterer_[45], huilcke mig alle med _Civilité_ Haanden gaff.
  _Canzeler_ holt Orded oc sagde: »Hands kongelig Majstet, min
  allernaadigste Herre oc Arffue Konning, lader Eder, _Madame_, sige,
  att Hs. Majt. haffuer høye Aarsager til ded, hand giør imod Eder, som
  I skal faa att wiide«. Ieg suarte: »Ded er for mig att beklage, att
  der skulle findis Aarsager; wil dog formode, att de icke erre
  saaledis, att Hs. kl. Majts. Vnaade lenge skal ware, naar ieg maa faa
  Aarsagen att wide oc mig forsuare«. G. Rantzow sagde: »I skal nock
  faa Loff att forsuare Eder«; huißkede noget til _Canzeler_, huorpaa
  Cantzeler giorde nogle Spørßmaal, først: Om ieg haffde nu sidste
  Reiße werret med min Mand i Franckeriige? Ieg suarte ia der til. For
  ded anded: Huad min Mand der giorde? Der til suarte ieg, att hand
  formedelst hands Suagheds Skyld _consulterde Medici_, om ded hannem
  war tienlig att bruge de warme Bad der i Landene[46], huilcket ingen
  hannem wille raade, hannem haffde oc fra raad en _Medicus_ i Holland
  wed Naffn _Borri_[47], der hand hannem om hands Betenckende adspurte.
  For ded 3.: Huad mit Erinde war nu sidst i Engeland? Til dette suarte
  ieg mit Ærinde att haffue werret en Sum Penninge att indfordre,
  huilcken oß Kongen aff Engeland war skyllig, oc wii hannem vdi hands
  Nød haffde forstract. For ded 4.: Huem der war med mig i Engeland?
  Ieg Naffn gaff dennem, som ware med mig i Engeland, nemlig en
  Herremand wed Naffn _Cassetta_[48], min Piige, som med mig hidkom, en
  _Lacquei_, som bleff i Engeland, wed Naffn Frantz oc Herremandens
  Tienner. For ded 5.: Huem der besøgte min Mand til Bryg? Ieg kunde
  ded icke egentlig sige, efftersom min Herre tog imod Besøgelser vdi
  ett Kammers _à part_, huor ieg icke kom. G. Rantzow sagde: »I wed
  wel, huem der meest kom til hannem?« Ieg suarte, att aff dennem, ieg
  kiendte, kom meest til hannem tuende Brødre aff de _Arander_[49],
  for^{te} _Cassetta_ oc en Herremand, som heder _Ognati_[50]. For ded
  6. spurte Canzeler: Huem ieg heri Landed haffde med _corresponderet_?
  Huor til ieg suarte att haffue skreffuen H. Hendrick Bielcke til[51],
  Olluff Brockenhuuß[52], Frue Elße Paßberg[53] oc Frue Maria
  Vlfeldt[54]; ieg mintist ey fleere. G. Rantzow spurte: Om ieg haffde
  fleere Breffue end de, ieg fra mig haffde leueret? Huor til ieg
  suarte ney, ingen fleere att haffue. Hand spurte widre: Om ieg haffde
  hafft fleere _Iuëler_ med mig, end som de haffde seet? Ieg suarte att
  haffue hafft toe Rader smaa trinde Perler om min Hatt oc en Ring med
  en Demant vdi, huilcket ieg en _Lutenant_ i _Dovers_ wed Naffn
  _Braten_ (som mig siden forraade) haffde giffuen. G. Rantzow spurte:
  Huor meget de Perler wel kunde were wært? Ded kunde ieg icke egentlig
  sige. Hand meente, att vngefehr wiste ieg ded wel. Ieg sagde, 200
  Rdr. eller lided meere ware de wel wært. Der paa taw de alle noget
  stille. Ieg beswærede mig offuer ded haarde Fengsel, att ieg saa
  ille skulle medhandlis. G. Rantzow suarte: »Ia, _Madame_, Hands
  kongl. Majt. haffuer høy Aarsage der til; wil I bekiende Sandhed oc
  ded i Tiide, saa er der maaskee Naade att forwente. Haffde _Marichal
  de Birron_ bekiendt Sagen, der hannem paa Kongens Wegne bleff adspurt
  oc kongl. Naade bleff tilbøden, saa fremt hand sin Sandhed wille
  sige, da haffde ded icke gaaet hannem saa, som ded gick[55]. Ieg
  haffuer laded mig sige for Sandhed, att Kongen aff Franckriige wille
  haffue giffuen hannem sin Forseelse effter, dersom hand den i Tiide
  haffde bekiendt; der for betencker Eder, _Madame_!« Ieg suarte: »Huad
  mig paa Hs. kl. Mts. Wegne om adspørgis oc mig witterligt er, ded
  skal ieg vdi all Vnderdanighed gierne sige.« Der paa bød G. Rantzow
  mig Haanden, oc ieg med faa Ord errindrede hannem mit Fengsels
  Haard[h]ed. G. Rantzow loffuede ded Hs. kl. Mt. att andrage. Der
  effter gaffue de andre Haanden oc ginge bort[56]. Mit Fengsel war
  lided tilluct, huorfor ieg tog den Leilighed oc stack hid oc did i
  Huller oc iblant Gruuß ett Guld Slag-Werck, en Sølff Pen, som giffuer
  Bleck fra sig, oc som med Bleck war fylt, oc ett aff Skilkrøt oc
  Sølff [forarbeidet?] Saxefoeder. Dette war neppeste forrettet, der
  Døren atter bleff igien opluct, oc kom ind til mig Dronningens
  Hoffmesterinne, hendis Kammer-Quinde oc Prouiant-Skriffuerens Quinde,
  Abel Catharina[57]. Den sidste kiendte ieg. Hun oc Dronningens
  Kammer-Quinde haffde Klæder att bære, som bestoede vdi en lang Silcke
  stoppet Natkiortel, offuer dragen med liifarffue Skillert oc huid
  Skillerts Vnderdret, et Lærritz Skiørt, tryckt med sort i Kniplings
  Munster omkring, et Par Silcke Strømper, et Par Tøffler, en Serck,
  ett Forklæde, en Nattmantel oc tuende Kamme. De helßede mig icke.
  Abel Cath. holt Orded oc sagde: »Ded er Henders Majts. Dronningens
  Befaling, att wi skal klæde Eder aff Eders Klæder, oc att I skal
  haffue diße igien.« Ieg suarte: »I Guds Naffn!« Saa løste de aff mit
  Hoffuet min Walck, vdi huilcken ieg Ringe oc mange løße Demanter
  haffde indsyet. Abel Cath. følte offuer alt i mit Hoffuit, om intet
  war stucken i Haaret; sagde til de andre: »Der er intet, wii haffuer
  icke Kammene behoff«. Abel Cath. begierte Armbaandene oc Ringene, som
  for den anden Gang mig bleffue fratagne. Ieg tog dennem aff oc flyde
  hender, saa nær som en liden Ring, mig gick paa ded yderste Leed aff
  min Liden-Finger, kunde werret lit meer end som en Rdr. wært; den bad
  ieg om att maatte beholde. »Nein« (suarte Hoffmesterinnen), »Ihr
  sollet nichts behalten.« Abel Cathr. sagde: »Ded er oß saa høyt
  forbøden att lade Eder ded allerringeste; ieg haffuer maat swære
  Dronningen paa min Siæl oc Salighed, att ieg skulle flittig søge oc
  icke lade Eder ded allerringste, men der for skal I icke miste ded;
  ded skal altsammen forseglis oc Eder til beste forwaris, ded haffuer,
  som Gud! Dronningen sagt.« »Wel, wel, i Guds Naffn!« suarte ieg. Hun
  drog mig alle mine Klæder aff. Vdi mit Vnder-Skiørt haffde ieg giemt
  _Ducater_ vnder de brede Guld-Kniplinger, vdi min Silcke _Camisolle_
  ett lided Demants-Smycke, vdi Foeden aff miine Strømper _Iacobusser_
  oc Saphirer i mine Skoe. Der hun wille drage mig Sercken aff, bad ieg
  den att beholde. Ney, soer hun wed sin Siæl ey att torde. Saa
  blottede de mig gandske, oc gaff Hoffmesterinnen Abel Cathr. en Nick,
  huilcken hun icke strax forstoed, huorfor Hoffm. sagde: »Wißet Ihr
  wol, was Euch befohlen ist?« Derpaa søgte Abel Cathr. med sin Haand
  paa ett himlig Sted oc sagde til Hoffm.: »Neen, bii Gott! dar ist
  nichts.« Ieg sagde: »I handler v-christeligen oc v-tilbørligen med
  mig.« Able Cathr. suarte: »Wii erre ickun Tiennerinder, wii faar att
  giøre, huad oß er befalet; wii skal leede effter Breffue oc icke
  effter anded, alt ded anded skal I faa igien, ded skal wel forwaris.«
  Der de mig saaledis spoleret oc i de Klæder, de mig bragte, igien i
  klæd haffde, kom Hoffmesterindens Dreng ind oc leete offuer alt med
  Able Cathr., fant oc alt, huis ieg haffde skiult. Gud forblindede
  dennem alligewel, saa de icke bleffue mine Demants Ørringe war oc
  nogle _Ducater_, ieg vdi Lær indsyed haffde om mit eene Knæ; en
  Demant paa en 200 Rdr. reddede ieg oc, den haffde ieg paa Skiibet bit
  vd aff Gullet oc kast Gullet i Stranden; Steenen haffde ieg da i
  Munden[58]. Hoffmesterinden war meget haard; de kunde icke leede
  hender wel nock. Hun loe mig vd nogle Gange oc kunde ey heller liide,
  ieg saed, spurte, om ieg icke kunde staa, om mig skade noget. Ieg
  suarte: »Mig skader alt for meget, men ellers kand ieg wel staa, naar
  fornøden giøris« (ded war ey Vnder, att Hoffmesterinnen kunde wel
  Plündrings _Ordre excequere_, hun haffde lenge fult henders sl. Mand,
  Obr. Schaffshaußen, vdi Kriigen.) Der de nu alle Steder med Fliid
  haffde offuersøgt, toge de alle mine Kleder foruden en Tafftis Kappe
  til Hoffueded med sig oc ginge bort. Oc kom Slotzfogden strax ind med
  sin Hatt paa oc sagde: »_Leonora_, warumb habet Ihr Ewre Sachen
  versteckt?« Ieg suarte hannem icke ett Ord, thi ieg haffde fattet
  den _Resolution_ icke att suare hannem, i huad hand oc kunde sige;
  hands _Qualiteter_ ware mig bekiente, ieg wiste, att hand mesterligen
  en Snack kunde forbedre oc dreye Ordene paa den Maade, hannem
  syntist, de gierne hørtist, de betrengte til Skade. Hand spurte atter
  igien med de samme Ord, tilføyende alleene ded: »Hört Ihr nicht?« Ieg
  saae offuer Skulderen til hannem oc loed hands Foract mig intet irre.
  Der effter bleff Borded tecket, oc 4 Retter Maed indborren, men hoes
  mig war ingen _Apetit_, ihuor wel ieg lided eller intet den Dag
  haffde nøt. En Tiime effter, att Madden war vdborren, kom en Pige ind
  wed Naffn Maren Blocks, som sagde sig aff Dronningen wære befalet den
  Nat hoeß mig att bliffue. Slotzfogden skemtede meget med forneffnte
  Maren oc war saare glad, hitte paa alleslags galle Snack. Endeligen,
  der Klocken gick mod 10, bød hand Goede Natt oc lucte tuende Døre for
  Fengselet, huor aff den eene med Kaabber er beslagen. Der Maren saae
  sig eene hoeß mig, beklagede hun min Tilstand, berettede mig oc, att
  mange, som hun Naffn gaff (aff huilcke en Deel mig ware bekiendte)
  med Weemodighed oc Taarer min Friimodighed haffde anseet, særdelis H.
  Hendrick Bielckis Frue[59], som haffde daanet aff Graad. Ieg sagde:
  »De gott Folck haffuer seet mig vdi Welstanden; er icke Vnder, att de
  Lyckens V-bestandighed begræder«; ynskede, att Gud en huer i sær fra
  Vlycke wille beware, som sig min Vlycke loed gaa til Hiertet. Ieg
  trøstede mig wed Gud oc wed en goed Samwittighed, wiste mig slet
  intet ont paa att staa, spurte, huem hun war, oc huem hun tiente. Hun
  sagde at tienne i Dronningens liden Køcken oc Sølffuet i Forwaring
  att haffue (ieg forstoed der aff, att hun vden Tuiffl skurede
  Sølffuet, huilcket oc saaledis war.) Hun sagde, att Dronningen kunde
  ingen faa, som eene sig torde vnderstaa hoeß mig att were, thi ieg
  war holt for ond; der sagdis oc, att ieg war meget wiiß, ieg wiste
  tilkommende Ting. Ieg suarte: »Dersom ieg haffde hafft den Wiißdom,
  troer ieg neppe, att ieg haffde kommen her ind, thi da haffde ieg
  kundt woctet mig derfor.« Maren meente, man ded wel kunde wide oc sig
  alligeuel ey derfor kunde wocte. Hun sagde ydermere, att Dronningen
  selffuer med hender haffde talt oc saaledis sagt: »Du solst diese
  Na[c]ht bey _Leonora_ seyn, du solst dich nicht fürchten, sie kan nu
  nichts bößes thun. All kan sie häcksen, so ist sie nu gefangen vnd
  hatt nichtes bey sich, vnd wo sie dich schlägt, so gebe ich dir
  Vrlaub ihr dicht wieder zu schlagen, das sie bluten kan.« Maren sagde
  widre: »Dronningen wed wel, att ieg vdi en hitzig Sygdom haffuer
  werret forstyrret, der for wille hun, att ieg skulle were hoeß Eder«;
  fløy i ded samme mig om Halßen, som ieg saed, oc _caresserte_ mig paa
  henders Wiiß oc sagde: »Slaa mig, mit Hierte, slaa mig! Ieg skal«,
  soer hun, »icke slaa igien.« Ieg vntsætte mig noget, fryctede
  Galskaben at komme. Hun sagde ydermere, att wed hun saae mig komme op
  aff Broen, war ded, lige som henders Hierte skulle haffue gaaet i
  Stycker, betydende mig med mange Ord, huor wel hun mig ynte, oc
  huorledis Iomfrue _Carisius_[60], som hoeß hender stoed vdi Winduet,
  mig roste oc tillige ynckede, ynsket noget til min Frelßning att
  kunde formaa, med mange dißlige Ord oc Tale. Ieg tog wel imod den
  v-sædwanlige _Caresse_, efftersom Tiiden ded ey anded wille,
  smilte[61] oc sagde, ded skulle were imod all Billighed att byde den
  Huck, som loed see saa stoer _Affection_, som hun giorde, i
  Synderlighed naar de ware aff henders Kiøn; ieg kunde icke wiide,
  huorledis ieg hoeß Dronningen war kommen i den Tancke att slaa, der
  ieg dog aldrig nogen aff mine Kammer-Piiger haffde giffuen en
  Ørfigen; ieg tackede hende for sit goede Hiertelaw; ieg haabte, att
  allting skulle bliffue gott, ihuor suurt ded end saae vd; ieg wille
  holde fast wed Gud, som wiste min Vskyllighed, att ieg intet
  v-forsuarligt haffde giort; hannem wille ieg min Sag befale, hand
  reddede mig wel, der tuifflte ieg icke paa, om ey strax, saa skeede
  ded dog, der war ieg wiß paa. Maren begynte om adskilligt att tale,
  iblant anded om min Søster Elisabet Augusta[62], huor hun haffde sit
  i sit Biislag, der de førte mig fangen frem, oc haffde sagt, dersom
  ieg war skyllig, da war der intet vdi att sige, men war ieg
  v-skyllig, da skeede mig for meget. Ieg sagde intet der til, suarte
  oc intet til megen anden Snack, hun haffde. Hun begynte att fortelle
  om siin egen Forfølgelse, som hun giorde flux witløfftig med andre
  _Historier_ der vdi att flicke, saa att den _discours_ mig (vdi da
  werende Tilstand) war meget keedsommelig; war diß foruden træt oc aff
  Sorrig matt, sagde att wille forsøge, om ieg kunde soffue, bød hender
  Goede Natt. Mine Tancker forhindrede Søffnen att komme. Ieg betenckte
  min nærwærende Tilstand, kunde mig ingenlunde der vdi finde eller
  Aarsagen til saa stoer en Vlycke vdgrunde. Let war ded att bemercke,
  att noget anded end Fuxis Død mig tillagdis, efftersom ieg saa
  spotteligen medhandledis. Der ieg lenge haffde ligget omwent til
  Weggen, wente ieg mig til Gulffuet oc bleff war, att Maren græd saa
  himmeligen for sig selffuer, huorfor ieg hender spurte om Aarsagen
  til henders Graad. Hun nectede først, att hun græd, siden bekiendte
  hun att were offuer dette Dont fallen vdi dybe Tancker. Hinder rant i
  Sinde att haffue saa meget hørt tale om Frøcken _Leonora_ oc henders
  Herlighed _etc._, huor høyt Kongen ælskede hender, oc alle roeste
  hender etc., oc nu skulle hun sidde i ded forbandede Tyffue-Fengsel,
  huor man huercken kunde see Dag eller Dør, oc huor der war saadan
  Stanck, att man maatte forgiffue Mennisker der med, som ickun gick
  ind oc strax vd igien, end sige de, der skulle bliffue der inde. Ieg
  meente, att maaskee ded war Aarsagen til henders Graad, att hun hoes
  mig i ded slemme Fengsel skulle were indeluct, huor for ieg hender
  trøstede oc sagde, att hun icke lengre bleff hoeß mig, endtil en
  anden der til bleff _ordineret_, effterdi hun war i anden Tienneste;
  men ieg for min Persohn tenckte nu icke paa forrige Tiider,
  nerwærende gaffue mig nock att tage ware; wille ieg forbigaaende
  Tiider ihuekomme, saa wille ieg mig oc stoere Herrers, Keysere,
  Konger, Fürster oc andre Stands Persohners v-lyckelige Tilfelle
  errindre, huis Herlighed oc Welstand min langt offuergick, oc huis
  Vlycke endoc haffde werret større, end som min nu war; thi de ware
  faldne vdi Tyranners Hender, som dennem v-menniskeligen tracterede,
  men denne Konge war en christen Konge oc en Samwittigheds Herre, hand
  kom wel til bedre Tancker, naar hand fick Tiid sig att betencke, mine
  V-wenner gaffue hannem nu icke der til Stunder. Der ieg ded sagde,
  græd hun meere en[d] som før, sagde dog intet, men tenckte wed sig
  (som hun mig nogle Dage der effter gaff tilkiende), att ieg icke
  wiste, huad for en skammelig Dom der war fællet offuer min sl.
  Herre[63], huilcken hun fryctede oc mig att skulle offuergaa, oc græd
  hun saa meget diß meere, fordi ieg troede Kongen saa wel. Den Natt
  snackede wii saa bort.
  
   [29] ~Peter Dreier~ var egentlig Rektor ved Vordingborg Skole. Paa
   Grund af Krigen med Sverig blev imidlertid Skolen næsten ganske
   opløst i Slutningen af Aaret 1658, og i den nærmest følgende Tid
   var nu Dreier »af Hans kongelige Maj. mærkelige Sager ved tre
   adskillige høikongelige Ambassader forløvet.« Han overtog derefter
   igjen Rektoratet, som han dog definitivt nedlagde 1664. Paa den
   Tid, da Leonora Christina var i England, synes han at have været
   Sekretær hos ~Petkum~, og denne var det, som overdrog ham at
   ledsage Grevinden til Kjøbenhavn. (Efter en Anmærkning af
   ~Kall-Rasmussen~ i ~Danske Magazin~ 3. R. 2 Bd. S. 78, hvor der
   ogsaa gives nogle Oplysninger om Mandens senere Skjæbne).
  
   [30] Han havde tidligere været dansk Konsul i Dünkirchen. 1666
   forlod han England, og et Par Aar efter blev han Præsident i
   Commerce-Collegiet.
  
   [31] I Randen er senere tilføjet: »_Ieg haffde en Ring med en
   Taffuel Steen paa 200 Rdr., den beed ieg Steenen aff, kaste Gullet
   i St[r]anden oc beholt Steenen i Munden. Ded kunde icke merckis paa
   min Tale, att der war noget i Munden_«.
  
   [32] Hvilken Rolle ~Braten~ spillede ved Leonora Christinas
   Anholdelse i Dover, er allerede i Hovedtrækkene antydet i
   Indledningen (Fremstillingen her støtter sig især til Leonora
   Christinas haandskrevne Selvbiografi) samt S. 9.
  
   [33] Generalmajor ~Adolf Fuchs~, hvis Strenghed og Brutalitet ikke
   lidet havde bidraget til at forøge Korfits Ulfeldts og Leonora
   Christinas Kvaler under deres Fangenskab paa Hammershuus, var,
   endnu før de selv frigaves, bleven afløst af en Anden i sin Post
   som Kommandant paa Bornholm. Det blev dog derfor ikke glemt, hvad
   de havde maattet lide af denne »Bondesøn« (jvfr. S. 7; ogsaa
   Korfits Ulfeldts ældste Søn, ~Christian U.~, kalder Fuchs en »Bonde
   og en Skræder af sit Haandværk«, se ~Wolff~'s Journal f. Politik
   1816, 2, 93-94, og det er saaledes næppe rigtigt, naar han af Nogle
   antages at have været en Søn af General i Artilleriet ~Hans Philip
   v. Fuchs~, som faldt i Slaget ved Lutter.) I Efteraaret 1662 kom
   Fuchs med sin Kone til Brygge, i hvilken By Ulfeldt netop havde
   taget Ophold med sin Familie, og en Dag, da ~Christian Ulfeldt~ --
   der af Nogle siges kort i Forvejen at have været i Paris, men som i
   saa Tilfælde rimeligvis er kommen til Brygge i Følge med
   Forældrene, der nylig vare vendte hjem fra en Udflugt til denne By
   -- møder Fuchs kjørende i Brygges Gader, springer han hen til hans
   Vogn og støder ham en Dolk i Hjertet, hvorefter han tager Flugten.
   En Missive, som Christian Ulfeldt selv udsendte i Anledning af
   dette Mord, er trykt -- i Oversættelse -- i ~Wolff~'s Journal f.
   Politik 1816, 2, 90-96; jvfr. ~Paus~, Corf. Uhlefeld 2, 216-17;
   ~Becker~, Saml. til Danm. Hist. under Fredr. III. 1 D. S. 315;
   ~Danske Magazin~ 3 R. 1 Bd. S. 280-81. Hos ~Paus~ a. St. er ogsaa
   aftrykt et Brev fra Grev ~Christian Rantzov~ til Korf. Ulfeldt,
   hvori den Første lover at gaa i Forbøn for Ulfeldts Søn hos
   Frederik III.
  
   [34] ~Niels Rosenkrands~ til Stougaard (f. 1627) havde ligefra 1658
   af -- det Aar, da Livregimentet til Fods blev oprettet, se
   ~Løvenskjold~, Efterretn. om den kongel. Livgarde til Fods S. 2
   flg. -- været Oberstlieutenant ved dette Regiment og højlig
   udmærket sig i denne Stilling under Kjøbenhavns Belejring. Efter
   den nedenfor omtalte Fr. v. Ahlefeldts Død 1672 blev han Chef for
   Livregimentet og Kommandant i Kjøbenhavn, og 1675 udnævntes han til
   Generallieutenant. Han faldt for Helsingborg den 2. Juli 1676.
  
   [35] ~Steen Andersen Bille~, en naturlig Søn af Rigsmarsk ~Anders
   Bille~, havde under Kjøbenhavns Belejring gjort Tjeneste som Major
   ved Studenternes Regiment. Han blev legitimeret og optaget i den
   danske Adelsstand 1679 og døde 1698 som Brigadér og Vicekommandant
   i Kjøbenhavn.
  
   [36] Maaske den Samme, som i ~O. H. Moller~'s Nachr. von d.
   Geschlecht derer von Ahlefeldt S. 306 nævnes som Ritmester 1661, og
   som døde som Oberst 1676 af et Saar, han fik ved Christianstads
   Erobring; se ~Extraord. maanedl. Relationer~ 1677, S. 502.
  
   [37] d. e. ~Ahlefeldt~. Han maa ikke forvexles med Fætteren af
   samme Navn, som var Statholder i Kjøbenhavn og senere efterhaanden
   blev tydsk Rigsgreve, dansk Greve (til Langeland), Storkantsler o.
   s. v. Den her nævnte ~Fr. v. Ahlefeldt~ til Maasleben og Hald var
   allerede under Kjøbenhavns Belejring, i hvilken han særlig
   udmærkede sig, Generalmajor og Oberst ved Livregimentet til Fods
   (han var dette Regiments første Chef). 1662 blev han Kommandant i
   Kjøbenhavn, og 1671 udnævntes han til Generallieutenant. Han døde
   den 4. Januar 1672.
  
   [38] Hendes Navn var ~Augusta von der Wisch~.
  
   [39] Ceremonimester (senere Gehejmeraad og Stiftamtmand i Ribe)
   ~Frants Eberhard v. Speckhan~'s Kone. Hun havde tidligere været
   gift med en Borgmester i Kjøbenhavn, ~Reinholdt Hansen~, og (efter
   dennes Død?) en Tidlang været i Tjeneste hos Leonora Christina. Hun
   var den Ulfeldt'ske Familie meget hengiven. I hendes Hus toge Korf.
   Ulfeldt og Leonora Christina ind efter Flugten fra Malmø, og medens
   de sade fangne paa Hammershuus, opbevarede hun en Del af deres
   rørlige Gods for dem. Jvfr. ~Suhm~, Nye Saml. til d. dan. Historie
   1 Bd. S. 99; ~Histor. Tidsskrift~ 3 Bd. S. 386 og 471; ~Nyt histor.
   Tidsskr.~ 4 Bd. S. 383-84 og 391; ~For Literatur og Kritik~ 1 Bd.
   S. 171-72.
  
   [40] ~Birgitte Ulfeldt~ var en yngre Søster til Korfits U. Hun var
   født den 9. November 1614 og blev 1630 gift med ~Otte Krafse~ til
   Egholm. Manden skal have behandlet hende saa haardt, at hun 2 Gange
   løb fra ham, og det hedder, at hun begge Gange rejste til Holland
   og levede der som Tjenestepige. Hvorledes nu end dette forholder
   sig, synes det afgjort, at hun var et højst nederdrægtigt
   Fruentimmer. Korfits Ulfeldt betegner hende i et Brev til Sperling
   (trykt -- i Oversættelse -- i ~Wolff~'s Journ. f. Politik 1816, 1,
   121-27) som sin og Leonora Christinas dødeligste Fjende. Han kalder
   hende en Slange og en forbandet Kvinde, som har forraadt ham og
   hans Kone for Regeringen, og som kun er kommen til Hamborg (der
   opholdt hun sig, da Brevet blev skrevet) for at udspionere hans
   Sager. Han siger, at hun er fuld af Løgn, og forbyder Sperling at
   lade hende komme i sit Hus eller at lade hende se Sønnen, Leon
   Ulfeldt, som blev opdraget af Sperling. Han vil ikke hjælpe hende
   med en Skilling, om hun end skulde styrte død om af Sult eller
   blive nødt til at gaa i Fattighus.
  
   [41] I Randen er senere tilføjet: »_Mig skulle snarere haffue mange
   derris Weemodighed beweget til Kleenmodighed; thi attskillige baade
   Mænd oc Quinder fælte Taarer, ia de, ieg icke kiendte._«
  
   [42] Denne Parenthes er senere overstreget, og dens Indhold optaget
   i Tillæget til den oprindelige Fortale til Skriftet; se S. 17.
  
   [43] Slotsfoged ~Jochum Waldburg~ eller ~Jochim Waltpurger~, om
   hvem der ofte vil blive Tale i det Følgende, var allerede i Dinas
   Sag optraadt fjendtligt mod den Ulfeldt'ske Familie. Idetmindste
   fortæller Korfits U., at han i den Tid, Dina og hendes Moder sade
   fangne paa Kjøbenhavns Slot, ikke blot stræbte at gjøre den Første
   Fængslet saa behageligt som muligt, men at han endog, først ved
   gode Ord, siden ved Trudsler og Sult, søgte at overtale Moderen til
   at erklære, at Korfits Ulfeldt var Fader til Dinas Barn; se
   ~Høytrengende Æris Forsuar~ S. 90.
  
   [44] Med den foranstaaende Beretning om Leonora Christinas Ankomst
   til Kjøbenhavn og Indsættelse i Blaataarn kan sammenlignes en
   samtidig trykt Beretning af et Øjenvidne (optrykt i ~Danske
   Magazin~ 3 R. 2 Bd. S. 73); jvfr. ~Becker~, Saml. til Danm. Hist.
   und. Fredr. III. 2 D. S. 11 flg. og S. 289; ~Bircherod~'s Dagbøger
   ved Molbech S. 89.
  
   [45] ~Christian Rantzov~ til Breitenburg (1650 tydsk Rigsgreve,
   1661 Overstatholder og samme Aar Premierminister) var, som allerede
   i Indledningen omtalt, den, der nærmest blev Midlet til Korf.
   Ulfeldts og Leonora Christinas Løsladelse fra Fangenskabet paa
   Bornholm (jvfr. dog S. 7 Anm.). Sit venskabelige Sindelag mod den
   Ulfeldt'ske Familie lagde han ogsaa senere for Dagen, da han, paa
   Efterretningen om Fuchs's Mord, lovede Korf. Ulfeldt at indlægge
   Forbøn hos Kongen for hans Søn; se S. 22 Anm. 2. Naar desuagtet
   Leonora Christina paa flere Steder i dette Værk hentyder til hans
   Fjendskab mod hendes Mand, da er det vel sandsynligt, at hans
   Stemning mod denne havde forandret sig en Del som en Følge af de
   under Ulfeldts sidste Ophold i Udlandet indtrufne Begivenheder. Men
   muligt er det dog ogsaa, at Leonora Christinas Bedømmelse af ham er
   bleven paavirket af den Omstændighed, at han var Præses i den
   Samling af Højesteret, som afsagde Dommen over hendes Mand. --
   ~Christoffer Gabel~ og ~Peder Reedtz~ spillede begge en saa
   fremtrædende Rolle i hin Tids indre Historie, at jeg vel tør
   forudsætte det Vigtigste af deres Levnetsløb kjendt af Læseren. Den
   Første havde, ligesom Grev Rantzov, vist sig virksom for at skaffe
   det Ulfeldt'ske Ægtepar fri af Fangenskabet paa Hammershuus, men
   han maatte rigtignok ogsaa med Rantzov dele Beskyldningen for at
   være bleven kjøbt dertil. Baade han og Peder Reedtz havde, som
   Medlemmer af Højesteret, været med til at dømme Ulfeldt. Naar det
   et enkelt Sted (~Danske Magazin~ 3 R. 1 Bd. S. 286-87) hedder, at
   Gabel endnu efter Domfældelsen gjorde sin Indflydelse gjældende til
   Fordel for Ulfeldt, saa at han endog skal have givet denne
   Lejlighed til at undslippe sine Forfølgere, da er dette ganske vist
   fuldstændig opdigtet. -- ~Erik Krag~ til Bramminge (f. omtr. 1620,
   omtr. 1645 kongelig Sekretair, 1654 Oversekretair, senere
   Gehejmeraad, Assessor i Collegio Status og Højesteret, d. 1672)
   vides ikke paa anden Maade at være traadt i Forhold til den
   Ulfeldt'ske Familie, end saaledes som det berettes i dette Værk,
   nemlig ved at være den, der førte Protokollen ved Forhørene over
   Leonora Christina.
  
   [46] Ogsaa i Leonora Christinas haandskrevne Selvbiografi hedder
   det, at det var Sundhedshensyn, som bevægede hendes Mand til i
   Sommeren 1662 at foretage en Rejse til Paris fra Brygge, hvor han
   ellers opholdt sig. Det er imidlertid sikkert, at Ulfeldt i Paris
   ikke blot stadig omgikkes de franske Ministre, men endog gjennem
   dem skaffede sig Adgang til Ludvig XIV.'s egen Person, og dette i
   Forening med nogle Yttringer af Kongen selv og en fra denne til
   Ulfeldt rettet Skrivelse (trykt i ~Hofman~'s Danske Adelsmænd 2 D.
   S. 302) gjør det mere end sandsynligt, at Rejsens Formaal var
   politisk, ja man synes endog gjennem det Slør af
   Hemmelighedsfuldhed, som hviler over denne som over saa mange andre
   af Ulfeldts Handlinger, tydelig at skimte Omridset af ganske
   lignende Planer som dem, hvorfor han senere dømtes; jvfr.
   ~Skandinav. Litteraturselsk. Skrifter~ 1806, S. 193-94 og 1808, S.
   158.
  
   [47] D. e. ~Joseph Frants Borro~ (eller ~Burrhus~), den bekjendte
   Læge og Guldmager, der nogle Aar senere (1667) ogsaa kom her ind i
   Landet, hvor han, støttet ved Frederik III.'s Gunst, spillede en
   temmelig fremtrædende Rolle lige til Kongens Død.
  
   [48] ~Jan Marcus Cassetta~ var en flamsk Adelsmand, som efter Alt,
   hvad vi vide om ham, baade gjennem Leonora Christinas egne
   Udtalelser længere henne i dette Værk og gjennem andre Kilder, har
   været den Ulfeldt'ske Familie en oprigtig hengiven Ven og en
   trofast Støtte i Nøden; se bl. ~A. Suhm~, Nye Samlinger 3 Bd. S.
   250; ~Wolff~, Journ. f. Politik 1815, 4, 279; ~Danske Magazin~ 3 R.
   1 Bd. S. 286-87 og 292-93. Som det ovenfor fortælles, fulgte han
   Leonora Christina til England, og han blev tilligemed hende anholdt
   i Dover, men fik dog som spansk Undersaat snart sin Frihed igjen.
   Han vendte nu tilbage til Brygge, og efterat han her havde haft
   Lejlighed til med Held at staa Ulfeldts Døttre bi mod de
   Forholdsregler, som den danske Udsending, Generaladjudant ~Mikkel
   Skov~, paa sin Regerings Vegne havde ment sig forpligtet til at
   tage imod dem, ægtede han den ældste af Døttrene, ~Anne Cathrine~,
   den samme, som senere -- efter Mandens Død -- levede sammen med
   Moderen paa Maribo Kloster.
  
   [49] Familien ~d'Aranda~ var en af de mest ansete Slægter i Brygge;
   i Løbet af et Par Aarhundreder havde dens Medlemmer beklædt de
   højeste borgerlige Værdigheder i denne By. En Mand af Familien,
   ~Bernard d'Aranda~, var 1637 gaaet i dansk Tjeneste, og var, efter
   først at have tjent i nogen Tid i Armeen, bleven brugt af Christian
   IV. i forskjellige diplomatiske Sendelser. Han forlod Danmark efter
   Christian IV.'s Død, men kom paa en Rejse til Landet igjen 1658, og
   paa denne Rejse døde han, som det hedder: »i sin gamle Ven, Grev
   Ulfeldts Arme.« Bernard d'Aranda havde 2 Brødre, af hvilke den ene
   (~François~?) var Borgmester i Brygge, den anden, ~Emanuel~,
   Auditeur i samme By. Hos disse Mænd fandt Ulfeldt, da han 1662-63
   opholdt sig i Flandern, den venligste Modtagelse, ja han boede
   endog en Tidlang hos den ene af dem. Se især ~Biographie nationale
   publ. par l'acad. royale des sciences~ etc. ~de Belgique~ T. 1.
   pag. 356-61; jvfr. ~Paus~ 2, 286; ~Wolff~, Journ. f. Polit. 1815,
   4, 272 og 279; ~Danske Magazin~ 3 R. 1 Bd. S. 286.
  
   [50] Om denne Mand ser jeg mig ikke i Stand til at give nogen
   yderligere Oplysning.
  
   [51] Rigsadmiral ~Henrik Bjelke~ (f. 1615, 1649 Befalingsmand paa
   Island, 1657 Viceadmiral, 1660 Rigsraad og Rigsadmiral) var gift
   med ~Edel Ulfeldt~, en Søster til Korfits Ulfeldts Svoger ~Ebbe
   Ulfeldt~. Han havde altid vist sig Ulfeldt hengiven (det var bl. A.
   ham, der 1662 skaffede Ulfeldt Tilladelse til paa nogen Tid at
   forlade Landet, se ~Histor. Tidsskrift~ 3 Bd. S. 449), og skjønt
   man just ikke behøver at tro paa Sandheden af, hvad Korf. Ulfeldt
   efter Generalmajor ~Spans~ Beretning skal have sagt, nemlig at
   Rigens Admiral havde lovet ikke at ville lægge hans Planer mod
   Kongen og Landet Hindringer i Vejen (~Paus~ 2, 238), fatter man dog
   let, hvor smerteligt det maa have været for Bjelke, da han, som
   Medlem af Højesteret, maatte tage Del i Afsigelsen af Dommen over
   Ulfeldt.
  
   [52] ~Oluf Brokkenhuus~ til Hjulebjerg (Befalingsmand paa
   Svenstrup, i Aarene omkring 1650 Slotsherre paa Kjøbenhavns Slot,
   1665-68 Landsdommer i Sjælland) var gift med en Søster til Korf.
   Ulfeldt, ~Karen U.~ (f. 1611). Ogsaa han var en Ven af Korfits, og
   af et Brev fra denne (~Wolff~'s Journ. f. Politik 1816, 1, 132)
   fremgaar det, at Brokkenhuus vedblev at være ham god lige til det
   Sidste.
  
   [53] ~Elisabeth~ eller ~Else Parsberg~, en Datter af Rigsraad ~Oluf
   Parsberg~ til Jernit, havde været gift med ~Laurids Ulfeldt~ til
   Urup og Egeskov (f. 1605, d. 1659), en ældre Broder til
   Rigshovmesteren. I en noget senere Tid end den, hvorom her er Tale,
   var hun Griffenfeldts fortrolige Veninde, men den Del af hendes
   Brevvexling med denne Mand, som er trykt hos ~Wolff~, Griffenfelds
   Levnet S. 169-80, sætter ikke hendes Karakter i det smukkeste Lys.
  
   [54] ~Marie Ulfeldt~ var en Søster til Korfits U. Hun var født 1619
   og blev 1634 gift med ~Axel Arnfeldt~ til Basnæs. Nogle Optegnelser
   af hende selv om hendes egen og hendes Mands Slægt ere trykte i
   ~Danske Magazin~, 3 Bd. S. 362-65.
  
   [55] ~Charles de Gontaut~, Hertug af ~Biron~, en af sin Tids første
   Hærførere, indgik med Hertugen af Savoyen og den spanske Regering
   en Sammensværgelse mod Henrik IV. af Frankrig. Sammensværgelsen
   blev opdaget, men Kongen tilgav Biron, som tidligere havde været
   hans Yndling. Det varede imidlertid ikke længe, før Biron blev
   grebet i at ville bringe Sammensværgelsen i Stand igjen. Han blev
   nu arresteret, og skjønt man antager, at han igjen vilde være
   bleven benaadet, hvis han havde tilstaaet sig skyldig, vedblev han
   at nægte og blev saa halshugget den 31. Juli 1602.
  
   [56] Senere er tilføjet: »_oc der bleff luct_«.
  
   [57] Det beror paa en Forvexling, naar ~T. Hofman~, Danske
   Adelsmænd 2 Bd. S. 325, kalder Hovmesterinden ~Abel Cathrine von
   der Wisch~. Dette var nemlig Navnet paa »Proviant-Skriverens
   Kvinde«. Hun var gift med ~Hans Hansen Osten~, Proviantskriver paa
   Kjøbenhavns Slot og Inspektør over det kongelige Gods paa Lolland
   og Falster. Hun døde den 1. Januar 1676 (f. 19. April 1627), og
   legerede i sit Testament bl. A. 7 Bygninger i Kjøbenhavn til en
   Stiftelse, de efter hende opkaldte ~Abel Cathrines Boder~; jvfr.
   Indskriften paa hendes Epitaphium i ~Thurah~'s Hafnia hodierna pag.
   291 samt ~H. Hofman~'s Saml. af Fundationer T. 10 S. 368-70. (Om
   iøvrigt v. d. ~Wisch~ var hendes Pigenavn, eller om det ikke
   snarere var et Navn, hun havde faaet ved et tidligere Giftermaal,
   bliver idetmindste tvivlsomt derved, at hun i ~Pontoppidan~'s
   Annales ecclesiæ Dan. 4 Th. S. 580 kaldes Abel Cathr. ~Mesing~, thi
   efter Pontoppidans eget Udsagn var hun en Søster til hans
   Bedstemoder.) Hvad Hovmesterindens Familienavn var, skal jeg ikke
   kunne sige. Hun var Enke efter en (rimeligvis tydsk) Oberst
   ~Schaffshausen~ (se Side 39), og formodentlig er hun kommen herind
   i Landet med Dronning Sophie Amalie.
  
   [58] Dette Punktum er senere overstreget, og i dets Sted er
   tilskrevet i Randen: »_Gud forblindede derris Øyen, saa de bleffue
   icke war miine Ørringe, vdi huilcke sidder en stoer Rosensteen i
   huer, huilcke ieg nu Steenene haffuer fra bøyet. Gullet, som er
   slangewiiß giort, sidder endnu i Ørene. De bleffue oc icke waer, at
   noget war indsyet om mit Knæ._« -- Jvfr. S. 21 Anm. 3.
  
   [59] Se S. 34 Anm. 3.
  
   [60] Formodentlig ~Anne Cathrine Charisius~, en Datter af den
   danske Resident i Haag ~Peder Charisius~. Hun blev den 15. Juni
   1667 gift med ~Morten Skinkel~ til Søholm.
  
   [61] Dette Ord er senere overstreget.
  
   [62] ~Elisabeth Augusta~, en yngre Søster til Leonora Christina, f.
   1623, blev 1639 gift med ~Hans Lindenov~ til Iversnæs,
   Befalingsmand paa Kallundborg og senere Rigsraad. Manden døde under
   Kjøbenhavns Belejring 1659, og Elisabeth Augusta kom siden i den
   yderste Fattigdom. Nogle højst ynkelige Breve fra hende til
   ~Griffenfeldt~ ere trykte i ~Wolff~'s Griffenfelds Levnet S.
   131-34.
  
   [63] Naar Forf. her og i det Følgende taler om sin »salig Herre«,
   maa det vel erindres, at Korfits Ulfeldt rigtignok forlængst var
   død, da hun nedskrev Fortællingen om sit Fangenskab, men at han
   endnu levede paa den Tid, da de ovenfor skildrede Begivenheder
   foregik.
  
  Den 9. _Augusti_ om Morgenen, der Klocken war 6, kom Slozfogden ind,
  bød Goed Morgen oc spurte, om wii wille haffue Brendewiin. Ieg suarte
  intet. Hand spurte Maren, om ieg soff. Hun suarte icke att wide ded,
  gick til Sengen oc giorde mig samme Spørßmaal. Ieg tackede: ded war
  den Slags Drick, ieg aldrig haffde smagt. Slozfogden snackede med
  Maren, war meget glad tiilig paa Dagen, fortelte sine Drømme, som
  hand vden Tuiffl sig _finguerte_ for att haffue noget att sige. Hand
  sagde hender himligen, att hun skulle komme til Dronningen, oc
  befoel hender att sige høyt, ded hun begierte lit att gaa vd. Hand
  sagde sig att wille bliffue saa lenge hoeß mig, indtil hun kom igien,
  huilcket hand oc giorde, talte nogle Gange til mig oc spurte: Om ieg
  noget begierte? Om ieg haffde soffuet? Om Maren haffde wel waaget?
  Men hand fick ingen Suar, huor for Tiiden bleff hannem flux lang.
  Hand gick vd oc ind i Trappen, sang en Morgen Psalme, raabte snart
  paa en, snart paa en anden, som hand dog wel wiste icke ware
  tilstede. Der war paa de Tiider en wed Naffn Ion, som bar Madden med
  Raßmus Taaren-Giemmer, den kalte hand offuer 40 Gange paa oc ded vdi
  en Sang, tog Tonen høyt oc law, skreeg stønnem, høyeste hand kunde,
  suarte sig selffuer oc sagde: »Far, he iß dar nicht, he iß, som Gott!
  dar nicht«; skaagger loe aff sig selffuer, tog saa paa att raabe
  igien, enten paa Ion eller paa Raßmus, saa mig syntist, att hand
  haffde smagt Brendewiinen. Imod 8 Slet kom Maren igien oc sagde, att
  der kom wist imod Middag tuende Quinder, som skulle løße hender aff.
  Effter nogen Samtale, Slozf. haffde med Maren, gick hand vd oc lucte
  Dørene. Maren fortelte mig, huorledis Dronningen haffde laded hender
  for sig fordre oc adspurt, huad ieg sagde, oc huad ieg giorde, oc att
  hun haffde suart, att ieg laa stille for mig hen oc talte intet.
  Dronningen haffde spurt, om ieg græd meget. Maren suarte: »Io wist,
  hun grædder for sig himmelig.« »Thi« (sagde Maren) »haffde ieg sagt,
  att I icke græd, saa haffde Dron. tenckt, att I icke haffde endnu
  nock att græde for«. Maren adwarede mig, att en aff de toe Quinder,
  som skulle tage ware paa mig, war Kongens Skomagers Quinde, en tydsk
  oc meget wel lied aff Dronningen. Hendis Majt. haffde brugt hender
  Vldrich Christian Gyldenløwe vdi sin raßende oc fortuifflende Sygdom,
  aff huilcken hand døde, att betienne[64], oc galt samme Quindis Ord
  meget hoes Dron:. Den anden Quinde wiste Maren icke, huem skulle
  were, men for^{te} haffde talt med Dron. vdi Marens Nærwærelse oc
  sagt sig icke eene hoeß mig att torde were. Quinderne komme icke
  førend om Effter-Middagen wed 4 Slet. Slozf. ledsagede dennem oc
  lucte op for dennem. Den fremmeste war Skomager Quinden wed Naffn
  Anna, som i gemeen altiid wille haffue Orded. Den anden war Kongens
  Sadel-Knechtis Quinde wed Naffn Catharina, ocsaa en tydsk. Effter
  Helßen sagde Anna, att de aff Henders Majt. Dronningen ware befalet
  en Dags Tiid eller toe hoeß mig att were oc mig att opwarte. »Vdi
  Guds Naffn«! suarte ieg. Anna, som war meget beschæfftig, spurte mig
  oc sagde: »Wil de Frue ock wat hebben? Se kan het man seggen, so wil
  ick bii de Königinne darumb anholden«. Ieg tackede hender oc sagde,
  att ieg wel war nogle aff mine Klæder begierendis, som: tuende
  Nattrøyer, en silckebunden oc den anden aff huit-noppet Tøy, min
  Brystug, noget paa mit Hoffuet, miine Kamme oc for alting min
  Been-Balsam-Byße, huilcken ieg høyt behøffuede. Hun sagde ded med
  forderligste att forrette, huilcket hun oc giorde, gick paa Stand oc
  ded anbragte. Forneffnte bleff mig altsammen wed Slozf., der Klocken
  war 6, tilstillet, saa nær som Balsam-Byxen, som sagdis att were
  bortkommen, vdi huis Sted mig en Blick-Buddicke med heel slet
  Slag-Balsam igien bleff giffuen. Der Afften Maaltiid skulle holdis,
  deckede Cathrina paa en Stoel for min Seng, men mig lystede intet att
  æde, begierte en Zitron med Sucker, huilcken ieg oc bekom. Slozfogden
  satte sig med de tuende Quinder til Bordz oc tiente dennem i Steden
  for Spillemand, saa att man ey skulle haffue sagt, att de ware vdi
  Græde-Huuß, men wel vdi Gille-Huuß. Ieg bad Gud inderlig om Siælens
  Styrcke oc Taalmodighed, att ieg mig ey skulle lade irre. Gud
  bønhørte mig, hands Naffn wære æret! Der Slozf. war Sladder oc Latter
  træt, bød hand Goede Natt effter 10 Slet, sagde til Quinderne, dersom
  de wille noget, skulle de bancke, Taarn-Giemmern war neden vnder. Der
  hand begge Dørene haffde tilluct, stoed ieg op, oc redde Cathrina min
  Seng. Anna haffde en Bønne-Bog med sig, der aff læste ieg
  Afften-Bønnen oc andre Bønner for dennem, lagde mig oc bød dennem
  Goede Natt. De lagde sig oc vdi en Slag-Benck, til dennem war opreed.
  Ieg soff da oc da, stackede Søffne tillige.
  
   [64] ~Ulrik Christian Gyldenløve~, en Søn af Christian IV. med
   Vibeke Kruse og lige bekjendt for sin Tapperhed og sine
   Udsvævelser, døde under Kjøbenhavns Belejring den 11. December
   1658.
  
  Den 10. _Aug._ Klocken 6 om Morgenen lucte Slozfogden op, huor
  vdoffuer Quinderne sig glæde, som inderligen effter hannem lengtist,
  vdi Synderlighed Cathrina, som er en fyllig Quinde; hun kunde den
  indklemte Lufft icke taale, war meesten syg den gandske Natt. Der
  Slozf. dennem effter Helßen haffde spurt, huor dennem liidde, om de
  endnu leffuede, oc de hannem derris Tilstand haffde klaget, bød hand
  dennem Brendewin, huor imod de toge med begge Hænder. Der Klocken war
  7, begierte de att gaa hiem, huilcket oc skeede; dog giorde de
  Dronningen først en _Relation_ om, huis den halffue Dag oc Natt war
  paßeret. Slozf. bleff inde hoeß mig. Der Klocken gick mod 9, satte
  hand en Stoel ind foruden noget att sige. Ieg merckte der paa, att
  der wille komme Besøgelse, oc skeede lige saa, att lided der effter
  kom ind til mig Greff Rantzow, _Premier Ministre_, Cantzeler H. Peter
  Retz, Rentemester Christoffer Gabel oc _Secreterer_ Erick Krag,
  huilcke effter Haand Giffuen sig satte for min Seng. Krag, som Papir,
  Pen oc Bleck med sig haffde, satte sig wed Borded. G. Rantzow
  huißkede til Cantzeler noget lided. Cantzeler begynte der paa sin
  Tale saaledis som første Gang, att Hs. kl. Majt. haffde høy Aarsage
  til ded, hand imod mig giorde. »Hans Majt. haffuer« (sagde hand
  widre) »_susspition_ til Eders Persohn, oc ded icke vden Aarsage.«
  Ieg spurte, huor vdi den _susspition_ bestoed. Cantzeler sagde:
  »Eders Mand haffuer bøded en fremmet Herre Dannemarckis Riige
  til«[65]. Ieg spurte, om Dannemarckis Riige hørte min Mand til, att
  hand ded kunde vdbyde, oc efftersom ingen suarte, foer ieg widre fort
  oc sagde: »I goede Herrer kiender alle min Herre; I wiide, att hand
  haffuer werret _æstimeret_ for en Mand aff Forstand, oc ieg kand
  forsickre Eder, att der ieg skiltist fra hannem, da haffde hand endnu
  sin fulle Fornufft. Nu er let att tencke, att ingen forstandig Mand
  ded skulle vdbyde, som icke stoed i hands Mact, oc hand icke raade
  for. Hand er io vdi ingen _Charge_, haffuer ingen Myndighed eller
  Midler, huor skulle hand were saa daarlig saadan Tilbud att giøre, oc
  huad for en Herre skulle wille tage der imod?« G. Rantzow sagde:
  »Ded er dog saa, _Madame_; hand haffuer tilbøded Dannemarck en
  fremmet _Potentat_, I wed ded wel.« Ieg suarte: »Gud skal were mit
  Widne dertil, att ieg ded icke wed!« »Io,« sagde G. Ranz., »Eders
  Mand haffde ingen Ting skiult for Eder, derfor wed I ded wel«. Ieg
  suarte: »Ded er wist, att min Mand icke skulle skiyffle noget for
  mig, som oß begge angick. Ded, som hands Bestilling i fordum Dage wed
  kom, bekümrede mig intet; men ded, oß begge paarørte, duulte hand
  icke for mig, saa att ieg er forsickret, att dersom hand haffde hafft
  noget dißlige for, att hand ded icke skulle haffue tawt for mig. Oc
  ieg kand ded med Sandhed sige, att mig icke ded allerringeste derom
  er bewist.« G. Rantzow sagde: »_Madame_, bekiender ded, imens Kongen
  Eder endnu beder!« Ieg suarte: »Wiste ieg ded, da skulle ieg ded
  gierne sige, men saa sant som Gud leffuer, saa wed ieg ded icke, oc
  saa sant kand ieg oc icke heller troe, att min Mand skulle haffue
  werret saa daarlig, thi hand er en suag Mand. Hand nødde mig til att
  drage til Engeland de vdlaante Penge att indkræffue, ieg wille nødig
  haffue mig den Reiße paataget, en stoer Deel aff den Aarsage, att ieg
  saae, hand war saa meget suag. Hand kunde icke i en Gang gaa en
  Trappe op aff faa Trin foruden att huiile sig oc tage effter sin
  Aande; huor skulle hand tage sig noget Werck for aff _Travaille_? Ieg
  kand med Sandhed sige, att hand icke er 8 Dage tillige frii foruden
  Anstød, sær aff ett Tilfald, sær aff ett anded.« G. Rantzow huißkede
  atter til Cantzeler, oc sagde Canzelern widre: »_Madame_, siger med
  goede, huorledis ded sidder sammen, oc huem der er Medwidre i denne
  Sag, siger ded, den Stund Eder derom bedis! Hs. kongl. Majt. er en
  _absolut_ Herre, hand er icke bunden til Lowen, hand kand giøre, huad
  hand wil; siger ded!« Ieg suarte: »Ieg wed wel, att Hands kongl.
  Majt. er en _absolut_ Herre, ieg wed oc, att hand er en christelig oc
  Samwittigheds Herre, derfor giør Hs. kongl. Majt. intet anded end
  ded, hand for Gud vdi Himmelen kand forsuare. See, her er ieg! I kand
  giøre wed mig, huad I wil; ded, ieg icke wed, ded kand ieg icke
  sige.« G. Rantzow begynte atter att komme frem med _Marichal de
  Birron_ oc giorde der aff en lang _dicente_. Huor til ieg endeligen
  suarte, att _Marichal de Birron_ kom mig intet wed, ieg haffde der
  til intet att suare, oc syntist mig, att den Sag kom intet her wed.
  G. Rantzov spurte mig, huor for ieg icke haffde sagt, der ieg bleff
  adspurt, huem ieg her vdi Riget med haffde _corresponderet_, att ieg
  haffde skreffuen hannem oc Rentmester Gabel til. Dertil suarte ieg,
  att ieg meente, de, mig spurte, de wiste ded selffuer wel, saa ieg
  icke haffde fornøden dennem att Naffn giffue; sagde alleeneste om de
  andre, huorom de maaskee icke wiste. G. Rantzow huißkede atter til
  Canzeler, oc sagde Canzeler: »I haffuer skreffuen i ett Breff til F.
  Elße Paßberg om anden Tilstand i Dannemarck« (i ded saae hand til G.
  Ranzow oc spurte, om ded war icke saa, eller huorledis ded war),
  »huad meente I dermed, _Madame_?« Ieg suarte ey att kunde mindis,
  huad hendis Breffue mig haffde giffuen for Aarsage att suare til;
  »ded, som staar for eller følger effter, skal vden Tuiffuel wel sige
  min Meening; maa ieg faa min Haand att see, saa skal den nock
  vdwiiße, att ieg intet haffuer skreffuen, som ieg io kand suare
  til.« Der bleff intet meere om talt. G. Ranzow adspurte mig, huem aff
  fremmede _Ministri_ hoeß min Herre i Bryg haffde werret. Ingen
  (suarte ieg), som mig witterlig war. Hand spurte widre, om ingen
  holsteinske Herremend hoeß hannem haffde werret. _Resp._ »Icke mig
  witterligt.« Der effter opregnede hand alle Fürster vdi Tydßland, fra
  Keyseren indtil Fyrsten aff Holstein, spurte særdelis om en huer, om
  icke nogen aff derris _Ministri_ hoeß min Mand haffde werret. Ieg
  gaff samme Suar som før til huert ett Spørßmaal _à part_, att icke
  war mig witterligt, nogen aff dennem hoeß hannem haffde werret. Der
  effter sagde hand: »Nu, _Madame_, bekiender! ieg beder Eder; tencker
  paa _Marichal de Biron_! Eder bedis icke meere.« Ieg war noget kied
  aff att høre _Biron_ tiire, huorfor ieg noget hastig suarte: »Ey, ieg
  kümrer mig intet om _Mar. de Bir._; ieg kand icke sige ded, ieg ingen
  Skiæl wed til.« _Secreterer_ Krag haffde skreffuen noget hastig, som
  ded syntist, thi der hand effter min Begiering skulle oplæße, huad
  hand haffde skreffuen, da riimte Suarrene sig icke paa Spørßmaalene;
  en Deel war maaskee formedelst Hastighed forseet, oc maaskee en Deel
  aff _Malice_, thi hand war min sl. Herre icke goed. Ieg _protesterte_
  der paa, der hand _Protocollet_ oplæste. Canzeler sandede med mig i
  alle Poster, saa Krag maatte skriffue ded om igien. Der paa stoede de
  op oc toge Affskeed. Ieg bad dennem, att de Hs. kl. Mt. wille bede,
  att Hs. Mt. mig en naadig Herre wille wære oc icke troe, huis hannem
  om min Mand war bleffuen berettet; ieg wille ey formode, ded sig
  skulle befinde, att hand nogen Tiid war wiiget fra hands Plict. »Ia,«
  suarte G. Ranzow, »wille I bekiende, _Madame_, oc sige os, huem der
  er i dette Werck, oc huorledis ded sidder tilsammen, saa kunde I
  maaskee faa en naadig Herre oc Konge.« Ieg soer wed den leffuende
  Gud, att ieg ded ey wiste; ieg wiste om intet dißlige, mindre om
  nogen Medwidre. Der med ginge de bort effter att haffue nesten tre
  Tiimer hoeß mig tilbragt, oc kom Slozf. ind med Quinderne. Der bleff
  decket, oc Maed indborren, men ieg nød intet vden en Dryck Barßbier.
  Slozf. satte sig med Quinderne til Bordz. Haffde hand icke werret
  lystig før, da war hand da, fortelte den eene skiiden Snack effter
  den anden. Der de ware mætte aff Maed oc trætte aff Snack, gick hand
  bort oc lucte; kom effter Sædwane igien Klocken 4 om Effter-Middagen
  oc lucte Quinderne vd, bleff saa lenge hoeß mig, indtil de komme
  igien, huilcket i gemeen warede toe Tiimer. Vdi midler Tiid Quinderne
  ware eene hoeß mig, bleff intet talt om anded, end Anna fortaalte
  Cathrina hendis vdstandene Sorrig med henders første Mand. Ieg loed
  da, som ieg soff, liige saa giorde ieg, naar Slozf. war eene
  hoeß mig, saa hand fordreff Tiiden med att siunge oc nynne.
  Afftens-Maaltiid war oc lystig for Quinderne, thi Slozf. giorde
  dennem stoer Tiidsfordriff, fortelte dennem om hands anden Gifft,
  huorledis hand beilede foruden att wide til huem, wiste ded ey
  heller, føre end hand la Orded skulle hente. Den Fortelling war saa
  potzerlig som witløfftig, ieg _observerte_ ded, att den warede 5
  Quarter. Der hand haffde bøded Goede Natt, satte Anna sig ved min
  Seng, begynte att tale med Cathrina oc sagde: »War ded icke en
  gruelig Ting med ded Forræderi att myrde Kongen, Dronningen oc ded
  gandske kongelige Huuß?« Cathr. suarte: »Gudske Loff, Kongen,
  Dronningen oc all Herskabet leffuer endnu!« »Ia«, sagde Anna, »ded
  war icke Forrædernis Skyld, ded icke skeede; ded bleff for hastig
  aabenbaret, Kongen wiste ded i tre Maaneder, førend hand ded
  Dronningen wille aabenbare. Hand gick melancolisk oc altiid grundede,
  kunde icke troe ded; omsider, der hand war fuldkommen wiß der paa,
  saa sagde hand Dronningen ded; der med bleff Liiffwacten fordoblet,
  som I wed.« Cathr. spurte, huor de haffde faaet ded att wide. Anna
  suarte: »Ded maa Gud wiide; ded holdis saa himmelig, att ingen engang
  maa spørge derom, fra huem ded er kommen.« Ieg kunde icke lade io ett
  Ord dertil att suare, oc syntist mig ded beklageligt nock, att man
  icke kunde faa Angiffueren att wide, oc war merckeligt, att ingen den
  Angiffuen torde were bekiendt. Cathr. sagde: »Skulle ded oc wel were
  sandt?« »Huad er ded, I siger?« suarte Anna; »skulle Kongen giøre
  ded, hand giør, vden hand war wiß paa, ded war sant?[66] Hui snacker
  I saa?« Ieg holte denne Samtale for oplagt att were for att drage
  nogle Ord aff mig til att fremføre, huor for ieg icke meget dertil
  suarte, anded end, att ieg endnu intet haffde seet, som den Snack
  giorde bewiißlig, derfor meente ieg, att mig war tilsted icke att
  troe den, indtil ieg saae wisse Tegn dertil. Anna bleff wed hendis
  _Propos_, vndrede sig, att der kunde were saadanne forbandede
  Mennisker til, der wille myre den goede Konge, giorde ded saa
  witløfftig. Hender kunde icke fattis Materia, thi hun begynte alltiid
  paa ded første igien; men endelig fick hun att høre op, efftersom
  hun talte eene oc huercken aff Cathr. eller aff mig bleff
  _interromperet_. Ieg stoed op oc begierte att haffue min Seng reed,
  huilcket Cathr. stetze forrettede. Anna saae til Liußet om Natten,
  thi hun war aarwaagner end Cathr:. Ieg læste for dennem i Annas Bog,
  befalede mig Gud oc lagde mig til Søffns; men Søffnen war heel liiße,
  Røtterne derris Spatzergang kunde mig wecke, derris Mangfoldighed war
  stoer. Sult giorde dennem dristig, de aade aff Liußet, som ded stoed
  oc brente. Cathrina bleff oc samme Natt heel ille til Paß, saa att
  ded oc min Søffn forhindrede. Den 11. _Augusti_ om Morgenen tilig kom
  Slozf. effter Sædwane med sine Brendewiins _Complimenter_, ihuor wel
  de haffde en Flaske fuld inde hoeß sig. _Cathr._ beklagede sig
  høyligen, sagde i den beklemte Lufft ey att kunde were; naar hun kom
  ind aff Døren, war ded, lige som hun skulle quælis; skulle hun
  endeligen were der inde i 8 Dage, saa war hun wiß paa, att de bar
  hender død der vd. Slozf. haffde sin Latter der med. Quinderne ginge
  bort, oc hand bleff hoeß mig. Hand helßede mig fra _Gen. Major_ von
  Anfelt, som loed mig bede, att ieg wille were »gutes Muths, es würde
  nu bald gutt.« Ieg suarte intet. Hand spurte, huorledis ded war fat,
  om ieg haffde soffuet noget, suarte sig selffuer: »Ieg tencker, icke
  meget.« Spurte, om ieg wille haffue noget. Suarte sig atter selff:
  »Ney, ieg troer icke, I begierer noget.« Der paa gick hand oc nynnet
  noget for sig op oc needer paa Gulffuet, kom der effter for min Seng
  oc sagde: »O der liebe Köning, es ist doch ein frommer Herr! Gebet
  Euch zu Frieden, er ist ein gnädiger Herr vnd hatt allezeit viel von
  Euch gehalten. Ihr seyt ein Frawens Mensch, ein schwaches Werckzeug.
  Die arme Weibes-Bilder seind bald verführet. Man thut ihnen auch
  nicht gerne was, wan sie die Warheit bekennen. Die liebe Königinne,
  eß ist doch eine liebe Königinne! Sie ist Euch nicht böße; ich weiß,
  wan sie die Warheit von Euch wüste, sie solte selbst für Euch bitten.
  Höret! wollet Ihr an die Königinne schreiben vnd Ihr die Sache auß
  dem Grunde berichten vnd nichts, nichts verschweigen, so wil ich Euch
  Dinten, Papir vnd Feder bringen. Ich begiere es, auff meine Seele!
  nicht zu läsen, nein, straffe mich Gott! wo ich darein sehen wil; vnd
  auff daß Ihrs solt gewiße seyn, so wil ich Euch Lack geben, Ihr
  könnet es versieglen. Aber ich denke, Ihr habet wol kein Pitschafft?«
  Efftersom ieg gandske intet hannem suarte, tog hand paa min Haand oc
  rusket noget hart wed den oc sagde: »Höret Ihr nicht? Schlaffet Ihr?«
  Ieg høte oc slog op med Haanden, haffde gierne giffuet hannem ett
  Slag i Næßen, kaste mig om til Wæggen. Hand bleff fortørnet, att
  hands Forset hannem ey lyckedis, gick oc knurrede for sig selffuer
  offuer en Tiime. Ieg kunde ingen Ord fatte vden diße: »Ia, ia! Ihr
  wollet nicht reden.« Saa murmelde hand noget imellem Tenderne: »Ihr
  wollet nicht antworten; nu, nu! man wird Euch lernen. Ia, saa Gott!
  Du skalt, saa Gott! fu; hum, hum, hum«. Ded holte hand saa immer
  fort, indtil Raßmus Taarnegiemmer kom oc huißkede noget til hannem,
  saa hand gick vd. Mig syntist, att der war en, som med hannem talte,
  oc som ieg kunde merke, maa ded haffue werret en, som spurte hannem,
  om Papieret oc Bleck[et] skulle opbringis, thi hand suarte: »Nein, es
  ist nicht nöthig; sie wil nicht.« Den anden sagde: »Sachte, sachte!«
  Slozf. kunde icke wel tale sagte, oc hørte ieg, att hand sagde: »Sie
  kand das nicht hören, sie liegt im Bette.« Der hand kom ind igien,
  murrede hand atter for sig selffuer igien oc stømpede paa, att ieg
  icke wille suare; hand meente ded saa gott, Dronningen war icke saa
  ond, som ieg tenckte; gick saa oc smaa-snacket; lengtist flux effter
  Quindernis Komme, giorde alldrig anded end bad Raßmus see vd effter
  dennem. Omsider kom Raßmuß oc berettet, att nu gick de op aff
  Kongens-Trappe. Ded warede enda wel hart ad en Tiime, førend de kom
  ind til mig oc forløste hannem. Der Middags-Maaltiid aff dennem bleff
  holden (thi min Maed war nogle faa Snitter Zitron med Sucker), war
  Slozf. icke nær saa lystig, som hand pleiede, snackede dog om
  adskilligt gammelt, som vdi wærende Tiid, hand war Forerer, war
  paßeret; _retirerte_ sig oc snarere, en[d] hand war want att giøre.
  Quinderne, som igien bleffue, snackede om adskillige _indifferente_
  Sager, huortil ieg oc stønnem sagde ett Ord oc dennem om Mand oc Børn
  spurte. Anna læste i sin Bog nogle Bønner oc Psalmer, saa att Dagen
  dermed gick hen indtil 4 Slet, da Slozf. dennem vdlucte. Hand haffde
  tagen en Bog med sig, vdi huilken hand temmelig sagte læste,
  imidlertiid hand Wacten hoes mig haffde. Ieg war meget gierne der med
  tilfritz att haffue Roelighed for hannem. Offuer Afftens Maaltiid
  begynte Slozf. iblant anden Tale att sige til Quinderne, att der war
  ført en Fange hid, som war en Fransos, hand mintist icke ret hands
  Naffn; saed oc tygget paa Naffnet, ligesom hand icke kunde komme
  derpaa: Karl eller _Char_, hand wiste icke, huad hand hede, men hand
  haffde før werret mange Aar i Dannemarck. Anna spurte, huad ded war
  for en. Hand suarte, att ded war saadan en, som skulle siunge op, dog
  wiste hand icke til wiße, om hand war her eller icke (der war
  alldelis intet om). Hand sagde ded alleeneste for att komme mig til
  att spørge eller fornemme, om ded kunde bedrøffue mig. Ded war hannem
  vden Tuiffuel saaledis befalet, thi der hand war borte, gaff Anna sig
  i Tale med Cathrina om samme Karl, spurte endeligen mig ad, om wii
  haffde en Fransos vdi worris Tienneste. Ieg suarte, att wii haffde
  fleere end en. Hun spurte widre, om der war en iblant, som hede Karl
  oc haffde tient oß lenge. »Wii haffuer en Tienner« (suarte ieg), »en
  Franzos, som heder _Charle_, hand haffuer tient oß lenge«.[67] »Ia,
  ia,« (sagde hun) »den er ded; dog troer ieg icke, att hand end er her
  ankommen, men de søger effter hannem.« Ieg sagde: »Da er hand goed
  att finde; hand war til Bryg, der ieg drog derfra.« Anna meente, att
  hand haffde werret med mig i Engeland, oc sagde hun: »Den Karel wed
  meget, dersom de haffde hannem.« Ieg suarte: »Da war ded att ynske,
  att de haffde hannem for hands Widenskab[s] Skyld.« Der hun fornam,
  att ieg mig icke widre eller meere om hannem bekümrede, slap hun den
  Snack oc talte om min Søster Elisabet Augusta, att hun gick hender
  huer Dag forbi; hun stoed i henders Dør eller saed i Biislaget, hun
  helste hender, men aldrig spurte med ett Ord om sin Søster, der hun
  dog wiste, att hun mig paa Taarnet betiente. Ieg meente, att Søster
  icke wiste, huor vdi hun giorde ille eller wel. »Ieg kand icke see«
  (sagde Anna), »att hun er bedrøffuet«. Ieg war vdi Meening, att ded
  minste, man sig kunde bedrøffue, war ded beste. Siden bleff om anded
  Lapperi talt, oc besluttet ieg den Dags Afften med Læßning, befalede
  mig vdi Iesu Wold oc soff temmelig wel den Nat.
  
   [65] Jvfr. Indledningen.
  
   [66] Angaaende de ved deres Overdrivelser højst latterlige Rygter
   om Ulfeldts Planer, som løb om blandt Folk, især efter at
   Højesteretsdommen var bleven offentliggjort, se ~Skandinav.
   Litteraturselskabs Skrifter~ 1808 S. 162 og ~Becker~, Saml. til
   Danm. Hist. under Fredr. III. 2 D. S. 9 Anm. 2.
  
   [67] Angaaende en Tvivl, der kort Tid efter rejste sig om den her
   nævnte Tjener ~Charles~'s Troskab mod den Ulfeldt'ske Familie, se
   ~Wolff~'s Journal f. Politik 1815, 4, 275-76.
  
  Den 12. _Augusti_ gick forbi, foruden att noget synderligt paßerte,
  anded end att Anna mig wille bedrøffue med ded, hun sagde, att nest
  op til bleff ett Kammers giort ferdig; til huem, wiste hun icke, de
  wentede wist nogen der vdi. Ieg kunde selffuer høre Murmestere
  arbeide. Samme Dag talte Cathrina om att haffue kiendt mig vdi
  Welstanden, welsignede mig tusinde Gange for ded goede, ieg hender
  haffde bewiist. Ieg mintist ey nogen Tiid att haffue seet hender. Hun
  sagde vdi Princeße _Magdalenæ Sybillæ_[68] Fadburstue att haffue
  tient, oc der ieg der Princeßen haffde opwartet oc ligget paa
  Slottet, haffde ieg dennem i Fadburstuen med en rund Drickepenge
  foræret, huor aff hun en Part haffde nøt, som hun nu tacknemmeligen
  ihuekom. Ieg roeste henders Nøysomhed oc Tacknemmelighed. Anna war
  med den Tale icke tilfritz, hun førte trende Gange anded i Snack, men
  _Cathrina_ suarte hender icke, bleff wed sin Tale, intil hun haffde
  vdtalt. Slozfogden war den Dag ey heller i goed _Humeur_, saa att
  huercken til Middag eller til Afften nogen skiiden _Historie_
  forrefalt.
  
   [68] Som bekjendt var ~Magdalena Sibylla~ den sachsiske Prindsesse,
   der 1634 blev formælet med den udvalgte Christian V.
  
  Den 13. _Augusti_, effter att Quinderne haffde werret i Byen oc ware
  igienkomne, lucte Slozf. op Klocken 9 oc huißkede noget til dennem.
  Der effter bar hand endnu en liden Stoel ind. Ieg forstoed deraff,
  att en meere end som førige Gang mig wille besøge. Klocken 10 kom til
  mig ind G. Rantzow, Feldtherren Skack, Canzeler Retz, Rentemester
  Gabel oc _Secreterer_ Krag. De helste mig alle høffligen, de 4 satte
  sig paa lawe Stoele for min Seng, oc Krag med sit Skriffuertøy wed
  Borded. Canzeler holt Orded oc sagde: »Hands kongl. Majt., min
  allernaadigste Herre oc Arffue Konge, lader Eder, _Madame_, wide, att
  Hs. Majt. haffuer høye Aarsager til ded, hand giør imod Eder, oc att
  hand haffuer _susspition_ paa Eders Persohn, att I skulle were en
  Medwidre vdi Eders Mands forrehaffte Forræderi, oc haffde Hands kl.
  Mt. wel haabtist, att I med goede skulle haffue bekiendt, huem som
  der vdi war _interesseret_, oc huorledis ded sig ret med den Sag
  haffde.« Der _Canzeler_ ophørte att tale, suarte ieg, att ieg icke
  wiste noget att haffue begaaet, som mig kunde giøre _suspect_, oc
  raabte ieg Gud til Widne, att mig om ingen Forræderi war witterlig,
  huor for ieg oc ingen kunde naffngiffue. G. Rantzow sagde: »Eders
  Mand haffuer icke duult ded for Eder, derfor wed I ded wel.« Ieg
  suarte: »Haffde min Mand hafft saa ont ett Forset, da troer ieg wist,
  hand haffde sagt mig ded, men ieg kand med en goed Samwittighed suære
  for Gud i Himmelen, att ieg aldrig hørte hannem tale om noget sligt.
  Ia, ieg kand sige, att hand aldrig ynskede ont offuer Kongen, ded
  ieg hørte, huorfor ieg fuldkommen troer, att hannem dette aff hands
  Fiinder vskyldeligen tilleggis.« G. Rantzow oc Canzeler bøyede
  Hoffuetderne tilsammen, Feldtherren forbi, oc huißkede lenge med huer
  andre. Endeligen spurte Canzeler mig ad, om min Mand fantist skyllig,
  om ieg da wille wære vdi hands Dom deelactig. Ded war ett
  besynderligt Spørßmaal, huorfor ieg mig ett lided betenckte; sagde:
  »Maa ieg faa att wiide, paa huad _Fundament_ hand beskyllis, saa wil
  ieg suare dertil, saa wit som mig witterligt er, oc saa meget ieg
  kand«. _Canzeler_ sagde: »Betencker Eder wel, om I wil!« Ieg suarte
  som før, att ieg wille suare for hannem i alt ded, mig witterligt
  war, om ieg maatte faa att see, huor paa hand beskyltist. G. Rantzow
  huißkede til Krag, oc Krag gick vd, kom strax ind igien. Lided der
  effter kom en aff _Canceliet_ ind (som ieg ey kiender), haffuende
  stoere Papirer i Hænderne. G. Rantzov oc Canzeler huißkedis atter
  igien. Der paa sagde _Canzeler_: »Her er nu icke widre att giøre end
  lade Eder wide, huad for en Mand I haffuer, oc lade Eder høre hands
  Dom.« G. Rantzow befalede den, som med Papirene indkom, att oplæße.
  Bleff saa først ett Papir oplæst vdi den Meening, att Corfitz, fordum
  Greffue aff Vlfelt, haffde tilbøden en fremmet Herre Dannemarckis
  Rige oc sagt for samme Herre, att hand geistlige oc werßlige haffde
  til sin Haand, saa ded war hannem let att giøre samme Herre
  Dannemarckis Crone att forskaffe. Der paa bleff ett Papir oplæst, som
  Geistlighedens Forsuar skulle were, huor vdi de _protesterede_, att
  Corfitz G. aff Vlfelt aldrig nogen _Communication_ med nogen aff
  dennem hafft haffde, anseende, att hand ey nogen Tiid sig haffde
  erwiist Geistlighedens Wen att were, mindre giffuen dennem Part aff
  hands onde Forset; forsickrendis Hs. kongl. Majt. derris Troskab oc
  Vnderdanighed _etc._ Der effter bleff ett Papir oplæst, aff
  Borgemester oc Raad i Kiøbenhaffn skreffuen, fast aff samme Indhold,
  att de med G. Corfitz Vlfelt ingen _Correspondentz_ haffde hafft oc
  vdi lige Maader Hs. kl. Mt. derris vnderdanigste Troskab forsickrede.
  Der paa fulte den v-hørte oc v-lowlige Doms Oplæßning, huilcken
  v-forhørter Sag offuer min Herre war fællet. Den war mig saa
  v-formodentlig oc bedrøffuelig som skammelig oc for Gud oc alle Ret
  ælskende Mennisker v-forsuarligen. Der war ey _Documenter_ indført,
  paa huilcke Dommen war affsagt. Der meltist ey om Tiltale oc
  Giensuar, der war ey anden _Fundament_ end blotte Ord: att hand war
  befunden en _criminel_ att were, hand haffde tilbøden en fremmet
  Herre Dannemarkis Crone oc giort hannem wiiß, att hand geistlige oc
  werßlige haffde til sin Haand, huilcke ded med derris vnderskreffne
  _Protesstationer_ anderledis haffde bewiist, huor for hand som en
  _criminel_ dømmis. Der Dommen med alle vnderskreffne Naffne war
  oplæst, bar Læßeren mig den oc lagde den for mig paa Sengen. Et huert
  Menniske kand let betencke, huorledis mit Hierte war til Moede, men
  faa eller ingen kand begriibe, att ded muligt war, ieg icke aff den
  v-formodentlige Vlycke qualtis, eller oc, att mig icke Sind oc Santz
  betogis. Ieg kunde for Hylen oc Graad ingen Ord fremføre. Saa
  oplæstist en Bøn, aff Predicke-Stoelen war gaaen[69], vdi huilcken
  de Corfitz forbandede, bade Gud, att hands graa Haar icke med Fred
  vdi Graffuen skulle komme. Men Gud, som er retferdig, hørte icke de
  v-retferdige derris v-guddelige Bønner, hands Naffn wære æret
  ewindelig! Der alt war oplæst, beklagede ieg med Hiertens Suck oc
  weemodige Taarer, att ieg den bedrøffuede Dag skulle leffue, bad
  dennem for Iesu Retferdigheds Skyld, att ieg maatte see, huor paa den
  haarde Dom war _funderet_. G. Rantzow suarte: »Ded kand I wel tencke,
  _Madame_, att der erre _Documenter_, huor effter wii erre gaaen; der
  sidder aff Eders Wenner i Raaded.« »Ia Gud bedre ded!« (sagde ieg).
  »Maatte ieg faa de _Documenter_ att see, der beder ieg om for Guds
  Skyld. _Les apparences sont bien souuant trompeuses._ Huad maatte min
  Mand icke liide hoes de suenske i Skaane vdi den lange _Arrest_,
  fordi de _susspicerede_, att hand med Hands kl. Mt. aff Dannemarck oc
  Hands Mts. _Ministri_ haffde _corresponderet_! Nu wed ded ingen
  bedre, end Hs. kl. Mt. oc I goede Herrer, huor v-skyllig hand derfor
  liide, saa kand dette oc til Syne were troelig oc dog icke sig
  saaledis i Sandhed befinde. Maatte ieg faa de _Documenter_ att see?«
  Der bleff intet suaret. Ieg foer widre fort oc sagde: »Huor er ded
  mugligt, att en Mand, som selffuer kand kiende, att hand gaar med
  Døden i Hænderne, skulle sig saadan Werck paatage oc lade sig fra sin
  Plict forleede, der hand ded icke giorde, den Tiid hand til ingen
  Herre war _obligeret_, oc hannem saa stoere Løffter aff Fürsten aff
  Holstein bleff giort, som Fürstens Breffue vdwiißer, huilcke nu erre
  vdi Hs. kl. Mts. Hænder.« G. Rantzow falt mig i Orded oc sagde: »De
  Breffue fant wii icke.« »Io Mend!« (suarte ieg) »de ware der iblant,
  der er ieg wiß paa«. Sagde widre: »Paa de Tiider kunde hand haffue
  giort en fremmet Herre noget til Willie, da haffde hand Mact oc
  Myndighed oc fast all Regieringen vdi sine Hænder; ansaae dog ingen
  egen Profit, men vdsatte sin egen Formue Hands kl. Mts. Crøning
  hastig att fortsette, paa ded ingen Hindring skulle imellem
  komme[70]. Ded er nu hands Løn! I goede Herrer, speiler Eder nu paa
  mig, som haffuer før seet mig vdi Welstanden, oc haffuer dog
  Medlidenhed med mig! Beder Hs. kl. Mt. sig att formilde oc icke saa
  streng att fortfare.« Canzeler oc Rentemester _movertis_ der wed, saa
  att Taarene dennem kom vdi Øynene. G. Rantzow sagde til Feldtherren
  oc til Canzeler: »Mig synnis, att ded er 14 Dage siden, att Dommen
  bleff _publiceret_.« Canzeler suarte: »Ded er 17 Dage siden[71].« Ieg
  sagde: »Paa de Tiider war ieg endnu vdi Engeland, oc nu spørgis mig
  effter Kundskab i Sagen! O, betencker ded for Guds Skyld, oc att
  ingen paa min Mands Wegne haffuer werret til Weddermæle!« G. Rantzow
  spurte, om ieg wille tale der paa. Ieg suarte: »Huad skal ieg tale
  paa en Dom? Ieg beder alleeneste for Iesu Skyld, att ded, ieg siger,
  maa _considereris_, oc ieg maa haffue den Fornøyelse att see de
  _Documenter_, huor paa Dommen er affsagt.« G. Rantzow suarte som før,
  att der ware _Documenter_, oc att der saed aff mine Wenner i Raaded,
  føyede ded der til, att alle haffde offuereens stemmet, icke en
  haffde hafft der imod att sige. Ded, ieg tenckte, torde ieg icke
  sige. Ieg wiste wel, huorledis i saadanne _absolute_ Regieringer
  tilgaar; der tør intet imod sigis, ded hedder: Skriff vnder, Kongen
  wil ded saa haffue, oc spør icke huor for, ellers est du vdi lige
  Fordømmelse[72]. Ieg taw oc begræd min Vlycke, som war _iremediable_.
  Der Krag _Protocollet_ oplæste, haffde hand skreffuen, att der ieg
  bleff tilspurt, om ieg vdi min Mands-Dom deelactig wille were, haffde
  ieg suaret, att ieg mig der paa wille betencke. Ieg spurte: »Huordant
  war ded?« Strax suarte _Canzeler_: »Ney, hun sagde icke saa, men hun
  begierte att wide henders Mands Beskyllinger.« Ieg _repeterte_ mine
  Ord igien[73], wed dog icke, om Krag dennem skreff eller icke; thi en
  stoer Deel aff ded, ieg sagde, bleff intet skreffuen. Krag loed for
  meget _Affecterne_ kiige oc wille gierne haffue giort ont wærre. Hand
  er nu der, huor ingen falske Skriffter gielder. Gud ryckte hannem
  hastig bort paa ett v-reent Sted, kallede hannem til Doms foruden
  Warsel. Oc G. Rantzow, som war Hoffuit Mand oc _Inventor_ aff den
  v-lowlig oc vdi Dannemarck v-sædwanlig Dom, hand leffuede icke den
  Dag sin Lyst att see: ett Træ-Billede att _excequeris_[74]. -- Der
  dette war forrettet, stoede de op oc gaffue mig Haand. Denne haarde
  Besøgelse warede offuer 4 Tiimer. De ginge bort, effterladende mig
  vdi Suck, Sorrig oc Graad, en høyt bedrøffuede elendige fangen
  Quinde, aff alle forlat, som saae sig ingen Redning imod Mact oc
  Wold, som huert Øyeblick fryctede, att Manden dennem vdi Hænderne
  skulle komme, oc at de derris Ondskab paa hannem skulle øffue. Gud
  giorde den Dag ett stoert Mirackel oc Hiertegn, i ded hand sin Krafft
  vdi mig suage bewiiste oc min Hierne fra Willelße oc min Tunge, att
  den icke aff V-taalmodighed offuerløb, bewarte. Gud wære tusinde
  Gange derfor æret! Din Loff wil ieg siunge, saa lenge sig min Tunge
  kand røre, thi du warst da oc stetze altiid min Wærn, Klippe oc
  Skiold. Der Herrerne ware bortgangne, kom Slozf. oc Quinderne ind,
  oc bleff decket paa en Stoel for min Seng. Slozf. sagde til mig:
  »Eßet, _Leonora_! Wollet Ihr nicht eßen?« I ded hand saa sagde, kaste
  hand en Kniiff til mig paa Sengen. Ieg tog Kniiffuen med wree Hue oc
  kaste den paa Golffuet. Hand tog Kniiffuen op oc sagde: »Ihr seit wol
  nicht hungrig? Nein, nein! Ihr habet heute ein Früstück bekommen, da
  habet Ihr heute genung an; nicht? Gelt! Ia, ia, kommet Ihr lieben
  Weiberlein« (sagde hand til Quinderne) »laßet vns etwas eßen! Euch
  wird woll hungern, das fühle ich an meinem Magen wol.« Der de haffde
  sat sig til Bordz, begynte hand strax att stocke sig selffuer, stack
  feyl aff sin Mund oc haffde saa mange Putzer, att ded war Skam att
  see, att den gammel Mand sin Glæde offuer min Vlycke icke kunde
  _simulere_. Der Maaltiided haffde Ende, oc Slozf. war bortgangen,
  satte sig Anna for min Seng oc begynte att predicke om den Sorrig oc
  Bedrøffuelse, man vdi denne Werden haffuer, oc om Himmerigis Glæde oc
  Herlighed: huorledis den Piine, wii her liider, ickun warer stacket
  imod den ewige Fryd oc Glæde, huor for wii icke burte Piinen att
  acte, men tencke paa, att wii kunde døe med en goed Samwittighed oc
  den icke med noget besmitte, men sige vd alt ded, Hiertet kunde
  besuære, for ded wille dog icke anded were. »Gud giffue« (sagde hun),
  »ingen plage sit Legeme for en andens Skyld!« Effter att hun den
  Snack nogle Gange haffde _repeteret_, sagde hun til mig: »Er ded icke
  sant, Frue?« »Io wist er ded sant« (suarte ieg), »I taler meget
  christligen oc effter Skrifften.« »Huor for wil I da« (sagde hun
  widre) »lade Eder plage for andre oc icke sige ded, I om dennem
  wed?« Ieg spurte, huem hun meente. Hun suarte: »Ieg kiender dennem
  icke.« Ieg suarte: »Icke heller ieg.« Hun bleff alt wed oc sagde, att
  hun sig icke wille lade piine oc plage for andris Skyld, i huem de
  endoc ware; dersom de ware skyllige, saa maatte de liide, hun wille
  icke lide for dennem; ett Quindis-Menniske war snart forført; man
  burte att haffue sin Salighed kiærere end alle siine Slect oc Wenner.
  Der hun icke kunde høre op igien med den Snack, wille ieg den noget
  _diuertere_, spurte hender, om hun war en Præste-Daatter, oc
  efftersom hun mig tilforne sin Herkomst haffde sagt, saa tog hun saa
  meget diß wære imod mit Spørßmaal oc bleff heel fortørnet; sagde:
  »Alt er ieg icke en Præste Daatter, saa er ieg en goed ærlig
  Borger-Daatter oc icke aff de ringste. Ieg haffde lided tenckt vdi
  mine Dage, der ieg war en Iomfrue, att ieg skulle faa en Skomager.«
  Ieg sagde: »Eders første Mand war io oc en Skomager.« »Ded er
  wel sant« (suarte hun) »men ded kom sig saa galt til med ded
  Gifftermaal«; begynte der med en heel Rimße der om att fortelle, huor
  offuer ieg bekom Fred for hender. _Cathrina_ gick op oc neder aff
  Gulffuet, oc der Anna teeg noget lided, sagde hun med sammen lagde
  Hænder: »O Gud! du, som est allmectig oc alting formaar, du beware
  den Mand, de leeder effter, oc lad hannem aldrig komme i hands
  Fiinders Hænder! O Gud bønhøre mig!« Anna sagde wreedeligen til
  hende: »Cathr., weet Ii ock, wat Ii seggen? Wo snack Ii so?« Cathr.
  suarte: »Ia, ick weet wol, wat ick segge. Gott bewar em vnd lat em
  nimmer siine Fiinde toe Deel werden! Iesus, wäß du sin Gleidsman!« De
  Ord førte hun frem med grædende Taarer. Anna sagde: »Ick denck, de
  Frue is nicht klog.« Cathrinæ goede Ynske forøgede mine Taarer, oc
  sagde ieg: »Cathr. lader see, att hun er en ret Christinne oc haffuer
  Medlidenhed med mig; Gud belønne hender ded oc bønhøre hender oc
  mig!« Anna bleff taws der effter oc siden icke saa meget snacksom.
  Gud, som est en Wedderlegger aff alt gott, tenck du paa Cathr. til
  ded beste, oc du, som hender da bønhørte, bønhør hender fremdelis, i
  huad hun dig ombeder! Oc I, mine kiere Børn, wider, att dersom Lycken
  sig saa wil føye, att I hender eller henders eeneste Søn nogen
  behagelig Tienneste kand giøre, att I ded for min Skyld erre
  plictige, thi hun war mig en Trøst vdi min største Nød oc offte sneeg
  sig til att sige mig ett Ord, ded hun meente, mig kunde were til
  Lettelse. Slozf. kom effter Sædwaane effter 4 Slet oc lucte Quinderne
  vd, satte sig paa Quindernis Slagbenck, oc den høye Stoel med Liuß
  paa for sig, haffde en Bog med sig, læste høyt Bønner om ett saligt
  Endeligt, Bønner vdi Døds Nød, oc naar man skulle vdstaa den
  tiimelige Straff for sine Mißgierningers Skyld. Hand glemte icke en
  Bøn for en, som skulle brendis; den suckede hand wed, saa hand paa en
  stacket Tiid war bleffuen meget aandelig. Effter att hand alle de
  Bønner haffde læst, stoed hand op, gick oc sang Liig-Psalmer; naar
  hand kunde icke fleere, begynte hand paa den første igien, indtil
  Quinderne hannem affløste. Cathri. beklagede sig, att henders Søn war
  bleffuen syg, war meget derfor bekümret. Ieg tog mig henders Sorrig
  an oc sagde, att hun skulle lade Dronningen wide henders Søns
  Suaghed, saa bleff der wel en anden i henders Sted _ordineret_; bad
  hender giffue sig til Fritz, Barnet fick wel bedre igien. Offuer
  Afftens-Maaltiid war Slozf. meget lystig, fortelte allehaande plompe
  Galskaber. Effter att hand war borte, læste Anna Afften Bønnen. Ieg
  war den Natt meget ille til Paß, kaste mig offte omkring i Sengen, oc
  war der en Synaal i Dun Dynen, huor paa ieg reff mig; ieg fick den vd
  oc haffuer den endnu[75].
  
   [69] Denne Bøn er tilligemed Højesteretsdommen, Adelens,
   Universitetets og Gejstlighedens Erklæringer, samt en Del andre til
   Sagen henhørende Aktstykker, deriblandt navnlig Indberetningerne
   til Churfyrsten af Brandenburg og til Kong Frederik III. om
   Ulfeldts Planer, aftrykt hos ~Paus~ 2, 221-74. (De 5 førstnævnte
   Aktstykker ere ogsaa særskilt trykte.) Om en Erklæring fra
   Borgerstanden meldes ellers Intet.
  
   [70] I Randen er senere tilføjet følgende Anmærkning: »_Der Kongl.
   Majet. [Symbol: stort C om firtal] war død, war ingen vdwald
   Printz, saa att ded stoed Stenderne frit att wæle, huad Konge
   dennem behagede, huorfor Hertogen aff Holstein, Hertog Friderich
   sl., tilbød min Herre, att dersom hand wille formaa, att hand
   kunde bliffue wælt til Konge, da skulle Fyns Land wære hands, oc
   giøris en dobbelt #Alience# med hands oc worre Børn. Men min Herre
   vdslog ded, wille icke hielpe til att støde [Symbol: stort C om
   firtal]. Søn fra Riget. Fürsten haffde wunden adskillige derris
   #vota#, men min H. striide dennem imod._« -- Hermed kan jævnføres
   Korfits Ulfeldts næsten ligelydende Udtalelser under Fangenskabet
   paa Bornholm, ~Wolff~'s Journal for Politik 1816, 1, S. 194.
  
   [71] Højesteretsdommen over Korfits Ulfeldt blev ~afsagt~ den 24.
   Juli. Maaske sigte dog de ovenfor anførte Yttringer til Dommens
   Offentliggjørelse ved ~Trykken~, der næppe har fundet Sted før et
   Par Dage senere; jvfr. ~Becker~, Samlinger 2 D. S. 8.
  
   [72] I Randen er senere tilføjet: »_Ded war tilgaaen, lige som ieg
   tenkte; der ware de aff Raaded, som wægrede sig at vnderskriffue,
   effter som en Part icke haffde wærret tilstede, der #Processen#
   holtis, en Part icke haffde seet, huor paa Dommen sig funderte;
   maatte dog skriffue med vnder, om de icke wille were forfalden vdi
   kl. Vnaade._«
  
   [73] Senere er tilføjet: »_oc spurte, om mig war tilsted at tale
   paa den Dom. Alle taw stille._«
  
   [74] De sidste Punktummer (fra: _Hand er nu_ etc.) ere senere
   overstregede, og deres Indhold optaget i Tillæget til den
   oprindelige Fortale til Skriftet; se S. 16-17.
  
   [75] I Randen er senere tilføjet: »_Man skal wiide, att den Dun
   Dyne war med et gammelt Waar oc nyßen fylt, imens ieg laae paa
   Reden, saa i en Hast war Synaalen glemt der vdi._«
  
  Den 14. _Augusti_, der Slozf. tilig oplucte, sagde Quinderne hannem,
  att ieg den Natt haffde werret meget syg. »Ia, ia« (suarte hand), »es
  wird wol wieder beßer.« Oc der Quinderne sig giorde reede for att gaa
  op til Dronningen (som de stetze maatte giøre), sagde Anna til
  Cathrina vden Døren: »Huad skal wii sige til Dronningen?« Cathr.
  suarte: »Huad kand wii sige anded, end att hun tier stille oc siger
  intet?« »Ded wed I wel« (sagde Anna), »att Dronningen icke nøyes
  med.« »Da kand wii icke heller lyffue hender paa« (suarte
  _Cathrina_), »hun siger io intet, thi ded war Synd[76].« Til
  Middags-Maaltiid kom Cathr. igien, sagde, att Dronningen haffde
  loffuet att forordne en anden vdi henders Sted; sneeg sig til om
  Effter-Middagen at sige mig ett Ord om neste Kammers, huilcket hun
  wist trode, bleff giort ferdig til mig oc til ingen anden, bød mig
  Goede Natt oc loffuede mig flittig i sine Bønner att ihuekomme. Ieg
  tackede hender for goed Tienneste oc for sit goede Hierte imod mig.
  Wed Klocken 4 lucte Slozf. hender oc Anna vd. Hand sang en Psalme
  effter anden, gick i Trappen oc lengtist wed Tiiden indtil Klocken
  imod 6, da kom Anna oc Maren Blocks. Offuer Afftens-Maaltiid fortelte
  Slozf. atter om sit Gifftermaal, vden Tuiffuel for Marens Skyld. Anna
  loed mig Fred, oc laa ieg saa stille for mig hen. Maren kunde den
  Afften icke komme til att tale med mig for Anna.
  
   [76] I Randen er senere anmærket: »_Ieg hørte selffuer denne derris
   Samtale._«
  
  Den 15. oc 16. _Augusti_ paßerede intet merckeligt. Naar Slozf. lucte
  Anna vd om Morgenen oc Effter-Middagen, bleff Maren Blocks hoes mig,
  oc Slozf. gick sin Wey oc lucte, saa Maren haffde da Friihed eene med
  mig att tale; fortelte adskilligt, iblant anded, huorledis Dronningen
  haffde giffuen mit Smaatøy de tre Quinder til att bytte imellem sig,
  som mig vdklæde. Hun spurte mig, om ieg wille haffue Bud til min
  Søster Elisabet. Ieg tackede hender, ieg haffde intet gott att lade
  hender sige. Ieg begierte Sye-Naal oc Traa aff Maren, hender att
  prøffue. Hun suarte hiertelig gierne att wille fly mig ded, om hun
  torde; ded kostede all henders Welfart, om Dronningen fick ded att
  wide, thi hun haffde saa høyt forbøden, att ingen skulle lade mig faa
  Naale, huercken Knappenaale eller Syenaale. Ieg spurte: »Aff huad
  Aarsage?« »Fordi,« sagde hun, »att I icke skal myre Eder selffuer.«
  Ieg forsickrede hender, att Gud haffde bedre opliust mig, end att ieg
  skulle were min egen Mordere. Ieg kiendte, att Kaarßet kom fra
  Herrens Haand, att hand mig ræffsede som sit Barn; hand hialp mig ded
  oc att bære, der trode ieg hannem til. »Saa haabis ieg da, mit
  Hierte« (sagde Maren), »att I icke wil myrde Eder selffuer, saa skal
  I faa Naal oc Traa; men huad wil I sye?« Ieg gaff for att wille sye
  nogle Knapper i min huiide Nattrøye, wree oc ett Par aff for att lade
  hender siden see, att ieg syde dennem i. Men Sagen war, att ieg
  haffde nogle Ducater i Lær indsyet om mit Knæ; dennem haffde ieg
  beholt, efftersom ieg strøg selff Strømpen neder, der de klæde mig
  vd[77], oc Anna haffde effter min Begiæring flyet mig en Klud effter
  Forregijffuende, att ieg haffde en Skade paa Beenet. Den Klud syde
  ieg om Læret. De ware alle i den Meening, att ieg haffde nogen himlig
  Breck, thi ieg laa vdi ded linnen Skiørt, de gaff mig, oc vdi mine
  Strømper. Maren meente, ieg haffde en _Funtanele_ paa ded eene Been,
  fortrode mig, att en Iomfrue til Hoffue, hun Naffn gaff, som war
  henders meget goede Wen, haffde en _Funtanele_, som ingen vden hun
  wiste, icke engang Iomfruens Sengenettere. Ieg tenckte wed mig: da
  tier du wel med din Wen; giorde hender icke wiißere, loed hender i
  ded Fald troe, huad hun wille. Ieg war meget suag vdi de toe Dage, oc
  efftersom ieg intet fortærede vden Zitron oc Øll, bleff Maffuen der
  offuer swæcket oc kaste ded fra sig omsider. Naar Maren talte derom
  til Slozf., suarte hand: »Daß ist guth, so kombt das bøße vom Hertzen
  ab.« Anna war icke meer saa beskæfftig, men Slozf. war lige lystig.
  
   [77] Jvfr. S. 39.
  
  Den 17. _Augusti_ lucte Slozf. icke op førend imod 8 Slet, oc spurte
  Anna hannem, huor ded gick til, att hand haffde soffuet saa lenge.
  Hand skiemtede noget; siden drog hand hender hen til Døren oc
  huißkede med hender. Hun gick intet hiem den Morgen. Hand gick saa vd
  oc ind, oc sagde Anna saa høyt til Maren, att ieg ded kunde høre (i
  huor wel hun loed saa, som hun wille huißke): »Ieg er saa bange, att
  min Krop rister, endog ded gaar mig icke an. Iesus beware mig! Ieg
  wille, ieg war neere!« Maren saae bedrøffuet vd, men huercken suarte
  eller talte ett Ord. Maren sneeg sig til Sengen oc sagde: »Der kommer
  wist nogen til Eder.« Ieg suarte: »Lad dennem komme i Guds Naffn!«
  Der war en Løben oppe oc neder vdi den Trappe oc offuen offuer, thi
  der kom alltiid _Commissarierne_ neer igiennem Gemeckerne for icke
  att gaa offuer Platzen. Miine Døre ware da lucte igien. For huer den
  Gang, att der løb nogen i Trappen, da skuddrede Anna oc sagde: »Ick
  bäwe recht!« Den Løben warede indtil imod ellffue. Der Slozf. lucte
  op, sagde hand til mig: »_Leonora_, Ihr sollet auffstehen vnd zu die
  Herren gehen!« Gud wed, att ieg ille kunde gaae, oc Anna forfærdede
  mig, sagde til Maren: »O, dat arme Mensch!« Marens Hænder rystede,
  der hun satte mig Tøfflerne paa. Ieg kunde icke anded forstaa, end
  att ieg skulle piinis, trøstede mig wed intet anded, end att ieg
  haabtist, min Piine ey lenge kunde ware, thi mit Legeme war saa
  vdmattet, att ded syntist, lige som huert Øyeblick Aanden wille
  vdfare. Der Maren bant Forklæded om min lange Kiortel, sagde ieg:
  »Nu, de forsynder sig høyligen paa mig; Gud wære min Styrcke!« Slzf.
  hastede, oc der ieg war ferdig, tog hand mig wed Armen oc leedde mig.
  Ieg haffde gierne werret hands Hielp foruden, men ieg kunde icke gaa
  eene. Hand leedde mig ind nest op til, der saed G. Rantzow, Skack,
  Retz, Gabel oc Krag om Borded. De reyste sig alle op imod mig, der
  ieg kom ind, oc ieg giorde en _Reverentz_, saadan som ieg kunde. Til
  mig bleff satt en liden law Stoel mit for Borded. Cantzeler
  tilspurte mig, om ieg ingen fleere Breffue hafft haffde, end de mig
  fra toge i Engeland. Ieg suarte ney, ieg haffde ingen fleere, der
  toge de alle mine Breffue. Hand spurte widre, om ieg ingen Breffue
  haffde forkommen paa de Tiider. »Io« (suarte ieg), »ett reeff ieg i
  Stycker oc kaste ded i ett Hyßken.« »Hui giorde I ded?« spurte G.
  Rantzow. »Fordi« (suarte ieg) »att der ware _Ziffrer_ vdi, oc ihuor
  wel ded icke war aff nogen _importence_, saa fryctede ieg alligewel,
  att ded skulle giffue Mißtancke.« G. Rantzow sagde: »Huad om de
  Stycker ware endnu vdi Behold?« »Ded war att ynske« (sagde ieg), »thi
  saa kunde man see, att der intet mißtenckeligt war vdi, oc fortrød
  ieg ded siden, att ieg ded haffde synder reffuen.« Der paa tog
  Cantzeler ett Arck Papir frem, huor paa hid oc did war Stycker klint
  aff samme Breff, oc racte hand Krag ded, som mig ded flyde. G. Ranzow
  spurte mig, om ded icke war min Mands Haand. Ieg suarte ia, ded war
  hands Haand. Hand sagde: »En Deel aff Styckerne, I reeff i tue, erre
  fundne, oc en Deel erre borte. Ded, som er funden, er samlet oc
  affskreffuen«; fodderde dermed Affskrifften aff Canzeler, som gaff G.
  Rantzow den, oc hand racte mig den, sigende: »Seer der, huad der
  fattis, oc siger oß, huad ded haffuer werret, som fattis.« Ieg tog
  ded oc saae noget der paa oc sagde: »Paa somme Steder, huor icke for
  mange Ord erre borte, kand ieg wel giette ded, som fattis, men huor
  en gandske Meening er borte, ded kand ieg icke wide att sige.« Ded
  meeste aff Breffuet war sancket, oc intet imellem borte, oc bestoed
  ded altsammen vdi Lystighed oc Skiemt. Hand loed mig wide att haffue
  faaet Breffue aff Dannemarck, att Cur-Printzen aff Saxen war
  forwentendis, som Princeßen aff Dannemarck skulle troloffuis[78]; der
  skiemtede hand om, huorledis de wille smøre derris Halße oc blæße
  derris Kinder op, paa ded de med en goed _grace_ oc Stemme en huers
  Titteler tilbørligen kunde fremføre, oc meere dißlige, huilcket hand
  witløfftig vdstrøget haffde, oc indførte den Maade, som G. Rantzow
  brugte for att lade Folck wide hands Titteler, som war offuer
  Maaltiided, da en skulle staa oc hands Tittel for Giesterne oplæße,
  spurte dog først en huer i sær, om hand wiste hands Tittel; war der
  en iblant, som den icke wiste, skulle _Secreteren_ strax frem oc den
  oplæße. Saa ded syntist, att G. Rantzow sig ded til tog, thi hand
  spurte mig, huad min Mand der med meente. Ieg suarte icke att kunde
  wide, att hands Meening anderledis kunde were, end som hand skreff;
  hand meente vden Tuiffuel dennem, som saa giorde. Canzeler wente
  Ansictet fra G. Ranzow oc drog lided paa Smilebaanded; dißligeste
  giorde oc Gabel. Oc war iblant anded saaledis skreffuen om
  Cur-Printzen, att hand nu maaskee giorde sig Haab att arffue
  Dannemarckis Crone: »_mais j'espère -- -- -- -- -- -- cela ne se fera
  point_.« Effter de Ord, der imellem fattedis, spurte G. Rantzow, huad
  ded war. Ieg sagde, dersom ieg mintist rett, da haffde der wist
  staaet: _qu'en 300 ans_. Hand spurte widre, huor hid oc did noget
  fattedis, huilcket ieg icke alt saa egentlig kunde mindis, oc dog
  intet paa sig haffde. Ieg meente, att aff forregaaende eller
  effterfølgende Ord let kunde giettis ded, som borte war; saaes
  derforuden nocksom, att ded meeste war Skiemt, huilcket Gabel sandede
  oc sagde: »_Ce n'est que raillerie._« Men G. Rantzow oc Feldtherren
  wille ded icke lade for Skiemt paßere. Skack sagde: »Man meener tit
  anded vnder Skiemt oc bruger Naffne, huor vnder anded forstaaes.« Thi
  der vdi Breffuet bleff melded om att dricke vd, war talt om de
  Schwitzere derris Manner, de offuer Borde haffuer, oc alle de
  _Cantons_ Herrers Tittel opregnet, huor for Skack formeente, att de
  Byers Naffn haffde anded att sige. Ieg suarte intet Skack, men der G.
  Rantzow trengte immerfort, att ieg skulle sige, huad min Mand dermed
  meente, suarte ieg icke att kunde wide, om hand haffde anden Meening
  der med end den, som skreffuen stoed. Skack wirrede med Hoffueded oc
  meente io, huorfor ieg sagde: »Ieg wed ingenstetz, huor de haffuer
  den Skick offuer Maaltiiderne, som de vdi Schwitzerland haffuer; er
  der andre Steder, huor de haffuer samme Skick, saa haffuer hand
  maaskee oc meent dennem der med, thi her talis ickun om Dricken.«
  Gabel sagde atter: »Ded er ickun Skiemt.« De _Ziffrer_, for huis
  Skyld ieg Breffuet synder reeff, ware til Lyckis fuldkommen, oc intet
  aff borte. G. Rantzow gaff mig ded Arck Papir, huor Styckerne aff min
  Herris Breff war paa klint, oc spurte mig, huad de _Ziffrer_ betyde.
  Ieg suarte: »Ieg haffuer ey Nøglen oc kand dennem vden ad icke
  opløße.« Hand meente, ieg kunde wel. Ieg sagde icke att kunde. »Da
  erre de opløste« (sagde hand), »oc wii wed, huad ded er.« »Saa meget
  diß bedre« (suarte ieg). Derpaa flyde hand mig Vdlegningen att læße,
  oc war den aff den Meening, att worre Sønner haffde skreffuen fra
  Rom oc begierte Penge, huortil war onde Raad, thi Iunkeren war icke
  hiemme. Ieg gaff G. Ranzow Papiret igien foruden noget att sige. G.
  Rantzow begierte aff Rentemestern, att hand wille læße Breffuet, oc
  begynte Ranzow atter med sine Spørßmaal, huor hid oc did noget
  fattedis, att ieg ded skulle sige. Ieg gaff hannem samme Suar som
  før; men efftersom hand paa ett Sted, huor nogle Ord fattedis, hart
  trengte dennem att wide, oc aff Texten kunde sees, de haffde werret
  noget spotsk (efftersom ett spotsk Ord fantis skreffuen), sagde ieg:
  »I kand sette aff samme Slags saa mange der til, som Eder lyster, om
  icke ett er nock; ieg wed dennem icke.« Gabel sagde atter: »_Ce n'est
  que raillerie._« Dermed spurtis icke meere om Breffuet; men G. Ranzow
  _inquirerte_ om mine _Iuëler_, spurte, huor den stoere Demant war,
  min Mand fick i Franckeriige.[79] Ieg suarte den lenge siden att were
  solt. Widre spurte hand, huor mine stoere Heng-Perler ware, som ieg
  haffde borren som en Feder paa min Hatt, oc huor min stoere Tour
  Perler war. »Alt ded«, suarte ieg, »er lenge siden solt.« Hand spurte
  ydermere, om ieg da ingen _Iuëler_ meere haffde. Ieg suarte: »Nu
  haffuer ieg ingen.« »Ieg meener« (sagde hand) »anden Stez.« Ieg
  suarte: »Nogle loed ieg effter.« »Huor der?« (spurte hand). »Til
  Bryg,« suarte ieg. Der paa sagde hand: »Nu faar ieg att spørge Eder,
  _Madame_, om noget, mig selffuer wedkommer: Haffuer I besøgt min
  Søster vdi _Paris_ nu sidst, I war der?«[80] Ieg suarte: »Ia«. Hand
  spurte, om ieg war inde hoeß hender i Klosteret, oc huad Klosteret
  heede. Ieg berettede hannem att haffue werret i Klosteret, oc att ded
  heede _Couvent des Filles Bleues_. Der nickede hand wed som att sande
  ded. Hand wille oc wide, om ieg haffde seet hender. Ieg sagde, att
  ingen i ded Kloster sig aff nogen vden aff derris Forældre lader see,
  derris Søskinde maa icke engang faa dennem att see. »Ded er sant,«
  suarte hand, stoed dermed op oc gaff mig Haanden. Ieg bad hannem, att
  hand Hs. kl. Mt. til Mildhed imod mig wille bewege, men hand suarte
  mig intet. Der Rentemester Gabel mig gaff Haanden, bad ieg hannem om
  ded samme. Hand suarte: »Ia, dersom I wille bekiende«; gick dermed vd
  foruden nogen _Replicque_ att høre. Oc haffde de sig offuer tre
  Tiimer med de Spørßmaal opholt. Der effter kom Slzf. ind oc sagde til
  mig: »Nu skal I bliffue her inden for, der er ett smuckt Kammers, er
  nyßen kalcket oc giort smuck huiid; giffuer Eder nu til Fritz.« Anna
  oc Maren kom oc ind. Gud wed, ieg war sorgefuld, mødig oc træt,
  haffde en v-liidelig Hoffuit Piine; maatte dog sidde saa lenge,
  førend ieg kom til Huiile, indtil Sengesteded war tagen vd aff den
  Mørcke Kircke oc hid ind fløt. Anna bemødede sig vdi midler Tiid alle
  Huller i den Mørcke Kircke att vdkratze, meenendis enda noget att
  finde, men til forgieffuis. Den Quinde, som eene hoeß mig skulle
  were, kom oc da ind. Hinder war loffuet 2 Rdr. om Vgen; henders Naffn
  er Karen Ollis Daatter. Effter Slozf. med Quinderne oc Maren haffde
  spiiset, bød Anna oc Maren Blocks mig Goede Natt; den sidste teede
  stoer _Affection_. Slozf. lucte tuende Døre for mit inderste Fengsel.
  Paa den inderste Dør er ett fiirkantet Huul, som med Iern Rigler er
  forwaret. Ded Huul wille Slozf. oc henge Laas for, men effterloed ded
  for Karens Forbøn[s] Skyld, thi hun sagde icke att kunde faa sin
  Aande, om ded skulle were luct. Saa hengte hand Laas for ded yderste
  Kammers Dør oc for Døren til Trappen; haffde saa fiire Laaße oc Døre
  toe Gange om Dagen att op- oc ilucke. Her wil ieg mit Fengsels Sted
  beskriffue. Ded er ett Kammers, som er 7 aff mine Skrit lang oc 6
  breed; der vdi staar tuende Senge, ett Bord oc toe Stoele. Ded war
  nyß kalcket, huilcket gaff en stoer Stanck; ellers war Gulffuet saa
  tyck med Skarn, att ieg meente, ded war aff Leer, der ded dog er lagt
  med Muursteen. Ded er 9 Allen høyt, hualt, oc allerhøyest sidder ett
  Windue, som er en Allen i Fiirkant. Der er dobbelt tycke Ierntraller
  for, derforuden ett Sprinckelwerck, som er saa tet, att icke en liden
  Finger kand stickis i Hullerne. Ded Sprinkelwerck haffde G. Rantzow
  med stoer Forsictighed saaledis bestilt (som Slozf. mig siden sagde),
  paa ded att ingen Due skulle noget Breff indføre, som hand wel før i
  en _Romans_ haffde læst att were skeed. Ieg war suag oc aff Hiertet
  høyt bedrøffuet, wentende en naadig Forløßning oc Ende paa min
  Iammer, taw stille oc klagede mig intet, suarte lided, naar Quinden
  mig tiltalte. Stønem i Tancker kratzede ieg paa Weggen, huor vd
  offuer Quinden kom i de Tancker, att ieg war forstørret i Hoffueded,
  sagde ded for Slozfogden, oc hand ded igien for Dronningen, som
  flittig huer Maaltiid, naar Døren war aaben, sendte Bud for att lade
  fornemme, huorledis med mig til stoed, huad ieg sagde, huad ieg
  giorde. Quinden haffde da icke meget att sige, sin Eed med Fyllist
  att giøre, huilcken hun (effter egen Sien) for Slozfogden haffde
  afflagt. Men siden fick hun noget att giøre sig goed med. Oc effter
  som Styrcken mig dagligen betogis, glædde ieg mig imod Enden, loed
  den 21. _Augusti_ Slozf. indfordre, begierendis aff hannem, att hand
  om en Prest wille anholde, som mig kunde berette. Ded bleff strax
  bewilliget, oc Kl. Mts. Hoff-Predicanter, _Magister Mathias_ Foß[81],
  befalet mig att betienne, huilcken paa sit Embedis Wegne saawel som
  formedelst Befaling mig forreholt, att ieg icke min Samwittighed med
  noget skulle beswære; ieg maatte were forsickret, att ieg aldrig her
  i Werden fick min Mand meere att see; bad mig dog sige, huad ieg om
  ded Forræderi wiste. Ieg kunde for Graad neppe Ordene vdføre, sagde,
  att ieg want[82] for Gud vdi Himmelen, for huilcken intet er skiult,
  att mig om ded Forræderi intet war witterligt; ieg wiste wel, att
  ieg aldrig i mine Dage fick min Mand meere att see; ieg befalede
  hannem den Allerhøyeste, som wiste min V-skyllighed; bad eeneste Gud
  om ett saligt Endeligt oc Skilßmiße fra denne onde Werden; begierte
  intet aff Presten, vden att hand mig vdi sine Bønner til Gud wille
  ihuekomme, att Gud wille wed Døden giøre en Ende paa min Iammer.
  Presten loffuede ded troeligen att effterkomme. Gud haffuer icke
  behaget oß der vdi att bønhøre, haffuer wilt widre min Troe prøffue,
  i ded hand mig megen Sorrig, Bedrøffuelse oc Widerwertighed siden den
  Tiid haffuer tilskicket. Hand haffuer oc hiolpen mig Kaarßet att bære
  oc hafft fatt wed den tyngeste Ende; hands Naffn wære ewindeligen
  æret! Der ieg war bleffuen berettet, trøstede mig _M._ Foß oc bød mig
  fare wel.
  
   [78] Det er Prinds _Johan Georg_ af Sachsens Trolovelse med _Anna
   Sophie_, Frederik III.s ældste Datter, her sigtes til. Mere herom i
   det Følgende.
  
   [79] Formodentlig da han var der som Gesandt i Aaret 1647. Ellers
   er det bekjendt, at Dronning Anna ved denne Lejlighed forærede
   Leonora Christina et Gulduhr, besat med Diamanter af stor Værdi; se
   ~Slange~, Christian IV.s Historie S. 1445.
  
   [80] Denne Søster, ~Helvig Margrete Elisabeth R.~, havde været gift
   med den bekjendte Krigshelt ~Josias Rantzov~, der døde som Marchal
   af Frankrig. Allerede medens Manden levede, var hun gaaet over til
   den katholske Tro, og efter hans Død gik hun i Kloster i Paris, men
   stiftede senere selv en Nonneorden til Ære for Jomfru Mariæ
   Bebudelse (Annunciataorden). 1666 forlod hun Paris og drog med sine
   Nonner til Hildesheim, hvor hun 2 Aar senere fik Tilladelse til at
   oprette et Annunciata-Kloster, og i dette var hun da selv Abbedisse
   indtil sin Død 1706. Se ~Hofman~, Portraits historiques 2. P. p.
   41-42; ~Danske Magazin~ 4 Bd. S. 117; ~Lauenstein~, Historia
   diplomatica episcopatus Hildesiensis T. 1. pag. 294-95.
  
   [81] Født 1627 i Lund, 1660 Hofprædikant, 1665 Professor i
   Theologien ved Kjøbenhavns Universitet, 1672 Biskop i Aalborg, død
   1683.
  
   [82] D. e. ~vidnede~, af Præsens ~vinder~ = vidner.
  
  Ieg laa saa stille hen vdi tre Dage, nød lided eller intet. Slozf.
  spurte offte, om ieg noget begierte enten att æde eller dricke, eller
  om hand skulle sige Kongen noget. Ieg tackede hannem, ieg begierte
  intet.
  
  Den 25. _Aug._ _importunerte_ Slozf. mig flux med sin _discours_,
  meente, ieg haffde ond Troe til Dronningen. Hand tog ded der aff: thi
  Dagen til forne haffde hand sagt mig, att Hs. kl. Mt. haffde befalet,
  att huis ieg aff Køckenet oc Kelderen begierte, skulle de mig lade
  følgactig were; huor til ieg da suarte: »Gud beware Hs. Mt.! hand er
  en goed Herre, maatte hand were goed for onde Mennisker.« Oc sagde
  hand da: »Dronningen er ocsaa goed«, huortil ieg intet suarte, huor
  for hand nu Dronningen wille føre paa Tale oc høre, om hand kunde
  drage nogen Ord aff mig; sagde: »Dronningen beklager Eder, att I saa
  haffuer laded Eder forføre. I haffuer wult Eder selffuer den Vlycke,
  ded giør hender ont; hun er Eder icke wree, hun haffuer Medliidenhed
  med Eder.« Oc saa som ieg intet suarte, _repeterte_ hand ded igien,
  oc alt imellem sagde hand: »Ia, ia, mein liebes Frewlein! es ist so,
  wie ich sage.« Ieg war meget fortreedden offuer den Snack, sagde:
  »_Dieu vous punisse!_« »Ho, ho!« (sagde hand) »sie wil pißen!« kalte
  paa Karen, gick vd oc lucte Dørene. Dermed fick ieg v-formodendis
  Roelighed for hannem. Latterligt war ded, att Quinden endelig wille
  nøde mig til att lade mit Wand, fordi Slozf. saa sagde. Ieg bad
  hender komme ihue, att hun nu icke tog ware paa ett Barn (hun haffde
  werret Waag-Quinde før hoeß Børn). Hun kunde icke saa snart komme aff
  den Waane att omgaaes mig som ett Barn, brugte lenge den Manner,
  indtil ieg hender loed anded forstaa.
  
  Der ieg fornam, att min Maffue begierte Maed, oc ieg Spießen hoes mig
  kunde beholde, bleff ieg v-taalmodig, att ieg icke kunde døe, men att
  ieg vdi saa stoer Elendighed skulle leffue; begynte med Gud att
  _disputere_ oc wille med hannem gaa i Rette. Mig syntist ey att
  haffue ded fortient; ieg meente att were for groffue Synder langt
  reenere end som _Dauid_, der dog torde sige: »Skal ded da were til
  forgieffuis, att mit Hierte wandeler v-straffelig, oc ieg toer mine
  Hænder vdi V-skyllighed, oc ieg er dagligen plaget, oc min Straff
  huer Morgen der?« Ieg meente icke att haffue saa offuerstoer en
  Straff forskylt, som ieg med bleff straffet; sagde aff Iob: »Lad mig
  wide, huorom du trætter med mig! Behager ded dig att giøre Wold?
  Bortkaster du dine Hænders Gierninger?« Ieg glemte intet aff alt
  ded, Iob sig med wille retferdig giøre, att fremføre, oc syntist mig,
  att ieg ded billigen paa mig _applicere_ kunde. Ieg forbandede med
  hannem oc med Ieremia min Fødsels-Dag oc war meget v-taalmodig,
  haffde ded dog hoeß mig selffuer oc talte icke høyt; slap stønnem
  v-forwarendis ett Ord vd, war ded dog paa tydsk (efftersom ieg meest
  Bibelen paa tydsk haffuer læst), saa att Quinden ey forstoed, huad
  ieg sagde. Meget v-roelig war ieg med Huiisten oc Kasten i Sengen hid
  oc did. Quinden spurte mig offte, huor ded war fat. Ieg bad hender
  lade mig haffue Fred oc intet tale til mig. Mig war aldrig bedre end
  om Natten, naar ieg formerckede, att hun soff; saa kunde ieg med
  Friihed lade mine Taarer flyde oc giffue mine Tancker derris frii
  Lob. Da gick ded an paa en Rettergang. Ieg opregnede alt ded, ieg
  v-skyldeligen vdi mine Dage haffde liid oc vdstaaet, holte Gud forre:
  Om ieg war wegen fra min Plict? Om ieg skulle haffue giort mindre
  imod min Ectefælle, end som ieg haffde giort? Om ded skulle were min
  Løn, att ieg hannem vdi Moedgangs Tiid icke wille forlade? Om ieg nu
  derfor skulle piinis, plagis oc bespottis? Om saa mange v-udsiigelige
  Vlycker, ieg med hannem haffde vdstaaet, icke ware nock, att ieg
  endeligen til denne v-lægelige stoere Vlycke skulle _conserveris_?
  Ieg wil icke døllie min V-fornufft. Ieg wil bekiende mine Synder. Ieg
  spurte: Om der endnu kunde were noget wærre tilbage, huor effter ieg
  skulle leffue? Om der oc war nogen Iammer til i Werden, som wed min
  kunde lignis? Bad Gud att giøre der paa en Ende, thi hand haffde
  ingen Ære der aff mig saaledis att lade leffue oc stetze plagis; ieg
  war dog icke aff Iern oc Staal, men, aff Kiød oc Blod. Ieg bad, att
  mig maatte indskydis eller i Drømme forstendigis, huad ieg skulle
  giøre, att ieg min Iammer kunde forkorte. Naar ieg lenge haffde
  _disputeret_ oc trættet min Hierne, mig oc saa forgræt, att ded
  syntist ey Taarer meere att were forhaanden, falt ieg i Søffn, men
  waagnede med Forskreckelse, thi ieg vdi Drømme haffde v-hørte
  gruelige Fantasier; saa ieg gruede for att soffue, begynte saa atter
  igien min Elendighed att beklage. Endeligen saae Gud til mig med sine
  Naadsens Øygne, saa att ieg den 31. _Augusti_ fick en roelig Søffn om
  Natten, oc ret vdi Dagningen wognede ieg med effterfølgende Ord vdi
  Munden: »Mein Kind, verzage nicht, wan du von Gott gestraffet wirst;
  dan welchen der Herr lieb hatt, den züchtiget er. Er steupet aber
  einen ieglichen Sohn, den er auffnimt«. Ieg talte de sidste Ord høyt
  vd, tenckte, att Quinden soff; maaskee att hun i ded samme wognede,
  oc spurte hun mig, om ieg noget begierte. Ieg suarte: »Ney«. »Da
  talte I« (sagde hun), »oc neffnte Eders Strømper; ded anded kunde ieg
  icke forstaa.« Ieg suarte: »Da haffuer ded werret i Søffne; ieg
  begierer intet.« Laa saa stille hen oc besinnede mig; kiendte oc
  bekiente min Daarlighed, att ieg, som ickun war Muld oc Iord, Støff
  oc Aske, ia skiendelig Møg, med den allerhøyeste vbegriibelige Gud
  wille gaa vdi Rette, trætte med min Skabere oc hands sluttede Raad,
  mestere oc imod sige. Ieg falt vdi stoer Graad, bad inderligen oc
  hierteligen om Naade oc Forladelse. Haffde ieg før giort mig reen med
  Dauid oc stoelet paa min V-skyllighed, saa bekiendte ieg da med
  hannem, att ingen findis retferdig for Gud, ia icke end en. Haffde
  ieg med Iob talt daarligen, sagde ieg oc med hannem, att ieg haffde
  giort v-wiißeligen oc talt om Ting, som ware mig for høye, oc ieg
  icke forstoed. Ieg indflyde til Guds Naade, forlod mig paa hands
  stoere Barmhiertighed, forreholdende hannem Moßen, Iosua, Dauid,
  Ieremia, Iob, Ionas oc andre, huilcke ware høytbegaffuede Mænd oc dog
  saa skrøbelige, att de vdi Nødens Tiid imod Gud knurrede oc murrede;
  bad, hand mig, som ded allerskrøbeligste Leerkar, aff Naade ded wille
  forlade, ieg kunde dog icke anderledis were, end hand mig haffde
  giort. Alle Ting ware vdi hands Mact; ded war hannem let at giffue
  mig Taalmodighed, saa som hand mig tilforne Styrcke oc Moed haffde
  giffuen saa haarde Pust oc Stød att vdstaa. Oc bad ieg Gud (nest mine
  Synders Forladelse) om intet anded end om en goed Taalmodighed min
  Forløßnings-Tiime til att affwarte. Gud bønhørte mig naadeligen, hand
  tilgaff mig icke alleeneste mine daarlige rasende Synder, men hand
  gaff mig endoc ded, ieg hannem om bad, thi daglig Dags tiltog min
  Taalmodighed. Sagde ieg stønnem med Dauid: »Wil da Gud forskyde
  ewindeligen oc ingen Naade meere betee? Er ded da slet vde med hands
  Naade, oc haffuer Løffterne en Ende? Haffuer da Gud forglemt att were
  naadig oc sin Barmhiertighed for Wreede tilluct?« saa sagde ieg oc
  widre med hannem: »Men dog, ieg maa liide ded altsammen, den Høyestis
  Haand kand allting endre.« Ieg sagde aff den 119. Psalme: »Ded er mig
  gaffnligt, Herre, att du ydmyger mig, paa ded att ieg kunde lære din
  Ræt.« Guds Krafft giorde vdi mig sin Wirkning. Mig rant vdi Sinde
  mange trøstlige _Sentenzer_ aff den hellige Skrifft, fornemmeligen
  diße: »Saa fremt wii liide med Christo, skulle wii oc ærefuld giøris
  med hannem«. _Item_: »Alle Ting skal tienne dennem til beste, som
  frycter Gud«. _Item_: »Min Naade er dig nock, thi min Krafft
  fuldkommis i Skrøbelighed«. I Synderlighed war offte i mine Tancker
  Christi Ord hoeß _Lucam_: »Skulle Gud icke rædde sine vdwalde, som
  raabe til hannem Dag oc Nat, endog hand haffuer Taalmodighed der
  offuer? Ieg siger Eder, hand skal snart redde dennem!« Ieg fornam i
  min Bedrøffuelse, huad Nytte man der aff haffuer i Vngdommen Psalmer
  oc Bibelske-Sprog att haffue lært. Troer mig, mine Børn, ded haffuer
  vdi min Elendighed werret mig en stoer Trøst. Derfor øffuer Eder nu i
  Vngdommen vdi ded, som Eders Forældre Eder vdi Barndommen haffuer
  laded lære, nu! (siger ieg) nu, Bedrøffuelsen Eder icke saa hart
  giester, paa ded, naar hun kommer, I da kand were bereed att tage
  imod hender oc Eder med Guds Ord att trøste.
  
  Ieg be[g]ynte lit effter lit att giffue mig til Fritz, att tale med
  Quinden oc att suare Slozf., naar hand talte til mig, saa Quinden
  lallede[83] noget for mig, sagde, att Slozf. haffde wel befalet
  hender, att hun skulle sige hannem alt, huad ieg sagde oc giorde, men
  hun war wel wiißere, end hun ded skulle giøre; hun forstoed sig nu
  bedre der paa end vdi de første Dage, huorledis hun skulle bære sig
  ad; hand gick vd, ded war hender, som bleff hoeß mig indeluct, hun
  wille were mig troe. Oc der hender syntist, att ieg icke strax trode
  ded, hun sagde, soer hun høyt, bad Gud straffe sig den Dag, hun war
  mig falsk, strøg oc klappede min Haand oc lagde den til sin Kind,
  bad, ieg wille troe hender, brugte de Ord: »Min hierte Frue, I maa
  troe mig: saa sant som ieg er ett Guds Barn, saa skal ieg aldrig
  suige Eder! Nu, er ded icke nock?« Ieg suarte: »Ieg wil troe Eder«;
  tenckte ey anded att wille sige eller giøre end ded, hun nock maatte
  _divulgere_. Hun bleff meget glad att haffue faaet Munden op, oc
  sagde hun: »Imens I laa saa stille hen for Eder selff, oc ieg haffde
  ingen att tale med, da sørgede ieg inderlig oc wille icke saa lenge
  [til?] haffue leffuet mit Liiff, om de end haffue wilt giffuet mig
  dobbelt saa meget, thi ieg haffde bleffuen gall. Ieg war ræd for
  Eder, men langt ræddere for mig selffuer, att Skruerne skulle haffue
  gaaet løß i Hoffueded.« Hun snackede saa hen oc fant paa allehaande
  att lee aff. Vdi Vngdommen haffde hun tient en Prest, som haffde holt
  sit Tynd til Guds-Fryct, der haffde hun lært Psalmer, Bønner oc
  bibliske Sprog vden ad; wiste oc enda Børne Lærdommen med
  Vdleggelsen, sang oc temmelig wel. Hun wiste nogenledis, huorledis
  hun burte att leffue oc sig imod Gud oc sin Næste att forholde; men
  hun giorde twært imod, thi hun war aff en ond Natur. Hun war en
  Quinde til Alders, wille dog regne sig iblant de midaldrende. Ded
  syntist oc, att hun i sin Vngdom haffde wærret smuck oc noget
  rasende, efftersom hun enda icke kunde lade sin Flanewornhed, oc
  gantede hun sig offte med Torngiemmeren, med Slozf. Kusk wed Naffn
  _Pær_ oc med en Fange, som heeder _Christian_ (bemelte Fange meldis
  widre om); hand gick løß i Taarnet.[84] Maren Blocks loed mig offte
  hælße wed for^{te} Kusk oc sendte mig adskillige Slags _canticeret_
  Sucker oc _Zitroner_, loed mig da oc da wide, huad nyt som hun wiste.
  Alt dette skulle wed Quinden forrettis; oc kom Quinden en Dag ind,
  effter Dørene ware lucte, oc helßede mig fra Maren Blocks; siger:
  »Frue, wil I skriffue til Skaane til Eders Børn, da er der nu en
  sicker Leilighed.« Ieg swarte: »Miine Børn erre icke i Skaane, men
  kand ieg faa Bud til Skaane, da haffuer ieg der en Wen, som wel skal
  lade mig wide, huor miine Børn liider«. De flyde mig et Stycke
  krøglet Pappir oc att skriffue med. Skreff med faa Ord F. Margrete
  Rantzow[85] til i den Meening, att hender war min elendig forfallen
  Stand wel witterlig, formodede dog, att henders Wenskab icke derfor
  war forminsket, bad, att hun wille lade mig wiide, huorledis miine
  Børn liide, oc wed huad Hændelse de skulle wære kommen til Skaane,
  som bleff berettet, oc ieg dog icke troede. Ded war ded, ieg skreff
  oc flyde Quinden; hørte intet widre derom, meener, att ded haffuer
  wærret saa befalet for att see, huem ieg wille skriffue til _etc._
  (De haffuer spøget, for att nogle aff Eder, miine kiære Børn, skulle
  komme i Skaane.) Ieg syede Breffuet eller Seddelen til paa en Maade,
  saa den icke kunde aabnis, foruden att ded io kunde synnis. Ieg
  spurte nogle Gange Quinden, om hun icke wiste, om ded Breff war sendt
  bort. Hun swarte altiid, hun wiste icke, oc ded med en suur Miine;
  sagde endeligen engang (der ieg atter haffde beded hender spørge
  _Pær_ ad): »Den, der skulle haffue ded, haffuer wel faaet ded.« Ded
  Swar gaff mig Efftertancke, oc spurte ieg siden intet widre derom.
  
   [83] Jeg vilde foretrække at læse: ~tatlede~, men Skrifttrækkene
   synes ikke ret vel at tillade det.
  
   [84] I Randen staar følgende Anmærkning: »_Naar som ieg spiiste,
   saa haffde Quinden Leilighed att tale med de trende Karlfolck.
   Kusken hialp att bære Madden op med Taarngiæmmeren, som heede
   Raßmus._«
  
   [85] ~Margrete Rantzov~, Datter af Frederik Rantzov til Asdal, var
   gift med ~Ove Thott~ til Skabersjø og Bersjøholm i Skaane. Ove
   Thott havde været en virksom Deltager i Malmøboernes Plan til en
   Rejsning mod Svenskerne 1658-59, den samme Plan, hvis Opdagelse
   foranledigede Korfits Ulfeldts Arrestation og senere hans Flugt fra
   Sverig; jvfr. ~Danske Magazin~ 3 R. 1 Bd. S. 275 flg.
  
  Ieg holte saa stetze wed Sengen, en Deel aff Aarsage, att ieg haffde
  intet att fordriffue Tiiden med, en Deel aff Kulle, thi der bleff
  icke opsat en Biilegger i mit Fengsels Kammers førend effter Nyt Aar.
  Ieg begiærte nogle Gange aff Quinden, att hun wille formaa saa meget
  hoes Pær, att ieg kunde faa noget Silcke eller Traa att sye lit for
  Tiids Fordriiff paa ded Stycke Klued, ieg haffde, men fick til Swar,
  hand icke torde. Lang Tiid der effter fick ieg att wiide, att hun
  aldrig haffde beded Pær derom. Der kom ont nok, som holte mig i andre
  Tancker end att fordriffue Tiiden med nogen Gierning. Ded hændede sig
  den 2. _September_, at ieg hørte om Morgenen nogen gaa offuer ded
  Rom, ieg ligger, huorfor ieg spurte Quinden, om hun wiste, om der war
  et Kammers (thi Quinden gaar op huer Løffuerdag med Natkeedelen). Hun
  swarte ia, att ded war et Fengsel som dette, oc att vdenfor stoed
  Piinebencken (huilcket oc saaledis er). Hun, som wel fornam, att ieg
  haffde Fryct, sagde: »Hielp Gud! I huem ded er, som sidder der, da
  skal den wist piinis.« Ieg sagde: »Spørger Pær ad, naar der luckis
  op, om der er nogen fangen.« Hun sagde saa att wille giøre, oc i
  midler Tiid spurte hun mig oc sig selffuer, huem ded dog kunde wære.
  Ieg kunde icke giætte ded, mindre giffue hender min Fryct tilkiende,
  huilcken hun dog formerckede oc derfor forøgede den; thi effter att
  hun haffde til Middag talt med Pær[86], oc Dørene ware lucte, sagde
  hun: »Ihuem ded er, som er fangen, maa Gud wiide. Pær wille intet
  tale med mig«. Til Afftens Maaltiid giorde hun lige saa, men føyede
  ded dertil, att hun haffde spurt hannem ad, men hand wille intet
  sware. Ieg satte mit Sind i Roelighed, efftersom ieg hørte ingen gaa
  meere der oppe, oc sagde: »Der er ingen Fange oppe.«[87] »Huor aff
  wed I ded?« spurte hun. »Ieg dømmer ded der aff,« sagde ieg, »att ieg
  haffuer icke hørt nogen gaa her oppe siden i Morris; ieg meener, at
  om der sidder nogen, da skal de io giffue den Maed.« Att ieg war
  roelig i Sinded, behagede icke hender, huorfor hun med Pær oc hand
  med hender søgte att _troublere_ mig. Om anden Dagen, da effter
  Middags Maaltiid bleff luct (som offteste skeede wed Pær), oc hand
  skulle drage min inderste Dør til sig, som gaar ind ad, stack hand
  Hoffueded frem oc sagde: »_Casset!_« Hun stoed nest wed Døren, loed,
  som hun icke forstoed ret, huad hand sagde; siger: »Pær talte om en,
  der war sæt, men ieg kunde icke forstaa, huem ded er.« Ieg forstoed
  hannem nok, men loed oc, som ieg icke forstoed hannem. Huad Dag oc
  Nat ieg haffde, weed ingen vden Gud. Ieg tenckte frem oc tilbage.
  Stønnem syntist mig, att ded kunde wel saa wære, att de haffde
  greeben hannem, ihuor wel att _Cassetta_ war Kongen aff Spaniens
  Vndersaatte, thi naar et Forræderi _suspiceris_, da _obserueris_
  icke, huis Vndersaater de erre, som erre _susspecte_; laae den Nat
  oc græd saa himmelig oc beklagede, att den wackere Mand skulle komme
  i Fortred for min Skyld, fordi hand haffde giordt min Herre den
  Willighed oc fult mig i Engeland,[88] huor wii skiltis fra huer
  andre, ieg maa sige: huor _Petcon_ oc hands Anhang skilte os ad oc
  førte mig fangen hid. Ieg laae saa vden Søffn intil imod Dag, da falt
  ieg vdi en Drøm, som forskreckede mig. Ieg kand tencke, att miine
  Tancker haffde den foraarsaget. Mig syntist att see _Cassetta_
  saaledis piinis, saa som hand engang haffde fortelt mig, att en
  Spannier bleff piint: at der war bunden fiire Reeb om Hænder oc
  Fødder, oc huert Reeb giort fast i sit Hiørne aff et Kammers, oc aff
  en Mand snart slaget paa et Reeb oc snart paa et anded; oc efftersom
  mig syntist, att _Cassetta_ skreeg intet, meente ieg, att hand war
  døe, skreeg høyt oc waagnede selff derwed. Quinden, som lenge haffde
  werret waagen, sagde: »O Herre Gud, Fruelille! huad skader Eder?
  Haffuer I ont? I haffuer saa lenge giiet Eder, oc nu skreeg I saa
  høyt!« Ieg swarte: »Ded war i Søffne; mig skader intet.« Hun sagde
  widre: »Da haffuer I drømt noget ont.« »Ded kand wel wære«, swarte
  ieg. »O, siger mig,« sagde hun, »hwad I drømte; ieg kand taalke
  Drømme.« Ieg swarte: »I ded ieg skreeg, glemte ieg min Drøm, ellers
  kand der ingen saa taalcke Drømme som ieg« (ieg tacker Gud, att ieg
  icke giffuer Act paa Drømme); oc haffde denne Drøm intet anded att
  betyde, end som sagt er. Der effter Middags Maaltiid Døren bleff
  luct, sagde Quinden aff sig selff (thi ieg spurte hender icke meere
  om Fanger): »Der er ingen fangen; giff _Pær_ faa Skam for hands
  Sladder! Ieg spurte hannem ad, huem der war sæt; da loe hand ickun
  aff mig. Der er ingen, giffuer Eder til Fritz!« Ieg sagde: »Skulle
  min Vlycke drage andre i til sig, ded skulle giøre mig ont.« Ded
  stoed saa hen til mit i _Sept._, da bleff ført fangen frem twende aff
  worris Tiennere, som bleffue sat i Wacten, den eene, Nels Kaiberg,
  som tiente for Taffeldecker, oc den anden, Frans --,[89] som tiente
  for Laquei. Effter nogle Vgers Forløb oc _examination_ bleffue de løß
  giffne. Samme Tiider bleff fangen fremført tuende Fransoser: en
  gammel Mand wed Naffn _La Rosche_ oc en anden vng Karl, huis Naffn
  ieg icke wed. _La Rosche_ bleff ført her i Taarnet oc sat i
  Traalhullet. Der war kast en Dyne til hannem paa Gulffuet, der laae
  hand paa; war i nogle Maaneder icke aff hands Klæder. Hands Føde war
  Brød oc Wiin, anden Spiiße wille hand icke haffue. Hands Beskyllning
  war, att hand haffde _corresponderet_ med Corfitz, oc hand haffde
  loffuet att leuere Kongen aff Franckriige Crooneborg.[90] Den
  Kundskab haffde _Hannibal_ Sehested giffuen, som paa de Tiider war i
  Franckriig, oc hand haffde den aff en Herre, som da war _Hannibal_
  til Wille oc haffde tilforne werret _La Rosche_ til Wille oc maaskee
  siden fortørnet sig paa hannem. Der war ingen anden Bewiiß til den
  Beskylling. En Mißtancke maaske hialp dertil, efftersom denne _La
  Rosche_ med den anden vnge Karl begierte at see mig, der ieg war i
  _Arrest_ i _Dovers_, huilcket oc skeede, att de giorde mig _la
  révérence_. Wel muligt, att hand wille haffue talt med mig oc sagt
  mig, huis hand haffde hørt sige i Londen, som hannem syntist paa mig,
  ieg icke fryctede. Men som ieg leegte Kaart med nogle _Damer_, som
  ware komne did for att beskue mig, saa kunde hand icke komme til at
  tale med mig i Enrom, spurte mig, om ieg haffde den _Coemedie_ Bog,
  Greffuinnen aff _Pembrocg_ haffde laded vdgaa.[91] Ieg swarte: »Ney.«
  Hand loffuede att sende mig den, oc som ieg icke bekom den, meener
  ieg, att hand haffuer skreffuen noget der i, mig til en Adwarsel, som
  _Braten_ siden haffuer giort sig goed med. I huor om alting, saa
  liide _La Rosche_ vskyllig, oc kunde hand bekræffte med sin Eed, att
  hand aldrig talte med min Herre i siine Dage, mindre _corresponderte_
  med hannem.[92] _In summa_: effter nogle Maaneders vskyllig Liidelser
  bleff hand giffuen løß oc sendt til Franckriig igien. Den anden vnge
  Karl saed i _Arrest_ i et Kammers, som er wed Borrestuen. Hand bleff
  fangen for Selskab[s] Skyld, men intet beskylt. I Førstningen, diße
  Mennisker bleffue fangne, war der en stoer Hwisken oc Tisken imellem
  Slosf. oc Quinden, saa wel som imellem Pær oc hender; Slosf. lucte oc
  selffwer min Dør. Ieg formerckede wel, att der war noget paa Færde,
  men ieg spurte om intet. Pær berettede omsier Quinden, att ded war
  twende Fransoser, oc noget om Sagen, dog icke saa, som ded war. Imod
  de bleffwe løß giffne, sagde Slosf.: »Ich habe zwey _parle mi franço_
  gefangen; was die gethan haben, weis ich nicht.« Ieg spurte hannem
  icke widre derom, men hand skiæmtede oc sagde: »Nu kand ich fransk
  lernen.« »Da wil Zeit zu« (sagde ieg).
  
   [86] I Randen er skrevet: »_Naar hun talte med nogen, saa kunde ieg
   icke see ded, thi ded skeede paa Trappen._«
  
   [87] I Randen er tilføjet: »_Der war oc icke._«
  
   [88] Jvfr. S. 33.
  
   [89] Efternavnet staar _in blanco_. Formodentlig var det den samme
   Tjener, som var med Forf. i England, se S. 33.
  
   [90] I Randen er anmærket: »_Rimte ded sig icke wel _[med?]_, att
   min Herre bød twende Potentater Danmarckis Riige til?_« --
   Sammenhængen med ~La Roche~'s Sag er, saa vidt vi kjende den,
   følgende. I Aaret 1663, medens ~Hannibal Sehested~ opholdt sig i
   Paris som extraordinair Ambassadeur, og paa samme Tid, som han
   hjemmefra modtog Efterretninger om Ulfeldts Anslag, fremstillede et
   fransk Fruentimmer, Demoiselle ~Langlois~, sig for ham og fortalte,
   at hun vidste Besked om en Plan, som var undfanget af en Landsmand
   af hende ved Navn ~La Roche Tudesquin~, og som gik ud paa at
   overgive en Del af det danske Riges Fæstninger i en fremmed Magts
   Hænder. La Roche, som ikke længe i Forvejen havde været Kommandant
   i Nakskov, skulde til dette Øjemed have forbundet sig med en Del
   danske Militairpersoner af høj Rang, og navnlig skulde
   Kommandanterne paa Kronborg, i Glückstadt og i Nakskov være i
   Forstaaelse med ham. Demoiselle Langlois havde selv Aaret i
   Forvejen overbragt Ludvig XIV. La Roches Tilbud, men var paa det
   Bestemteste bleven afvist, hvorefter La Roche havde erklæret, at
   han kjendte Andre, som med Glæde vilde modtage hans Forslag. Under
   den som en Følge af disse Angivelser indledede Undersøgelse gjentog
   Demoiselle Langlois sit Udsagn, idet hun tillige tilføjede en og
   anden ny Oplysning, saaledes ogsaa den, at La Roche i 1663 igjen
   havde været i Paris for at forny sit Tilbud til Ludvig XIV., men
   uden at have været heldigere end forrige Gang, samt at Hertugen af
   Holsten-Gottorp og Hollænderne havde lovet ham Guld og grønne
   Skove, hvis han vilde træde i Forbindelse med dem (jvfr. en ved
   Hannibal Sehested selv foranstaltet Afskrift af en stor Mængde til
   denne Sag henhørende Aktstykker i Ny kgl. Smlng. Nr. 651 Fol. samt
   en derpaa grundet Fremstilling i ~Skandinav. Litteraturselsk.
   Skrifter~ 1808 S. 177-93). Anklagen imod La Roche havde imidlertid
   strax foranlediget, at han og en Landsmand af ham, ~Jacques
   Beranger~, som antoges at være Medvider i Sammensværgelsen, bleve
   eftersøgte, og allerede den 6. September bleve de da ogsaa virkelig
   anholdte i Bryssel, men da man nu forlangte dem udleverede, for at
   de kunde konfronteres med Vidnerne i Sagen, vægrede den spanske
   Regering sig i længere Tid herved, saa at Fangerne først det næste
   Aar kunde sendes til Kjøbenhavn, hvor de saa den 19. Juni (se
   ~Becker~'s Samlinger 2 D. S. 32-33) bleve indsatte i Blaataarn.
   Hvad der ellers kom frem i Sagen, ser jeg mig ikke i Stand til at
   sige, da den ovenfor nævnte Samling af Aktstykker ikke rækker
   længere ned end til i November 1663, og Fremstillingen i
   ~Skandinav. Litteraturselsk. Skrifter~ aldrig blev fuldendt. Men af
   Leonora Christinas strax nedenfor meddelte Yttring, at Fangerne
   efter nogle Maaneders Forløb kom paa fri Fod igjen, kan man dog
   slutte, at Anklagen, forsaavidt den gik ud paa Landsforræderi, var
   et fuldkommen ugrundet Opspind (derimod synes La Roche at have
   gjort sig skyldig i Underslæb), hvortil da sikkert de i deres Nyhed
   saa overraskende Efterretninger om Ulfeldts Anslag havde givet
   Ideen. -- Naar iøvrigt Leonora Christina siger, at de nævnte
   Personer allerede i September 1663 bleve indsatte i Taarnet, medens
   Sandheden er, at de i denne Maaned bleve arresterede i Bryssel, da
   er dette en Unøjagtighed, som man let kan tilgive hende. Men da der
   paa de nærmest følgende Blade forekommer et Par andre mindre
   korrekte Angivelser, turde der være Anledning til at bemærke, at
   der paa det tilsvarende Sted i Haandskriftet er tydelige Tegn til,
   at Forf. netop paa dette Punkt af Udarbejdelsen af sit Værk har
   været mindre vel disponeret (man ser saaledes, at hun her kun har
   skrevet mindre Stykker ad Gangen, og at hun desuagtet har anset det
   for nødvendigt paa 2 forskjellige Steder at udskære og omarbejde et
   Blad o. s. v.).
  
   [91] ~Mary Sidney~, Grevinde af ~Pembroke~, en i sin Tid bekjendt
   Forfatterinde, havde oversat fra Fransk et Skuespil: ~Antonius~,
   der udkom første Gang 1592 og derefter 1595 i to forskjellige
   Udgaver. Rimeligvis er det dog ikke dette Skrift, hvorom der her er
   Tale, men derimod den langt berømtere Broder, ~Philip Sidney~'s
   Roman: ~The Countesse of Pembroke's Arcadia~, som i Slutningen af
   det 16. og gjennem hele det 17. Aarhundrede var en overordentlig
   yndet Læsning. Naar Leonora Christina ikke selv har kjendt denne
   Bog -- hvilket det ikke synes, hun har -- maatte hun efter Titelen
   nødvendig antage Grevinden af Pembroke for Forfatteren, og at Bogen
   var et Skuespil, har hun da formodentlig paa Lykke og Fromme
   gjættet sig til.
  
   [92] I Randen er tilskrevet: »_La Roche haffde ieg aldrig seet før,
   icke heller hands #Compagnon#, førend i #Dovers#._«
  
  Vdi samme _Sept._ Maanet døde Greff Rantzow; leffwede icke den Dag
  att see ded Billede _excequeris_, som hand saa wist haffde haabt att
  see, som den, der først haffde _introduceret_ den Maade aff Spott i
  diße Lande.[93]
  
   [93] Dette Punktum er senere overstreget, og dets Indhold optaget i
   Tillæget til den oprindelige Fortale til Skriftet; se S. 16 og 65.
   Grev Rantzov døde iøvrigt ikke i September, men den 8. ~November~.
  
  Den 9. _October_ bleff holded den Fæst med worris Princeße _Anna
  Sophia_ oc Cur-Prinsen aff Saxsen.[94] Om Morgenen, den Høytiid
  skulle angaa, sagde ieg til Quinden: »I Dag skal wii faste indtil
  imod Afften;« thi ieg tenkte nok, att de kom icke mig ihue, eller ieg
  kunde faa nogen Læffninger, førend de andre ware tracterede, i ded
  ringste til Middag. Hun wille wiide Aarsagen, hworfor wii skulle
  faste. Ieg swarte: »Ded skal I faa att wiide i Afften.« Ieg laae oc
  tenkte paa den vstadige Lycke, att ieg, som for 28 Aar siden[95]
  haffde hafft lige saa stoer Statz, som nu Princeßen haffde, laae nu
  fangen oc nest op til den Wæg, som mit Brude Sengkammers haffde
  wærrit; tacker Gud, att ieg mig ickun lided der offwer bekümrede.
  Imod Middags Tiider, der Trommeter oc Herpucher loede sig høre, sagde
  ieg: »Nu gaar de offwer Platzen til den stoere Sael med Bruden.«
  »Huor wed I ded?« sagde Quinden. »Io, ieg wed ded«, sagde ieg; »min
  Geist haffwer sagt mig ded.« »Hwad er ded for en?« spurte hun. »Ded
  kand ieg icke sige Eder« (swarte ieg). Oc saa som Trommeterne blæste,
  hwer Gang ett Sæt Maed bleff opborren oc _Confectet_, saa sagde ieg
  ded. Oc førend der war anrettet, saa slogis paa Herpauckerne. Naar
  saa der bleff anrettet, som skeede vden for Køckenet i Platzen, saa
  sagde ieg effterhaanden: »Wii faar icke Maed ennu!« Der Klocken gik
  til 3 Slet, sagde Quinden: »Nu krümper min Maffwe slæt ind; naar skal
  wii haffwe Maed?« Ieg swarte: »Ded er endnu langt frem. Ded anded Sæt
  er icke vden for lit siiden opkommen; kand wii faa noget imod 7 Slæt,
  da faar wii icke føre.« Ded skeede, som ieg sagde. Klocken 7½ kom
  Slozf., vntskylte sig, att hand haffde nock fodret paa Madden, men
  Kockene haffde alle Hænderne fulle. Quinden, som altiid meente, att
  ieg kunde traalle, bleff staedfestet i sin Meening der om.[96] Anden
  Dagen bleff giort Riddere, oc ieg icke alleeneste sagde, hwær Gang
  Trometerne blæste: »Nu bleff der giort en Ridder« (thi ieg kunde høre
  _Herolden_ raabe vd aff Winduet, men icke forstaa, hwad hand sagde),
  men endoc, hwem der war bleffwen Ridder, thi ded giættede ieg,
  efftersom ieg wiste, att der ware de i Raaded, som icke føre ware
  Riddere;[97] oc efftersom ded sig saa befant, saa troede Quinden fuld
  oc fast, att ieg kunde traale. Ieg formerckede ded paa hender,
  efftersom hun offte giorde mig Spørßmaal om ded, ieg icke kunde
  wiide, hworpaa ieg stønnem gaff Swar aff en dobbelt Meening; tenkte,
  att maaskee den Fryct, hun haffde, att ieg kunde wiide, hwad som
  skeede, kunde forhindre, att hun icke satte Løgn sammen om mig. Hun
  tiskede oc icke nær saa meget siden med Sloßfogden. Hun fortelte
  adskilligt om en, hun holte for en Traaldquinde, som dog icke bestoed
  i anded end vdi Wiidenskab att læge Fransoser oc skille Hoerer wed
  derris Foster oc dißlige Vtilbørligheder. Med samme Quinde haffde hun
  meget omgaaet.
  
   [94] Festlighederne i Anledning af Kurprinds ~Johan Georg~ af
   Sachsens Trolovelse med ~Anna Sophie~, Frederik III.s ældste
   Datter, varede i flere Dage, men selve Trolovelsesceremonien
   foregik ikke, som Forf. antager, den 9., men den 10. Oktober; jvfr.
   ~Becker~, Samlinger 2 D. S. 21. Fejltagelsen lader sig iøvrigt saa
   meget lettere forklare, da Brylluppet, der fejredes 3 Aar efter paa
   samme Sted, faldt ind paa den 9. Oktober.
  
   [95] Her har Forf. regnet fejl. Det var ikke 28, men 27 Aar siden,
   at hendes Bryllup med Korfits Ulfeldt stod, nemlig den 9. Oktober
   1636.
  
   [96] I Randen er tilskrevet: »_Slosf. fortelte Quinden noget om
   Statzen, oc Pær sagde hender noget, saa hender syntist, att ieg
   kunde wide noget effter forrige Tiiders Skik._« -- Iøvrigt synes
   denne Bemærkning ikke ret at rime sig med, hvad ovenfor er fortalt.
  
   [97] Den 11. Oktober bleve, foruden Kurprindsen selv, Følgende
   slagne til Riddere: ~Ulr. Fr. Gyldenløve~, ~Hans Schack~, ~Peder
   Reedtz~, ~Joh. Christ. v. Kørbitz~, ~Claus v. Ahlefeldt~ og
   Statholder ~Fr. v. Ahlefeldt~, se ~Biørn~, Nye Saml. over Ridderne
   af Elephant- og Dannebrog-Ordenen S. 4 og ~Becker~, Samlinger 2 D.
   S. 21 Anm.
  
  Nogen Tiid effter Cur-Prinzens Bortreiße bleff der tenckt paa att
  henrætte et Træ-Billede, oc bleff om Formiddagen mit vderste Kammers
  opluct, feyet, giort reent oc strød Sand.[98] Der til Middag bleff
  opluct, oc Quinden haffde wærret i Trappen oc talt med Kudsken, kom
  hun ind, gik til Sengen til mig, stillede sig som forbaset oc sagde
  med en Hast: »O Iesus, Frue! der kommer de med Eders Mand!« Den
  Tiiding forskræckede mig, hwilcket hun læt formerckede; thi i ded hun
  sagde ded, da reiste ieg mig i Sengen oc racte min høyre Arm oc Haand
  vd oc mæctede icke att tage den strax til mig igien. Ded haffwer
  maaskee fortrød hender i ded samme, thi ieg bleff saa siddendis oc
  talte icke et Ord, huorfor hun sagde: »Min hierte Frue, ded er Eders
  Mands Affwiißning.« Derpaa sagde ieg: »Gud straffe Eder!« Hun gaff
  mig aff en ond Mund, meente, ieg haffde fortient Straff oc icke hun,
  brugte mange vnyttige Ord. Ieg tav gandske stille, thi ieg war da
  den swageste oc wiste icke, hwilket hwilket war. Om Efftermiddagen
  hørte ieg en stoer Murmelen aff Folk paa den inderste Slotzplatz, da
  bleff Billeded ført paa en Skuuff-Karre offwer Gaden aff Bødelen oc
  indsat i Taarnet needen vnder mit Fengsel. Om Morgenen imod 9
  Slæt[99] bleff Billeded aff Bødelen iammerligen medhandlet, gaff dog
  ingen Lyd fra sig. Til Middags Maaltiid fortelte Slosf. Quinden,
  hworledis Bødelen haffde hugget Hoffweded aff ded Billede, haffde
  parteret Kroppen vdi 4 Deele, hwilcke siden bleffue lagde paa fiire
  Hiull oc sat paa Gaallen, oc Hoffweded vdhengt aff Raadhuuset. Slosf.
  stoed i ded anded Kammers, raabte den Fortælling høyt vd, paa ded ieg
  skulle høre ded, _repeterte_ ded trende Gange. Ieg laae oc tenkte mig
  om, hwad ieg skulle giøre; ieg kunde icke lade mig merke med, att ieg
  icke dert actede ded, thi da maaskee der bleff noget anded optenkt,
  som kunde bedrøffwe mig, oc i en Hast kunde ieg icke hitte paa anded
  end att sige til Quinden med en Søe[rg]moedighed: »O, hwilcken Spott!
  Taler med Slosf. oc beder hannem bede Kongen, att ded, som er opsat,
  maatte tagis need igien oc icke bliffwe siddendis!« Quinden gik vd oc
  talte sacte til Slosf., men hand swarte høyt oc sagde: »Ia wol, her
  vnter? Dar sollen mehr her auff, ia mehr, mehr herauff!« sagde saa
  ett gott Tag de samme Ord. Ieg laae saa stille hen, talte intet, slog
  mig [hen?] med miine egne Tancker. Snart trøstede ieg mig oc haabte,
  att ded, som war skeed wed Billeded, war et Tegn, att de icke kunde
  faa Manden; saa tog Frycten igien sit Stæd. Spotten actede ieg intet,
  thi der war alt for mange _Exempler_ aff stoere Herrer i Frankriig,
  hwis Billeder oc _Contrafeier_ aff Bødelen ware forbrente, som siden
  igien komme til stoer Ære. Der til Afftens Maaltiid bleff opluct, war
  der en Hwisken med Slotsf. oc Quinden. Der bleff oc send en
  _Lacquei_, som stoed vden for den vderste Dør, som loed kalde Slosf.
  vd til sig (min Seng staar liige for Dørene, saa naar alle tre Døre
  erre oplucte, saa kand ieg see til Trappe Døren, som er den fiærde
  Dør). Hwad Quinden kand haffwe berettet Slosf., kand ieg icke wiide,
  thi ieg haffde den Dag icke talt et Ord anded end begiært att fly
  mig, hwis ieg behøffwede; sagde oc intet widre end ded samme i mange
  Dage der effter, saa Slosf. bleff kee aff att spørge Quinden meere
  ad, thi hun haffde intet att sige hannem om mig, oc hun laae hannem
  siden stetze paa med Begiæring att komme vd: hun kunde icke saa
  leffwe sit Liiff. Men som hun fik ingen anden Trøst aff hannem, end
  att hand soer hender til, att hun aldrig kom vd, saa lenge hun
  leffte, saa giorde hun i nogle Dage icke anded end græd da oc da; oc
  som ieg icke wille spørge hender ad, hworfor hun græd, saa gik hun en
  Dag til min Seng grædendis oc sagde: »Ieg er et elendigt Menniske!«
  Ieg spurte hender, hworfor? hwad hender skade? »Mig skader nok«
  (swarte hun). »Ieg haffwer werret saa gall oc laded mig lucke inde
  for Penge, oc nu er I wree paa mig oc wil icke tale med mig.« Ieg
  sagde: »Hwad skal ieg sige? I wille maaskee haffwe noget att hwiske
  igien til Slosf.« Saa begynte hun att forbande sig, den Dag hun
  sagde Slosf. et Ord, hwad ieg sagde, eller hwad ieg tog mig til,
  wille ieg ickun troe hender oc tale med hender; »hworfor skulle hun
  wære mig vtroe? wii skulle dog wære sammen, saa lenge wii leffte;«
  med mange bewæglige Ord, att ieg icke wille wære wree; ieg haffde
  Aarsag dertil; her effter skulle hun aldrig giffwe Aarsag, att ieg
  skulle bliffwe wree, thi hun skulle wære mig troe. Ieg tenkte: Du
  skalt intet faa meere att wiide, end behoff giøris. Ieg loed hender
  der effter snacke for mig oc fortelle sit Liiff oc Leffnet, hwad som
  stønnem paßerer hoes Bonden. Hun haffde wærret twende Gange gifft med
  Huußmænd oc siden effter sidste Enckesæde tient Holger Winds
  Frue[100] for Waa[g]kone, saa hender fattedis intet for Snak. Hun
  haffde hafft et Barn med henders første Mand, som icke bleff gammelt,
  oc skulle ieg wel kunde haffwe fattet en Mißtancke til hender aff
  henders egen Ord, att hun maaskee haffde hiolpen til att forkorte ded
  Barns Dage; thi ded kom saa paa Tale engang om Encker, som giffter
  sig igien; da sagde hun iblant anded: »Den, der wil giffte sig
  andengang, maa icke haffwe Børn, thi saa forligis aldrig Manden med
  Quinden«. Ieg haffde meget der imod at sige, oc der iblant ded, att
  ieg spurte, hwad en Quinde skulle giøre dertil, som haffde et Barn
  med sin første Mand. Hun swarte med en Hast: »Legge Puden paa
  Hoffwedet!« Ded kunde ieg icke kiende for gott, men for stoer Synd,
  lagde ded witlyfftig vd. »Hwad Synd« (sagde hun), »om Barnet altiid
  war sygt, oc Manden bleff kranteworn derfor?« Ieg swarte der til,
  som ded sig burte, oc hun bleff icke wel til Fritz. Den Tale lagde
  ingen goed Grundwold hoes mig om henders vdloffwede Troeskab.
  
   [98] I Randen er tilføjet: »_Dronningen wille, att ded Træ Billede
   skulle føris op vdi ded vderste Kammers oc stillis saaledis for
   Døren, att ded kunde falde ind til mig, naar som min inderste Dør
   bleff opluct; men Kongen wille ded ingenlunde._«
  
   [99] Exekutionen paa Ulfeldts Billede foretoges den 13. November,
   se ~Paus~ 2, 294 og ~J. Bircherods~ Dagbøger, ved Molbech, S. 93;
   jvfr. ~Løvenskjold~, Efterretninger om den kongel. Livgarde til
   Fods S. 24.
  
   [100] ~Margrete Gjedde~, en Datter af Rigens Admiral ~Ove Gjedde~
   (d. 1660).
  
  Quinden lawerte saa, førte mig fremdelis Budskab ind fra Kusken, hwad
  nyt der paßerte. Maren Bloks sendte wed hannem en Bønnebog, oc ded
  himmelig, thi ieg maatte slet ingen Bøger haffwe, icke Syenaal eller
  Knappenaal, derpaa haffde Quinden giort Eed for Slosf. effter
  Dronningens Befaling. Ded Aar gleed saa hen. Nyt Aars Dag ynskede
  Quinden mig ett glædeligt Aar{1664.}. Ieg tackede hender oc sagde:
  »Ded kand Gud giøre«. »Ia« (sagde hun), »om hand wil.« »Wil hand
  icke« (swarte ieg), »saa skeer ded oc icke, oc saa giffwer hand mig
  oc Taalmodighed att bære mit tunge Kaars.« »Ded er dog tungt« (sagde
  hun) »for mig; hwad skulle ded icke wære for Eder! Maatte ded enda
  bliffwe derwed oc icke bliffwe wærre for Eder!« Mig syntist, att ded
  kunde icke bliffwe wærre for mig, men bædre; thi Døden, paa hwad
  Maade den kom mig, den giorde Ende paa min Elendighed. »Ia« (sagde
  hun), »ded er icke lige gott, hwordant man døer.« »Ded er wist nok,«
  swarte ieg; »den eene døer i Fortuiffwelse, den anden med et frit
  Moed.« Slosf. sagde icke et Ord til mig den Dag. Quindens Samtale med
  Kudsken war lang; vden Twiffl har hun fortelt ham worris Samtale.
  
  Vdi _Marti_ Maanet{1664.} kom Slosf. ind oc giorde sig heel mild,
  sagde iblant anded: »Nu seyd Ihr Wittib,[101] nu könt Ihr wol sagen
  alle Sachen Beschaffenheit.« (Ieg swarte med et Spørßmaal): »Können
  Wittiben alle Sachen Beschaffenheit sagen?« Hand smeel oc sagde: »Ich
  meine es nicht so; ich meine diese Verrätherei!« (Ieg swarte): »Ihr
  köndt andre darnach fragen, die es wißen; ich weis von keine
  Verrähterei!« Oc som hannem syntist, att ieg icke troede, min Mand
  war død, tog hand en _Advis_ frem oc loed mig den læße, maaskee meest
  fordi min Mand stoed ille der i antegnet. Ieg sagde intet meget
  dertil anded end: »Die _Avisen_ Schreibers sagen nicht allezeit die
  Warheit.« Ded maatte hand tage saa, som hand wille. Ieg laae saa hen
  i Haabet, att ded saa war, att min Herre wed Døden war siine Fiinder
  vntgaaet, oc tenckte wed mig selff med største Forundring, att ieg
  skulle leffwe den Dag att ynske min Herre døe; falt atter igien vdi
  bedrøffwede Tancker oc gad intet talt. Quinden meente, att ieg war
  bedrøffwet, att min Herre war døe, trøstede mig, oc ded heel
  fornufftig, men offwer henders Trøst forøgede sig forbigangene
  Tiiders Ihuekommelse, saa ieg kunde lenge der effter icke komme til
  att stille Sinded i Roelighed. Eders Tilstand, miine hierte kiere
  Børn, bekümrede mig. I haffde mist Eders Fader, med hannem Formue oc
  Raad; ieg er fangen oc elendig, kand intet hielpe Eder, hwercken med
  Raad eller Daad; I erre landflyctige oc i ded fremmede. For miine
  Sønner, de tre ældste, sørgede ieg icke saa meget som for miine
  Døttre oc yngste Søn.[102] Ieg saed heele Nætter offwerende i min
  Seng, thi ieg kunde icke soffwe, oc naar ieg haffwer Hoffwet Piine,
  saa kand ieg icke ligge need i Puden med mit Hoffwet. Ieg bad Gud
  inderligen om en naadig Forløßning. Ded haffwer icke behaget Gud, men
  hand gaff mig Taalmodighed att bære mit tunge Kaarß.
  
   [101] Korfits Ulfeldt døde uden Tvivl den 20. ~Februar~ 1664, se
   ~Paus~ 2, 317-21. Rigtignok hedder det i et Brev fra Sønnen
   ~Christian~ U. til Sperling, dateret den 8. Marts (Afskrift i Ny
   kgl. Samlng. 2141 b, 4^{to}), at han er død den 27. Februar
   (ikke, som det i den danske Oversættelse hos ~Wolff~, Journ. for
   Politik 1816 1, 134-37 siges, den 26.). Men da den ene af de hos
   ~Paus~ a. St. aftrykte Beretninger om hans Død er dateret den 23.
   Februar, medens den anden grunder sig paa Breve fra den 24., maa
   Sønnens Angivelse selvfølgelig være urigtig. Iøvrigt lader hans
   Fejltagelse sig ret vel forklare, navnlig naar man lægger Mærke
   til, at den 20. og den 27. Februar falde paa ~en og samme Dag i
   Ugen~, nemlig paa en Løverdag. Thi baade Christian Ulfeldt og hans
   Sødskende havde i den Tid, Dødsfaldet foregik, fjernet sig fra
   Basel, hvor Faderen opholdt sig, og hvorfra han gik ombord i den
   Baad, som blev hans Dødsleje, og det kan da let tænkes, at
   Efterretningen, da Børnene senere kom til Byen, er bleven dem
   forebragt saaledes, at de have kunnet forvexle f. Ex. den
   næstforegaaende Løverdag med den Løverdag, som gik forud for denne.
  
   [102] Korfits Ulfeldt havde 12 Børn med Leonora Christina. Af disse
   vare dog kun følgende i Live ved Faderens Død: ~Anne Cathrine~,
   ~Christian~, ~Ludvig~, ~Korfits~, ~Ellen Christine~, ~Leonora
   Sophie~ og ~Leo~. Den Sidste, som var det yngste af alle Børnene
   (f. 22. Marts 1651, d. 11. April 1716), gik efter at være bleven
   voxen i østerrigsk Tjeneste og steg hurtigt fra den ene Ærespost
   til den anden. Han blev efterhaanden General-Feltmarskal, Vicekonge
   i Katalonien og Gehejmeraad. Han var det eneste af alle Korf.
   Ulfeldts Børn, som forplantede Navnet, og fra ham er det, at Ejeren
   af nærværende Haandskrift, Grev ~J. Waldstein~, nedstammer.
  
  Mit Kaarß war mig saa meget diß tyngere i ded første, efftersom saa
  høyligen war forbøden icke att tilstæde mig hwercken Kniiff, Sax,
  Traa eller noget, ieg kunde fordriffwe Tiiden med. Omsider, der
  Sinded kom lit i Roelighed, tenckte ieg paa noget att tage mig til,
  oc som ieg haffde en Syenaal, som melded er, saa løste ieg miine
  Baand op i min Nattrøye, som ware breede liiffarwe Tafftis Baand. Ded
  Silke syde ieg med paa ded Stycke Kluud, ieg haffde, adskillige
  Blomster med smaa Sting. Der ded haffde Ende, drog ieg Traaer vd aff
  miine Lagen, twant dem oc syde der med. Imod ded haffde Ende, sagde
  Quinden en Dag: »Hwad wil I nu faa att giøre, naar dette slipper?«
  Ieg swarte: »O, ieg faar nok noget att giøre; skulle end Raffnene
  føre mig ded til, saa faar ieg ded.« Der paa spurte hun mig, om ieg
  kunde giøre noget med en brøt Træskee. Ieg swarte: »Maaskee wed I
  en?« Der hun haffde leet et Tag, tog hun en frem, som Bladded war
  halff aff. »Den« (sagde ieg) »kunde ieg wel giøre noget aff, haffde
  ieg Reedskab att giøre med. Kunde I offwertale Slosf. eller Pær Kudsk
  att laane mig en Kniiff?« »Ieg wil wel bede dem derom« (sagde hun),
  »men ieg wed nok, ded skeer icke.« Att hun sagde noget derom til
  Slosf., kunde ieg fornemme paa hands Swar, thi hand swarte høyt: »Sie
  hat kein Meßer nötig; ich wil das Eßen für ihr schneiden. Sie köndte
  leichte sich Schaden damit thun.«[103] Hwad hun sagde til Kudsken,
  wed ieg icke (ded wed ieg, att hun saae icke gierne, att ieg fik
  Kniff, thi hun war ræd for mig, som ieg siden fik att wiide). Quinden
  bragte ded Swar fra Kudsken, att hand for sit Liiff ey torde. Ieg
  sagde: »Kunde ieg faa et Stycke Glas, saa wille ieg see, hwad ieg
  kunde giøre wed ded Stycke Skee Skafft, mig til Nytte«; bad hender
  leede i en Kraag, som er vden for ded vderste Rom, der all Skarnet
  bleff henkast, hwilcket hun oc giorde, fant icke alleeneste Stycker
  Glas, men endoc et Stycke aff et Tin Laag, som haffde sit paa et
  Kruuß. Med Glasset giorde ieg aff Skeestumpen en Pind med toe Tacker,
  som ieg giorde Baand paa, oc endnu er i Brug (Silcket til Baandene
  tog ieg aff min Nattrøye neden om.) Ded Stycke aff Tin-Laaget bøyede
  ieg saaledis tilsammen, att ded siden tiente mig til Blækhorn. Ded er
  oc end nu i min Giemme. Til et Troeskabs Tegn bar Quinden mig samme
  Tiid en stoer Knappenaal, hwilcken war mig et gott Reedskab til att
  giøre Begyndelsen aff Skillerommet med imellem Tackerne oc skaffwe
  ded siden med Glaßet. Hun spurte mig, om ieg icke kunde hitte paa
  noget att leege med, Tiiden bleff hender saa lang. Ieg sagde:
  »Giffuer Pær goede Ord, saa flyer hand Eder wel noget Hør for Penge
  oc en Haand-Teen.« »O hwad!« swarte hun, »skulle ieg nu spinde? Giff
  Fanden spinde! For hwem skulle ieg spinde?« Ieg sagde: »For att
  fordriffwe Tiiden. Ieg wille wel spinne, om ieg haffde noget att
  giøre med.« »Ded maa I icke, min hierte Frue« (sagde hun); »ieg
  woffwer mig yderlig nok med ded, ieg flyr Eder«. »Wil I haffwe noget
  at leege med« (sagde ieg), »saa skaffer Eder nogle Nødder, saa wil
  wii leege med dem.« Ded giorde hun, oc wii leegte med dem som smaa
  Børn. Ieg tog oc tree aff Nødderne oc giorde Tærninger aff dem, satte
  paa hwær toe Slags Tal, oc leegte wii oc med dem. Oc paa ded den
  [Symbol: prik i cirkel] kunde kiendis, som ieg giorde med den stoere
  Knappenaal,[104] bad ieg hender fly mig et Stycke Kriide, som hun oc
  giorde, oc ieg gnee Kriide der i. Bemelte Tærninger kom bort, ieg wed
  icke hwordant; ieg er i Meening, att Kudsken fick dem, maaskee den
  Gang hand luurte hender aff de offwerbleffwene Lyß oc Suckeret. Thi
  hand kom en Middag saa hæßb[l]æsende til hender oc sagde, att hun
  skulle flye hannem Lyßene, Suckeret, hand haffde baarren hender fra
  Maren Bloks, oc hwad hun haffde, som icke maatte sees, thi der skulle
  randsagis i wort Quarter. Hun løb vd dermed vnder Forklædet oc sagde
  mig intet derom, førend Døren war luct. Ieg giæmte, ded bæste ieg
  kunde, paa mig min Pind, mit Silcke oc den syde Klud med Synaal oc
  Knappenaal. Der bleff ingen Huußsøgning aff, oc war ickun Kudskens
  Putzeri for att faa de offwerbleffne Lyß fra hender, for hwilcke hun
  tit nok siden bandede hannem, saa wel som for Suckeret.
  
   [103] I Randen er tilføjet: »_Der ieg engang loed begiere aff
   Slosf. en Sax for att skiære miine Neile aff med, swarte hand oc
   høyt ded: »Was, was? Die Nägels sollen ihr waxsen als Adlers
   Klawen, vnd die Hahr als Adlers Federn!« Hwad ieg tenckte, wed ieg
   wel, om ieg haffde Kløer oc Winger._«
  
   [104] I Randen er tilføjet: »_Ieg tog miine Neiler aff med
   Synaalen, som ieg ritzede dennem med saa lenge, indtil de kom aff.
   Den Neil paa den liden Finger paa min høyre Haand loed ieg woxe for
   att see, huor lang den kunde bliffwe; men ieg støtte den
   v-forwarendis aff oc haffwer den endnu._«
  
  Ieg war stetze i Arbeed, saa lenge ieg haffde Silcke aff Nattrøye
  oc Strømper, knøttede offwer den stoere Knappenaal, paa ded att
  ded kunde ware lenge. Aff ded Arbeed er endnu i min Wærre oc
  Knippelstockene, ieg mig giorde aff Pinde. Med Poßer, fylt med Sand,
  dermed slog ieg Snorer, hworaff ieg giorde mig et Bindt (som er
  opslit), thi ieg maatte icke faa et Snørliiff, ihwor offte ieg loed
  bede derom; Aarsagen, hworfor, er mig endnu v-bewist. Med ded Stycke
  Kriide fordreff ieg oc offte Tiiden, malede dermed paa et Stycke Bret
  oc paa Borded, toede ded aff igien, giorde Riim oc dictede Psalmer.
  Den første war denne, hwilcken ieg dog haffde dictet, lenge førend
  ieg bekom Kriide. Ieg sang den aldrig, men læste den for mig selff.
  
      #En Morgen Dict paa den Thone:#
      Ieg wil din Priiß vdsynge _etc._
  
          _1._
  
      Min Tunge skal med Stemme
      Forkynde Siælens Act,
      Som ey i Dag wil glæmme
      Att priiße Guds Almact
      Oc tacke Skab'ren bliid,
      Som siine Wæctre sændte,
      Mit Leye de omspændte,
      Mig woctede med Fliid.
  
          _2._
  
      Med Sorrig ieg mig lagde,
      Aff Graad war salt min Mund,
      Ieg til mig selffwer sagde:
      Du seer ey Morgenstund!
      Men Herrens Goedheds-Krafft
      Befalte Søffnen søde
      Min tørre Hiærne bløde
      Oc queege med sin Safft.
  
          _3._
  
      Tak, Iesu, Liiffsens Fyrste!
      Ieg Sengen slippe kand,
      Med Waaben mig vdryste
      At striide som en Mand
      Moed Satan, Synd oc Død,
      Moed eget Kiød oc Wille
      Oc alt, mig wil adskille
      Fra dig i denne Nød.
  
          _4._
  
      Hielp, Hielper! Hielp mig, Herre!
      Mit Kaarß er aff din Haand.
      Wilt tyngsten Ende bære
      Oc lindre hwaßen Baand?
      Ieg ellers wißelig
      Der vnder maa fortwiffle,
      Thi diine Skud oc Piile
      De sticker hart i mig.
  
          _5._
  
      Din Naade wilt vdøße
      Oc rundelig betee,
      Moed miine faderløße
      Din Mißgund lade see?
      Wær' derris Fader mild,
      I Nøden ey forglæmme,
      Hoes fræmmede forfræmme
      Moed derris Fiinders Wild?
  
          _6._
  
      Ieg arme Støff oc Aske
      Endnu et beder dig:
      Mig icke att forraske,
      Henrycke plutzelig;
      Men lade mig min Aand
      Med fuld Fornufft oc stille,
      Med gott Taal oc goed Wille
      Befale i din Haand.
  
  Paa tydsk dictede ieg effterfølgende Wiiße, hwilcken ieg offte sang,
  effter som hun icke forstoed tydsk.
  
      #Ein Liedlein# -- nogenledis -- auff die _Melodei_ als das Lied:
      Was ist doch auff diese Welt, Das nicht felt? _etc._
  
          _1._
  
      Sprich Vernunfft zu meine Seel:
            Dich nicht queel,
      Beßer Leben dich erwehl!
      Es ist doch nicht zu erlangen,
            Das fürbey
            Wieder sey,
      Wie man's thut anfangen.
  
          _2._
  
      Warumb dan bekümmerst dich
            Engstiglich,
      Zeuffsest immer, bist trawrich?
      Du kandst es mit vielen Sorgen
            Endren nicht.
            Das geschicht,
      Was geschehn sol morgen.
  
          _3._
  
      Hab'n verlohren Haab vnd Guht
            Zwar weh thut,
      Schöpfe wieder ein frisch Muht!
      Es war vberflüßig kröhtig,
            Die Natur
            Hat doch nur
      Weinig davon nötig.
  
          _4._
  
      Ist der Leib gefangen hir,
            Glaube mir,
      Es g'ring schätzen steht bey dir.
      Du bist frey vnd vngebunden,
            Keine Hafft
            Hat die Krafft
      Dich zu können wunden.
  
          _5._
  
                     gleiche
      Endlich ist es - - - - viel,
                      eben
            Wan dein Spiel
      Hat erreichet seinen Ziel,
      Vnd du muß vom Leibe scheiden;
            Es geschicht
            Oder nicht
      Auff Stroh oder Seiden.
  
          _6._
  
      Wol dan, frisk auff, meine Seel!
            Dich nicht queel,
      Das nichts deine Ruhe fehl!
      Gott in Noth dich nicht läst stecken,
            Er weis wol,
            Wan's sein sol,
      Hülffe zu erwecken.
  
  Ieg fordreff saa Skiæls min Tiid i Roelighed, indtil Doctor _Otto
  Sperling_ bleff ført fangen her ind i Taarnet,[105] hwis Fengsel er
  neden vnder den Mørcke Kircke. Hands Skiæffne er beklagelig. Der hand
  bleff ført i Taarnet, war hand spænt i Iernlencker om Hænder oc
  Fødder. Slotsf., som icke war i forrige Tiider hands Wen, glæde sig
  saa hiertelig offwer Docterns Vlycke, oc att hand war fallen i hands
  Hænder, saa hand giorde intet anded den Afften en[d] nynnede oc
  sang; sagde til Quinden: »Meine Karne, wolt Ihr dantzen? Ich wil
  singen.« Hand loed Doctern ligge i siine Iern den Nat. Saasom wii aff
  Folckis Murmelen oc Tilraab, saa oc aff et Fengsels Tilluckelse, som
  war neden vnder mit (huor der lagdis Iernriigler for Døren), wel
  kunde fornemme, att der war en Fange indkommen.[106] Den Glæde, ieg
  fornam paa Slosf., gaff mig en Fryct, saa wel som att hand selffwer
  icke alleeneste lucte min Dør op oc til, men hand forhindrede Quinden
  att gaa i Trappen, lænede sig wed den vderste Dør aff mit Fengsel.
  Kudsken stoed bag Slosf., giorde mange Tegn; men som Slosf. dreyede
  sig saa tit hid oc did, saa kunde ieg icke see ret hands Postur. Om
  anden Dagen wed 8 Slet hørte ieg de Iern Rigler oc Døren der neden
  [vnder] gaa op, kunde oc høre, att ded inderste Fengsel bleff opluct
  (da bleff Doctern ført vd til Forhør). Quinden sagde: »Der maa wist
  sidde en Fange; hwem kand ded wel wære?« Ieg swarte: »Ded synnis wel
  saa, att der er en Fange indkommen, effterdi Slosf. er saa glad. I
  faar ded wel att wiide aff Pær, om icke saa lige i Dag, da en
  andengang. Ieg beklager den Stackel, i hwem hand er« (Gud wed, mit
  Hierte war icke saa frimodig, som ieg anstilte mig til). Der til
  Middag bleff opluct for mig (som war offwer taal Slæt, thi førend
  Doctern bleff ført ind igien, bleff intet opluct for mig), da war
  Slosf. meer end gemeen lystig, dantzede for sig selff oc sang:
  »Lustig, _Curage_! Es wird sich wol schicken!« Der hand haffde
  skaaren Madden, lænede hand sig wed min vderste Fengsels Dør oc
  forhindrede Quinden att gaa vd, sagde til mig: »Ich sol Euch grüßen
  von dem Herrn _General Major_ von Alfelt; er sagt, es wird nu bald
  guth, Ihr solt Euch nur zu Frieden geben. Ia, ia, nu wird es bald
  guth!« Ieg loed, som ieg tog ded op i den Meening, som Ordene ware,
  oc bad hannem tacke _General Major[en]_ for hands Trøst; oc efftersom
  hand _repeterte_ igien samme Ord oc sagde der hoes: »Ia, fürwahr! das
  sagte er,« saa swarte ieg med et Spørßmaal: »Wo mach doch das
  herkommen, das der _General Major_ suchet alleweil mich zu erfreven?
  Gott erfrewe ihn wieder! Ich habe ihn nie vorhin gekandt.« Slosf.
  swarte aldeelis intet der paa. Imidlertiid Slosf. talte med mig,
  stoed Kudsken bag wed hannem oc wiiste, att Fangen haffde wæret
  bunden om Hænderne oc Fødderne, att den haffde et Skæg oc en
  _Calotte_ paa oc en Klud om sin Hals. Ded kunde icke giøre mig
  wiißere, end ieg war, men bedrøffwe mig meere kunde ded wel. Til
  Afftens Maaltiid bleff oc Quinden forhindret att tale med Kudsken, oc
  giorde Kudsken atter samme Tegn, thi Slosf. stoed paa samme Sted, dog
  talte intet, ieg icke heller[107]. Om Morgenen der effter bleff
  Doctern atter vdført til _Examen_, oc Slosf. forholte sig som før.
  Som hand da stoed oc grundede, spurte ieg hannem ad, hwad ded war for
  en Fange, der war neere. Hand swarte, der war ingen neere. Der wed
  loed ieg ded bliffwe, oc som wii ellers snackede om anded, saa smot
  Quinden vd til Pær, som i en Hast sagde hender, hwem ded war. Ded
  warede saa i nogle Dage alt paa en Wiiß. Der Dom war fællet offwer
  Doctern, oc ded fordrog sig med _Excecutionen_[108], oc ieg intet
  talte til Slosf., vden hand talte til mig, kom hand ind oc sagde:
  »Ich vernehme wol, das Ihr köndt abmeßen, das ein gefangner darunten
  sitzet. Das ist auch wahr, aber es ist verbotten es Euch zu sagen,
  wehr er ist.« Ieg swarte: »So begiäre ich es auch nicht zu wißen!«
  Hand begynte att faa nogen _compassion_ oc sagde: »Gebet Euch zu
  Frieden, mein liebes Frevlein, es ist nicht Ewer Man, nicht Ewer
  Sohn, Tochter, Swager oder verwandter; es ist ein Vogel, der solte
  singen, vnd er wil nicht, aber er muß wol, er muß wol!« Ieg sagde:
  »Ich solte wol können rahten auß Ewer _discours_, wehr es ist. Kan
  der Vogel singen, das in den Ohren kan klingen, so wird er es wol
  thun; aber die _Melodei_, die er nicht weis, wird er auch nicht
  singen können!« Hand bleff taws der wed, wente sig oc gik vd.
  
   [105] ~Sperling~, som siden Foraaret 1654 havde taget Ophold i
   Hamborg, og som lige til det Sidste havde været Korfits Ulfeldt en
   trofast Ven, blev i April 1664 anholdt af en Oberstlieutenant i
   dansk Tjeneste, ~Hagedorn~, og ført til Kjøbenhavn, hvor han blev
   indsat i Blaataarn. Den nærmeste Anledning til hans Anholdelse var,
   at en i flere Henseender kompromitterende Korrespondance mellem ham
   og Ulfeldt samt dennes ældste Datter ~Anne Cathrine~ var faldet i
   Hænderne paa den spanske Regering i Nederlandene, som igjen overlod
   den til ~Hannibal Sehested~, da denne paa sin Hjemrejse fra Paris
   drog igjennem Landet. Se herom samt om de Forhør, Sperling
   underkastedes i Fængslet, det Uddrag af hans Selvbiografi, som er
   trykt i ~Suhm~'s Nye Saml. til den danske Hist. 3, 197-266; jvfr.
   ~Paus~ 2, 97-102; ~Nye danske Magazin~ 3, 30-36 samt ~Wolff~,
   Journ. for Politik 1815, 4, 270-80 og 1816, 1, 121-34, hvor nogle
   af Korfits Ulfeldts og Datterens Breve til Sperling ere trykte i
   Oversættelse.
  
   [106] Eftersætningen mangler. -- I Randen er tilføjet: »_Samme
   Fengsel er vden for, der Doctern sidder. Der hand sidder, er
   gandske mørkt._«
  
   [107] I Randen er tilføjet: »_Der Slozf. i de første Dage sang for
   sig, sagde hand: »Du must auffsingen, du Vogel, wo ist dein samten
   Rok?« loe i ded samme, alt ded hand kunde. Ieg sluttede aff den
   Sang, hwem ded kunde wære._«
  
   [108] I Randen er tilføjet: »_For att bedrøffwe oc forfærde Doctern
   lucte Slosf. op for ham tiilig om Morgenen, effter Dom war gaaet,
   oc loed, som Presten skulle komme til hannem._« -- Ved Dommen, der
   afsagdes den 28. Juli, blev Sperling dømt til at miste Ære, Liv og
   Gods. Dog blev Dødsstraffen ham eftergivet, men paa fri Fod kom han
   aldrig mere. Han døde i Fængslet den 25. December 1681.
  
  Effterhaanden bleff ded oc stille med Doctern, saa der bleff intet
  talt mehre om, oc kom Slosf. da oc da ind, naar der bleff opluct, oc
  giorde sig stønnem lystig med Quinden, wille, hun skulle giøre
  _Reverenz_ for hannem, lærte hender, huordant hun skulle sætte siine
  Fødder oc bære sin Krop, ret paa Dantzmester Wiiß. Hand fortælte oc
  adskilligt, som i forrige Tiider war paßeret, en Deel deraff til den
  Ende att bedrøffwe mig med min forrige Welstands Ihuekommelse:
  huordant ded gik til i mit Brøllup; huor høyt Kongen sl. ælskede mig;
  fortelte derom heele Rimser, glemte intet, hwordant ieg war klæd, oc
  alt dette sagde hand for ingen vden for mig selff, thi diß imellem
  stoed Quinden oc sladdrede med Taarngiemmeren, Kudsken oc den Fange
  _Christian_ i Trappen.
  
  Maren Bloks, som flittig da oc da loed mig helße oc wide, hwad nyt
  hender kom for, hun loed mig oc forstaa, att hun war i den Meening,
  att ieg kunde traalle; thi hun skreff mig til en Seddel[109], hwor
  vdi stoed, att hun bad mig sætte ont imellem Iomfrue _Carisse_ oc en
  Allefelt, med stoer Witløfftighed, att den Alfelt war hender icke
  wært, men Skinckel war en braff Karl (_Carisse_ bleff siden gifft med
  Skinckel).[110] Saa som den Skriffwelse war aaben, saa wiste Kudsken
  diß Indholt, oc Quinden med. Ieg bleff flux der offwer fortørnet, men
  sagde intet. Quinden kunde wel mercke paa mig, att ieg tog ded ille
  op, sagde: »Frue, ieg wed wel, hwad ded er, Maren wil.« Ieg swarte:
  »Kand I hiælpe hender der til?« »Ney!« soer hun oc loe hiertelig. Ieg
  spurte, om ded war att lee aff. »Ieg leer,« sagde hun, »[aff], att
  ieg tencker paa den wiiße _Cathrine_, ieg før haffwer talt om, som
  gaff et Raad til en engang, som oc wille haffwe sat ont imellem toe
  Mænd, som ware goede Wenner.« Ieg spurte, hwad ded war for et Raad.
  Hun sagde, der skulle tagis Haarene op, hwor twende Katte haffde
  reeffwis, oc de Haard skulle kastis imellem de toe, man wille sætte
  Spliid imellem. Ieg spurte, om den Kunst gik an. Hun swarte: »Den
  bleff icke ret forsøgt.« »Maaskee,« sagde ieg, »att Kattene icke ware
  begge soorte?« »Ho, ho!« sagde hun; »ieg hør wel, att I wed, hwordant
  ded skal wære.« »Ieg haffwer hørt meere end ded«, swarte ieg; »lærer
  hender den Konst, saa faar I Sucker _Candii_ igien, men lader icke
  Pær narre Eder ded fra som sidst. Alwors Tale! Lader Pær bede Maren
  Bloks att forskaane mig med saadanne Begiæringer!« Att ded war i
  henders saa wel som i Marens Tancker, att ieg kunde traalle, ded gaff
  hun i mange Maade til Kiende. Ieg gaff oc stønnem med min Tale
  Anleding dertil; tenkte, som min Herre sl. pleyede att sige (naar
  hand wille i hands vnge Aar giøre nogen wiiß paa, att hand wiste den
  soorte Kunst), att de frycter for dem, de haffwer den _opinion_ om,
  oc tør icke giøre dem ont. Oc hænder ded sig en Dag til Middags
  Maaltiid, att Slosf. saed oc snackede inde hoes mig, att Quinden med
  de andre i Trappen haffde en lang Snak om Traalquinder, som ware
  paagreben i Iylland, oc den, som da war Lands Dommer i Iylland, holte
  med Traal Konerne oc sagde, der war ingen Traal-Koner til[111]. Der
  Dørene bleffwe lucte, da haffde wii nok att snacke om Traal Koner,
  oc sagde hun: »Den Lands Dommer er i Eders Meening, att ded er en
  Wiidenskab oc ingen Traaldom.« Ieg sagde saa, som ieg haffde sagt
  før, att en Part haffde meere Wiidenskab end som en Part, oc en Part
  brugte derris Wiidenskab til att giøre ont med; ihwor wel ded kunde
  skee naturlig Wiiß oc icke med Fandens Kunst, saa war ded dog icke
  tillat vdi Guds Ord att bruge Naturen til att giøre ont med; ded war
  oc icke billigt att giffwe Fanden den Ære, som hannem icke tilkom.
  Wii snackede saa lenge, att hun bleff wree oc lagde sig, soff en
  Søffn; dermed war den Wreede forbi.
  
   [109] I Randen er tilskrevet: »_Pær haffde for nogen Tiid siiden
   kast i et Pappir ind til mig 8 Ducater, sagde, der hand lucte
   Døren: »Iher Piige!« Oc som Quinden ded wiste, gaff ieg hender en
   der aff oc Pær en. Om min Piige haffde flyed ham fleere, wed ieg
   icke, thi hun haffde langt fleere forborgen paa sig._«
  
   [110] Jvfr. S. 42 Anm. 1.
  
   [111] Landsdommer i Jylland var dengang ~Villum Lange~. Mærkeligt
   nok er der fra en noget senere Tid (1670) bevaret et Brev fra denne
   Mand, hvori netop ogsaa en Trolddomssag omtales, og hvori
   Brevskriveren i det Hele udtaler sig ret fornuftigt om dette Væsen,
   om han end ikke lægger en saa fuldkommen fordomsfri Opfattelse af
   det for Dagen som den, der her tillægges ham; se ~Wolff~,
   Griffenfelds Levnet S. 43-44.
  
  Nogle faa Dage der effter siger hun: »Eders Piige, som sidder neere i
  Slosfs. Kammers, spørger saa flittig om Eder, oc hwad I giør. Ieg
  haffwer sagt Pær om ded, I haffwer syed, oc om de Baand, I giør, men
  hand haffwer soeren mig til icke att sige ded nogen Menniske vden
  Maren Larß Daatter; hun wille saa gierne wære hoes Eder her.« Ieg
  swarte: »Ded tiente hender intet at wære fangen med mig, ded spilte
  ickun henders Lycke; thi hwem wed, hwor lenge ieg kand leffwe?«
  Fortælte om samme min Piige, att hun haffde wærret i mit Brød, siden
  hun war 8 Aar gammel; hwad ieg haffde laded hender lære, oc hwor
  dydig hun war. Derpaa sagde hun: »Pigen wille gierne see ded, I
  haffwer syd; I skal strax faa ded igien!« Ieg flyde Quinden ded,
  som, første Gang Dørene bleffwe aabnede, gaff Slotzf. ded, som bar
  ded til Dronningen (toe Aar der effter sagde Slosf. mig ded selff, oc
  att Dronningen haffde swaret, der Kongen haffde sagt: »Man mögte ihr
  wol was zu thun geben!« »Das wäre nicht nötig. Es ist ihr guth
  genung! Sie hat es nicht beßer haben wollen!«). Ieg spurte offte
  effter ded syede Stycke, men fik til Swar, att Pær war icke goed for
  att faa ded fra Pigen igien.
  
  Imod Effterhøsten begynte Slosf. att skrante, bleff syg oc formaatte
  liided, loed Kudsken offte lucke op oc til for sig baade neere hoes
  Doctern oc oppe hoes mig. De Iærnstænger bleffwe oc icke meere lucte
  for der neere for ded uderste Feng[s]el, men for mig bleff altiid 4
  Døre lucte. En Dag, Pær skulle lucke, kaste hand en Ducke Silcke ind
  til mig[112] oc sagde: »Giør mig deraff en Rem i miine Boxer!« Ieg
  loed saa, som ieg icke hørte ded, spurte Quinden ad, hwad ded war,
  hand sagde. Hun sagde mig samme Ord. Ieg loed, alt som ieg icke
  troede ded, giorde en Latter der aff oc sagde: »Skal ieg giøre hannem
  Baanded, saa wil hand wel, att I skal binde hands Boxer.« Der falt nu
  Latters Snak om. Imod att der skulle spiißis, saa siger ieg til
  Quinden: »Flyer Pær sit Silcke igien oc siger, att ieg endnu aldrig
  giorde nogen Boxe Ræm; ieg wed icke, huorledis den skal giøris«
  (imod saadant maatte ieg tage med leende Munde!)
  
   [112] I Randen er tilføjet: »_Saasom miine Linklæder bleff toen i
   Fadburstuen, hender ded sig engang, att en Piige samme Stez maa
   haffwe v-forwarende glemt en heel Klønge smaa Traa i en reen Serk,
   hwor vdoffwer ieg sagde til Quinden: »Seer I wel, hworledis den
   Raffn haffwer borren mig den Traa!« Hun bleff wree oc skiænte; ieg
   loe oc gaff hender Skiæmt til Swar._«
  
  Paa de Tiider, som worris forrige Gaard her i Byen (huilcken wii
  haffde forskreffwen oß fra paa Borringholm, der wii der ware
  fangen)[113] bleff needer brut, oc en Støtte (eller hwad ded er) til
  min Herris Wanære opsat, kom Slosf. ind, der til Middag bleff opluct,
  oc satte sig paa min Seng (ieg war da noget vpaßelig), begynte att
  snacke om forrige Tiider (ieg wiste allerede, att der bleff bryt neer
  paa Gaarden), regnte op alt ded, hand meente kunde smerte mig att
  haffwe mist, til min _Caret_ oc Hæste til. »Aber« (sagde hand) »das
  alles ist nichts gegen den schönnen Hoff!« (strøg den vd paa ded
  herligste;) »der lieget nun darnieder, vnd ist kein Stein auff den
  andren. Ist das nicht zu beklagen, mein liebes Frewlein?« Ieg swarte:
  »Der König kan mit dem seinigen machen, was er wil; der Hoff ist eine
  gerauhme Zeit nicht vnser gewesen!« Hand bleff alt wed att beiamre
  ded schiønne Huuß oc Woninger med den Haffwe, der war hoes. Ieg
  spurte hannem, »wo der Tempel _Salomonis_ wehre geblieben? Das
  schiöne Gebew, da wehre kein Stein von mehr zu finden; man wuste
  nicht die Stelle zu weißen, wo der Tempel vnd das kostbahre Königs
  Hauß gestanden.« Hand swarte icke et Ord, hengte med Hoffweded,
  grundede et Tag oc gik vd. Ieg twiffler icke paa, att hand io haffwer
  berettet, hwad ieg sagde. Effter den Dag begynte hand io meere oc
  meere att anstille sig høfflig, sagde oc, att Hs. _Majt._ haffde
  befalet, att hand skulle spørge mig ad, om ieg begierte noget enten
  aff Køckenet, Kiælderen eller hoes Suckerbageren, da skulle ded
  skaffes mig; war oc befalet att giffwe mig _Confect_ oc Strøe Sucker
  toe Gange om Vgen, hwilcket oc skeede[114]. Ieg bad Slosf. att tacke
  Kongl. _Majt._ for den Naade, paa ded allervnderdanigste rooste, som
  billigt, Kongens Goedhed. Slosf. wille rooße Dronningen, haffde hand
  kundt hittet paa noget; sagde: »Die Königin ist auch eine liebe
  Königin!« Ieg swarte intet dertil. Hand kom oc noget der effter med
  en Befaling fra Kongen, att ieg skulle begiære, hwad ieg wille haffwe
  til Klæder oc Linnet, hwilcket bleff optegnet, oc ieg siden bekom,
  foruden Snørliif, ded wille Dronningen icke tilstæde. Aarsagen kunde
  ieg ingen Tiid faa att wiide. Ded war oc Dronningen imod, att ieg
  bekom et Flaskefoder med sex smaa Flasker; der vdi war Slag Wand,
  Hoffwitwand oc hiærtstærckende Wande. Alt ded, sagde hun, maatte ieg
  nok wære foruden; men der hun saae, att der staar et Kaabberstycke i
  Laaget: Herode Daatter med S. Iohanne Hoffwet paa et Faed, da loe hun
  oc sagde: »Das wird ihr ein Hertzstärckung seyn!« Ded Kaabberstycke
  kom mig til att betencke, att ~Herodias~ haffde endnu Søstre i
  Werden.
  
   [113] Jvfr. S. 7 Anm. 1. Om Indretningen af Ulfeldts Gaard paa
   Graabrødre-Torv se ~Histor. Tidsskrift~ 3 Bd. S. 472 flg.
   Nedbrydningen fandt Sted i Juli 1664, se ~Becker~, Samlinger 2 D.
   S. 33; ~Militairt Repertorium~ 2 R. 5 Bd. S. 385.
  
   [114] I Randen er tilføjet: »_Strøe Suckeret war i reent Papir,
   deraff betiente ieg mig att skriffwe paa, hwad ieg dictede oc wille
   #notere#; giorde Blæcket aff Lyße Røg, strøgen aff Sølffskeen oc
   med Øll #præpareret#. Min Pen war giort aff en Hønße Winge;
   Ridskabet war et Stycke Flint. Den er endnu til Stæde._« -- Denne
   Anmærkning er senere overstreget og erstattet ved en anden. Da den
   imidlertid i et enkelt Punkt er tydeligere end den sidst skrevne
   Anmærkning, har jeg ikke betænkt mig paa at aftrykke dem begge. Den
   senere Anmærkning lyder saaledes: »_Ieg skreff adskilligt ud aff
   Biblen paa ded Papir, Suckeret mig gaffwis vdi. Mit Bleckhorn war
   aff ded Stycke Tinlaag, Quinden haffde funden, Blæcket aff
   Lyße-Røg, tagen bag aff en Skee, oc Pennen aff en Hønße Winge, med
   Glaßstycket giort til Rætte. Ded er endnu i min Giemme._«
  
  Slosfogden bleff i sin Fiinhed, laante mig effter Begiæring en tydsk
  Bibel, sagde der hoes: »Das thue ich aus guthem Hertzen, habe deßen
  kein Befehl; die Königin weis es nicht.« »Das gleube ich« (swarte
  ieg), oc tackede hannem; men ieg er i Meening, att Kongen wiste ded
  wel. Nogle faa Dage der effter loed Maren Bloks kræffwe sin Bønnebog
  igien. Ieg haffde lært Quinden vden ad en Morgen oc en Afften Bøn oc
  alle Morgen oc Afften Suk, hwilcket hun Afften oc Morgen læste for
  mig. Ieg erbød mig til att lære hender att læße, wille hun fly sig et
  _Abc_. Der loe hun sposk aff oc sagde: »Folk skulle tencke, ieg war
  gall, att ieg nu wille lære att læße.« Ieg meente med _raison_ att
  _persuadere_ hender for att haffwe noget att fordriffwe Tiiden med;
  men ded war langt fra: hun wiste saa meget, hender giordis fornøden.
  Ieg søgte alt effter noget att forslaa Tancker med, oc som ieg war
  bleffwen war, att Pottemageren, der hand satte Kackeloffnen op,
  haffde laded ligge et Stycke Leer vdenfor i ded anded Rom, bad ieg
  Quinden fly mig ded. Slosf. saae, att hun tog ded, spurte dog icke,
  hwor til. Ieg _præparerte_ ded Leer med Øll, giorde adskilligt, aff
  hwilcket offte noget giordis om igien; iblant anded Sl[o]sfogdens
  Billede oc Quindens Billede, smaa Kruuße oc Skaaller. Oc som mig falt
  ind att forsøge, om ieg kunde giøre noget, som nogle faa Ord kunde
  sættis paa til Kongen, som Slosf. icke kunde acte (thi ieg wiste
  wel, att Quinden icke taw altiid stille; hun wille wel sige engang,
  hwad ieg tog mig til), saa _formerte_ ieg et Begre offwer Hælten aff
  ded halffwe Pot-Begre, mig gaffwis Wiin vdi, giorde ded needen til
  trint, satte ded paa tre Knappe oc paa Siden Kongens Naffn; vnder
  Bunden diße Ord: ... _il y a un ... [voyez?] un Auguste_[115]. Ieg
  haffde ded et Tag oc wiste icke, paa hwad Maade ded kunde berettis,
  hwad ieg tog mig til, efftersom Quinden saa høyt haffde forsoeren
  icke att sige ded; sagde en Dag: »Spørger Slosf. Eder intet ad, hwad
  ieg giør?« »Io wist giør hand« (swarte hun), »men ieg siger, att I
  giør intet vden læßer i Bibelen.« Ieg sagde: »I kand wel giøre Eder
  goed dermed oc sige, att ieg giør Billeder aff Leer; ded maa hand wel
  wiide.« Hun giorde saa, oc en tre Dage der effter kom hand ind til
  mig, war heel mild oc spurte, hwad ieg fordreff min Tiid med. Ieg
  swarte: »Med att læße i Bibelen.« Hand meente, att ieg bleff oc træt
  der aff. Ieg sagde att gierne wille haffwe noget imellemstund att
  giøre, men ieg maatte io icke. Hand spurte, hwor til ieg wille haffwe
  ded Leer, Quinden haffde baarren ind til mig; hand saae ded nok, der
  hun bar ded ind. Ieg sagde: »Der haffwer ieg giort noget smaat
  Lapperi aff.« Hand begiærte att see ded. Saa wiiste ieg hannem først
  Quindens Billede; ded behagede hannem meget wel, efftersom ded
  lignede hender; saa en liden Krucke, oc sidst Begeret. Hand sagde
  strax: »Dißes alles wil ich mit nehmen vnd laßen es dem König
  sehen[116]; vielleicht werdet Ihr alsdan Vrlaub kriegen etwas in den
  Händen zu haben für Zeit Verdreib.« Ieg war wel tilfritz. Dette
  skeede til Middags Maaltiid. Til Afftens Maaltiid kom hand intet ind.
  Om anden Dagen sagde hand mig: »Ia, mein liebes Frewlein, Ihr hättet
  mir baldt in Vnglück gebracht!« »Wie so?« (spurte ieg). »Ich habe den
  König eine _supplication_ von Euch gebracht! Die Königin wurd es
  nicht gewahr, aber der König sahe es strax vnd sagte: »»So! Bringst
  du mir nu _suppli[cationen]_ von _Leonora_?«« Ich erstarrete, sagte:
  »»Gnädigster König! Ich habe nichts schrifftliches gebracht!«« »»Sehe
  hir!«« sagte der König vnd wies mir, das vnter dem Boden des Bechers
  etwas fransösch stand. Die Königin fragte, warumb ich etwas
  geschriebenes auffbrächte, das ich nicht verstunde. Ich schwur, das
  ich keine Achtung darauff gegeben, bad vmb Gnade. Der guthe König nam
  mich in Verantwortung, vnd gefiel ihm die _invention_ nicht vbel. Ia,
  ia, mein liebes Frewlein! versichert Euch, das der König Euch ein
  gnediger König ist, vnd wehre er versichert, das Ewer Man tod wehre,
  Ihr würdet hir nicht sitzen bleiben[117]!« Ieg war i Meening, att
  mine V-wenner wiste wel, att min Man war døe. Ieg fik saa att giffwe
  mig til Fritz med Guds oc Kongens Wille. Ieg fik intet att fordriffue
  Tiiden med vden ded, ieg sneeg mig til, oc siden spurte Slosf. aldrig
  effter, hwad ieg tog mig til, men hand kom hwer Afften ind oc saed
  lenge oc snackede med mig; war swag, oc kom hannem tungt att stiige
  op aff de Trapper. Wii sleed saa ded Aar hen tilsammen.
  
   [115] Ordene: ~vnder Bunden -- Auguste~ ere senere overstregede, og
   saa omhyggeligt er dette gjort, at det hverken har været mig selv
   eller Andre, hvem jeg har vist Stedet, muligt at læse det Hele. Det
   er dog næppe mere end 2 eller højst 3 Ord, der paa denne Maade ere
   gaaede tabte, men et andet Spørgsmaal er det, om Indskriften
   overhovedet nogensinde har været fuldstændig gjengivet her, eller
   om det ikke snarere maa antages, at Forf. under Nedskrivningen har
   opgivet sin Beslutning om at meddele den og saa igjen udslettet,
   hvad hun allerede havde givet af den. Hvad der taler herfor, er
   ikke blot, at de udstregede Ord under alle Omstændigheder synes at
   være for faa til at kunne have indeholdt en »Supplication«, men
   ogsaa, at de kun synes at angaa Kongen, medens man efter
   Fremstillingen i Leonora Christinas haandskrevne Selvbiografi (hvor
   Historien med Bægeret ogsaa fortælles) maa antage, at Indskriften
   idetmindste fuldt saa meget har været rettet til Dronningen. Det
   paagjældende Sted i Selvbiografien lyder saaledes (jeg citerer
   efter Afskriften i Ny kgl. Smlng. Nr. 2146, 4): »Notre femme forme
   un gobelet sur un gobelet d'un demi pot, y met le nom du Roy & de
   la Reine, le met sur trois boutons, & au dessous le fond elle écrit
   à la Reine.«
  
   [116] I Randen er bemærket: »_Slosf. sagde mig siden, att ded aff
   Leer war satt i Kongens Kunst-Kammers, oc der hoes et Ribbeen aff
   en Faare Steeg, ieg brugte til en Kniiff, hwilcket hand oc flyde
   Kongen oc meente (som hand sagde) der med att bringe mig en Kniiff
   til Weye._« -- I ~Holger Jacobæus~'s Museum regium har jeg dog ikke
   fundet disse Gjenstande nævnte, hverken i Udgaven af 1696 eller i
   den af 1710.
  
   [117] I Virkeligheden ansaa den danske Regering i lang Tid
   Efterretningen om Korfits Ulfeldts Død for et Kneb, som han havde
   opfundet for at undgaa Efterstræbelser.
  
  Slosf. fik effterhaanden Medliidenhed med mig, gaff mig en Bog, som
  er heel artig, _tittuleret_ #Wunderwerck#[118]. Den er _in folio_,
  gammel oc hid oc did i Stycker, men ieg nøyis wel med den Gaffwe. Oc
  som hand saed lenge vd paa Afftenen, stønnem imod 9 Slet, oc snackede
  med mig, saa for trød ded den forgifftige Quind[119]; sagde til Pær:
  »War ieg i Slosfs. Stæd, ieg skulle icke troe hender saa wel, som
  hand giør. Hand er swag; hwad om hun løb vd oc tog den Kniiff, der
  ligger vde paa Borded, oc stak den i ham? Mig kunde hun let faa
  Liiffwet aff, siden ieg sidder dog der med Liiffwet i min Haand.« I
  hwor v-riimelig den Tale war, saa bragte den dog tilweye, att icke
  alleeneste Kniiffwen bleff stucken vnder Boret, men Slozf. torde icke
  komme ind til mig i langsommelig Tiid[120], satte sig vden for min
  vderste Dør oc saed der oc snackede lige saa lenge som før, saa der
  wantist intet med (ieg fick den Sladder icke att wiide, førend tre
  Aar effter den Fange Christian ded sagde, som da hørte Quindens
  Sladder). Engang, der Slosf. haffde sat sig for att gaa til Alters,
  stoed hand vden for min inderste Dør oc tog sin Hue aff, bad mig om
  Forladelse: hand wiste, att hand haffde giort mig imod, men hand war
  en Tienner. Ieg swarte: »Hiertelig gierne forlader ieg Eder ded!«
  Der hand gik bort, oc Pær lucte Døren, sagde Quinden noget til Pær
  om Slosf., men ieg kunde icke ret forstaa ded. Vden Twiffl haffwer
  hun skiælt Slosf., thi hun war saa wree, att hun puste; kunde icke
  holde den Wreede i sig, men sagde: »Skam faa den gamle Narr! Giff
  Fanden besætte ham! Skulle ieg bede om Forladelse? Ney,« soer hun,
  »om Guds bittre Død skulle ieg icke! Twi worde ham!« oc spøttede. Ieg
  sagde omsier: »Hwad gaar ded Ier an, at Slosf. beder mig om Wenskab?
  Taber I noget der wed? Wil I icke leffwe christelig oc effter Kircke
  _Ordinantzen_, da i ded ringste wærer intet wree paa dem, der giør
  ded! Troer oc wist, att Gud wil straffe Eder, om I icke fortryder ded
  onde, I haffwer giort, oc icke forliger Eder med Eders Moedstandere,
  førend I søger att forlige Eder med Gud!« Hun meente, att hand haffde
  intet giort mig vden ded, hannem war befalet. Ieg sagde: »I gott Folk
  tilsammen wed best selff, hwad Eder er befalet!« Hun spurte: »Giør
  ieg Eder noget?« Ieg swarte: »Ieg wed icke, hwad I giør. I kand
  lyffwe mig saa meget paa, som ieg wed intet aff.« Derpaa begynte hun
  en lang Rimse swære oc forbande sig paa henders Troeskab: hun haffde
  aldrig løyen nogen paa heller giort nogen noget ont. Ieg sagde: »Ieg
  hører, att I giør Eder reen med Phariseeren.« Hun reiste sig aff sit
  Sæde med en _furie_ oc sagde: »Hwad? Skiælder I mig for en
  Phariseer?« »Sacte, sacte!« (sagde ieg); »saa lenge ickun en aff os
  er wree, saa haffwer ded intet att sige; men bliffwer ieg oc wree
  med, saa tør der følge noget anded paa!« Hun satte sig med en sposk
  _Mine_ oc sagde: »Ieg troer nok, I er icke goed, naar I bliffwer
  wree! I haffwer nok Ord der for, att I vdi gamle Dage icke kunde
  taale meget, men slog strax. Mens --« (dermed taw hun). »Hwad meere?«
  (sagde ieg). »Meener I, att ieg nu icke kunde giøre ont, om ieg
  wille, saa wel som da, om der giorde mig nogen noget, som ieg icke
  kunde liide? Nu langt bedre! De haffwer icke behoff att necte mig
  Kniiff for den Skyld, att ieg icke skulle myre Eder; ded kand ieg
  giøre med miine bare Hænder. Ieg kand quæle den stærckeste Karl med
  miine bare Hænder, om ieg v-forwarendis fick fat paa ham, oc hwad
  kunde mig skee wære, end mig skeer? Derfor farer ickun i Mag!« Hun
  teeg stille oc giorde ingen _Miner_ fleere, war bedrøffwet, torde
  intet klage sig for Slosf:. Hwad hun sagde til dennem i Trappen, wed
  ieg icke, thi der hun kom ind, effter der bleff den Afften tilluct,
  da haffde hun græt[121]. Om Søndagen, Middag, ynskede ieg Slosf. til
  Lycke oc sagde: »Ihr seid glücklich! Ihr könt Euch mit Gott
  vergleichen vnd sein Leib vnd Blut theilhafftig werden; das ist mir
  verbothen« (ieg haffde twende Gange begiert Prest til mig paa anded
  Aar, oc bleff hwer Gang swaret: ieg kunde intet synde, der ieg nu
  saed; ieg haffde ingen Præst fornøden). Oc som ieg da talte noget
  witløfftig derom med Slosf. oc sagde, att de, der forholte mig
  Christi Nadere, de maatte tage miine Synder paa sig; man syndede saa
  wel med Tancker, som med Ord oc Gierninger; hwor for Slosf. loffwede
  icke att afflade med Begiering, att der maatte komme en Præst til
  mig; spurte, hwem ieg begierte. Ieg sagde: »Kongens Hoffpredikant,
  som ieg haffde i min Bedrøffwelsis Begyndelse[122].« Hand sagde: »Das
  wird wol swärlich geschehen.« Ieg war til Fritz, hwem ded war. En
  Maanets Tiid der effter bleff ieg beræt aff den tydske Præst M.
  _Hieronimus_ Buk[123], som første Gang war heel skickelig, men talte
  meere om Lowen end om _Evangelium_. Slosf. ynskede mig til Lycke, oc
  ieg tackede hannem, for hand haffde bragt mig ded til Weye.
  
   [118] Uden Tvivl den tydske Oversættelse af ~Conr. Lycosthenes~'s
   Værk: Prodigiorum ac ostentorum chronicon. Oversættelsens Titel
   lyder -- noget afkortet -- saaledes: ~Wunderwerck~ oder Gottes
   vnergründtliches vorbilden, das er inn seinen gschöpffen allen ...
   erscheynen .. lassen. Ausz Herrn Conrad Lycosthenis Latinisch
   zusammen getragner beschreybung ... durch Joh. Herold ...
   Verteütscht. Basel. 1557. Fol. Jvfr. ~Grässe~, Trésor de livres
   rares T. 4. pag. 310; ~Bibliotheca Daneschioldiana~ pag. 10 Nr.
   318. Bogen handler om Vidundere af enhver Art og er ret morsom,
   ikke mindst paa Grund af de mange højst naive Billeder.
  
   [119] I Randen er bemærket: »_Den Dag, Slosf. tog ded Leer Tøy med
   sig, da bleff Quinden høyligen fortørnet paa mig, fordi ieg haffde
   flyet hannem en liden Krucke med, ieg haffde giort; sagde, ded war
   hinder til Spott: Kiærlingen med Krucken! ieg skulle haffwe flyt
   ham Katten med, som ieg haffde oc giort. (Ieg sagde:) »Ded kand
   endnu skee.«_«
  
   [120] I Randen er tilføjet: »_I ded første, att Slosf. Fryct war
   saa stoer, torde hand icke wære eene i ded vderste Rom. Pær eller
   Taarngiæmmeren maatte icke begge gaa fra ham. Ieg wiste icke, hwad
   ded betyde._«
  
   [121] I Randen er bemærket: »_Noget lenge effter denne Striid fik
   ieg en Striid med hender om noget Øll, hun haffde went sig til att
   kaste paa Gulffwet, sagde: ded skulle de vnderiordske haffwe. Ieg
   haffde for bøden hinder ded, oc hun giorde ded enda, hwor for ieg
   tog hender om Hoffweded oc kaste ded med mine Hænder tilbage. Hun
   bleff forskrecket, thi ded er, lige som Hoffweded skulle falle aff.
   Ieg sagde: »Ded er en Forsmag!«_«
  
   [122] Se S. 79.
  
   [123] Han var født i Lybek, blev 1661 Diaconus ved Petri tydske
   Kirke, 1664 Sognepræst ved samme Kirke; døde 1673; se ~Jonge~,
   Kiøbenhavns Beskrivelse 1 Bd. S. 49. Om hans Optræden i ~Sperlings~
   Sag se ~Suhm~'s Nye Samlinger 3 Bd. S. 262-64.
  
  Ded Aar{1665.} Pintz Afften loed Slosf. sætte _Maj_ Træer i mit
  inderste Fengsel saa wel som vde i ded anded Rom. Aff de Greene brød
  ieg smaa Quiister, skaffwede Barcken aff med Glas, bløtte dem i Wand,
  lagde dem i Pærse vnder et Bræt, som Gulff-Skarnet bleff baarren vd
  paa, saa de bleffwe flade, satte dennem siden tilsammen oc giorde en
  Wæffwe Kam der aff. Pær Kusk loed sig da offwertale att fly mig noget
  grofft Traa, som ieg brugte til Søller. Silcket tog ieg aff miine ny
  Silcke Strymper, ieg war giffwen, oc giorde deraff breede Baand
  (Redskabet oc en Deel aff Baandene erre endnu tilstede). Den eene Bom
  (som war giort aff den tyckeste Ende aff en Green, hwilcken Pær
  haffde skaarren aff) den war fastgiort wed Kackeloffnen, oc den anden
  giorde ieg fast wed mit Liiff. Quinden drog Søllerne for mig, saa hun
  war tilfritz, oc kunde ieg icke formercke, att hun sagde nogen derom,
  thi Slosf. beklagede offte paa de Tiider, att ieg haffde intet att
  fordriffwe Tiiden med, efftersom hand wiste, att ded war min Lyst i
  forrige Tiider _etc._[124] Hand bleff atter en lang Tiid inde hoes
  mig effter Maaltiiderne, saa Frycten war hannem forgaaet, eller hand
  mintist den icke meere, thi Ihuekommelsen begynte att feyle. Hand
  sagde da allehaande, som hand icke skulle. Hand tog merckelig aff oc
  bleff meget swag, bleff saa siden siddendis vden for oc læste høyt,
  bad Gud om att leffwe: »Ia« (sagde hand), »nur etzliche Iahr!« Naar
  hand haffde nogen Liiße, saa snackede hand immerfort; krøb langs wed
  Weggen engang til Døren oc sagde: »Ich mögte zwey Dinge wol wißen!
  Das eine ist, wehr nach mir solte Slosfogt seyn. Das ander ist, wehr
  meine Tyrelyre« (ded war Tyre, hands Quinde) »haben solte.« Ieg
  swarte: »Das ist eine Wißenschafft, die Ihr nu nicht erfahren könnet,
  insonderheit wehr Evre Fraw wieder freyen würde. Ihr könnet
  vielleicht beyde schon gesehen haben, aber Ihr könnet Alters halben
  noch lange leben.« »O« (sagde hand), »Gott gebe das!« oc saae op til
  Winduet. »Meint Ihr das, mein allerliebstes Frevlein?« »Ia, das
  meine ich« (swarte ieg). Faa Dage der effter bad hand mig atter om
  Forladelse, om hand haffde siiden sidste Gang giort mig noget imod;
  nu wille hand forliige sig med Gud, førend hand bleff swagere, græd
  oc soer, sagde: »Für war, das smertzet mir noch, das ich habe Euch
  offte betrüben sollen, vnd Ihr tröstet mich.« Om Søndag Middag
  ynskede ieg hannem Lycke til sit aandelige Maaltiid. Hand skriide saa
  frem med stoer Beswæring en 14 Dags Tiid, oc som ieg fornam, att
  twende maatte saa gott som bære hannem op aff Trappen, loed ieg
  hannem sige, att hand kunde bliffwe neere i Taarnstuen; hand maatte
  wære forsickret, ieg skulle icke gaa nogenstez. Hand loed mig tacke,
  krøb for den sidste Gang til min Dør oc sagde: »Wan ich das thäte,
  vnd die Königin erfuhr das, so wehre ich vmb mein Hals.« Ieg sagde:
  »So gebet Ewer Swagheit zu erkennen vnd legt Euch zu Bette! Es kan
  wieder beßer werden. Ein ander kan vnter deßen für Euch auffwarten.«
  Der tog hand sin Hue aff for ded Raad oc bød mig fare wel. Siiden
  saae ieg hannem icke. En Dag der effter krøb hand i Taarnestuen, men
  kom icke widre.
  
   [124] I Randen er tilføjet: »_Ieg giorde mig Lyße Saxen nyttig for
   att klippe dermed. Der Balcke kom til mig oc effter Begiæring
   bragte mig noget Bai til Vnderboxer oc wille wide Maalet, sagde ieg
   selff att wille sye dem. Hand loe oc sagde: »Hwem skal skiære dem?«
   Ieg swarte ded selff att kunde med Lyßesaxen. Ded wille hand gierne
   see, saae ded oc, icke med liden Forundring._«
  
  Vdi hands Stæd bleff en wed Naffn Hans Balcke befalet att haffwe Act
  paa Fangerne. Hand war meget fiin. Hand war en Snedkiær aff hands
  Handtwerck; hands Fader haffde arbeyded meget for mig i min Welmagt,
  som oc haffde wærret Snedkiær. Samme Mand haffde reist paa
  Handwercket i Italien oc Tydsland, kunde oc lit italiensk. Aff hannem
  haffde ieg goed Omgiengelse, oc som hand spiißede paa Taarnet vden
  for i ded anded Rom, bad ieg hannem spiiße hoes mig, hwilcket hand oc
  giorde en 14 Dagis Tiid. En Dag, der hand haffde skaaren Steegen der
  vde, loed ieg hannem bede att komme ind. Hand loed sig vntskylle; ded
  kom mig vnderlig for. Effter att hand haffde spiiset, sagde hand, att
  Pær Kusk haffde spitzet ham, oc hannem war forbøden att spiiße med
  mig. Naar hand siden stoed noget lenge oc snackede med mig, saa bad
  ieg hannem selffwer gaa, paa ded att hand oc icke skulle bliffwe ded
  forbøden. Hand haffde engang sat en meget stoer Knappenaal i sit
  Ærme, den bad ieg ham om. Hand sagde: »Ieg maa icke giffwe Eder den,
  men om I tager den selff, der kan ieg icke til.« Saa tog ieg den, oc
  den kom mig siden offte til Nytte. Hand flyde mig oc adskillige Bøger
  att læße, saa hand war i alle Maader høfflig oc fiin. Hands Fiinhed
  haffwer wel werret Aarsage, att hand icke bleff Fengsellerne lenge
  betroed, thi hand war oc meget goed imod Doctor _Sperling_[125], gaff
  hannem Stycker aff den Steeg, der kom op til mig, oc anden goed Maed.
  Hand haffde i hands Barndom wærret Leege-Broder med Docterens Børn.
  Hand snackede oc lenge iblant med Doctern, baade naar hand lucte op
  oc lucte til, saa ded behagede Opwarterne ey[126]. Ellers gaffwis en
  anden Aarsage, huorfor hand effter 20 Vgers Forløb bleff den
  Bestilling fratagen, som siiden skal meldis[127]. Slosfogden laae
  stetze wed Sengen, stræbede, ded meeste hand kunde, for att komme op
  igien, men der war liden Tegn til. Saa lenge att Hoffwet Nøglen icke
  war hannem fratagen, saa gaff hand sig tilfriz. Min Piige, Maren
  Larßdaatter, war kommen saa wit i Gunst til Hoffwe, att hun for sin
  Giærning[s] Skyld saed tit oppe i Fruentimmeret oc giorde allehaande
  for dennem. En Dag siger Quinden til mig: »Ded er dog en meget troe
  Piige, I haffwer! Hun snacker nu for dennem der oppe oc siger saa
  meget, som I aldrig skulle troe.« Ieg swarte: »Ieg haffwer giffwen
  hender Forloff att sige alt ded, hun wed. Att hun skulle lyffwe mig
  paa, der er ieg icke bange for.« »Icke ded?« (sagde hun saa sposk).
  »Huorfor monne hun da haffwe kast sig paa siine bare Knæ oc forbanded
  sig, den Dag hun skulle komme til Eder?« Ieg sagde: »Hun wille io wel
  haffwe werret hoes mig (effter Eders egen Siien), men hun maa io
  icke; derpaa behøffuer hun icke att bande sig.« »Huorfor« (sagde hun)
  »meener I da, att hun er saa wel antagen til Hoffwe?« »Meener I,«
  sagde ieg, »att naar der nogen bliffver wel antagen til Hoffwe, att
  ded er, for de fører Løgn? Ieg er nok wiß paa, att min Piige icke
  lyffwer nogen paa, mindre mig; der er ieg icke ræd for.« Quinden
  bleff wree oc muute lenge derfor. Nogle Vger effter bleff Maren Larß
  Daatter aff sin _Arrest_ løß giffwen oc bleff G^{ne} Friisis Kammer
  Piige[128]; oc bar Balcke mig nogle Linklæder, som hun aff miine
  endnu haffde til offwers. Ded fortrød Quinden icke liided, i
  Synderlighed der ieg sagde: »Saa troe seer ieg dog, min Piige er mig
  endnu, att hun icke beholt ded Lintøy, som hun wel kunde haffwe
  giort, thi ieg kunde icke wiide, om de haffde taget ded fra hender
  med ded anded.«
  
   [125] Jvfr. ~Suhm~'s Nye Saml. 3 Bd. S. 266.
  
   [126] I Randen er tilføjet: »_Saa lenge Balcke betiente Slosfs.
   Stælle, drack hand hwer Maaltiid min Wiin, som ellers
   Taarngiemmeren, Kudsken oc den Fange #Christian# giorde, naar den
   gamle Slozf. icke gaed; saa ded hialp oc til att støde effter
   Balcke._«
  
   [127] Dette Punktum er senere overstreget.
  
   [128] Det vil sige: blev Kammerpige hos hende, som nu (da Forf.
   nedskriver dette) er ~Grevinde Friis~. Hun var Mogens Friis's anden
   Kone, og hendes Navn var ~Anne Marie Offenberg~. Mogens Friis blev,
   som bekjendt, først ophøjet i Grevestanden 1671.
  
  Meget ille tilfritz war alle miine Woctere med Balcke, i Synderlighed
  Quinden, som for adskilligt giorde sig wree, baade fordi hand
  foractede hender, sagde hun, for hand haffde flyed en Keedel til
  Natskriinet, som war tyngere end den forrige (som war læk); men
  allermeest fordi hand sagde hender, att hun leffwede som en Hedning,
  att hun icke wille gaa til Alters. Thi der ieg engang, midlertiid
  Balcke mig betiente, bleff beræt, da spurte hand hender, om hun oc
  icke wille lade sig berætte, huor til hun først swarte: »Ieg kand
  ingen tydsk.« Balcke sagde: »Ieg skal mage ded saa, att den Præst
  skal komme til Eder, som haffwer Løn for ded, att hand berætter
  Fanger.« Hun swarte icke att kunde gaa med nogen Andact paa ded Sted;
  maatte hun komme vd, saa wille hun gierne. Balcke predicket for
  hender, som en Præst kunde giøre, paa ded skarpeste. Der Dørene ware
  lucte, saa gick der en Pusten oc Blæsen an, oc knæppede hun altiid
  Trøyen op om sig, naar hun bleff wree. Ieg sagde intet, men tenkte:
  ret nu brister ded onde wel vd, ellers quælis hun; hwilcket oc
  skeede, bandede Balcke alt ded wærste, hun kunde hitte paa. Hun
  haffde sær for mig vhørte Eeder, saa ded war gruelig att høre paa,
  iblant andre diße: »Gud forbande ham til evig Tiid, saa har ieg icke
  behoff att bande ham hwer Dag!« _Item_: »Gud lade ham fordwiine som
  Dug for Soel!« Den Banden kunde ieg icke taale, sagde: »Bander I
  Manden, fordi hand holder Eder Guds Ord for oc wille, att I skulle
  forlige Eder med Gud oc angre oc fortryde Eders Synder?« »Ieg bander
  hannem icke derfor« (swarte hun), »men for den tunge Keedel, ded
  forbandede Menniske har flyed mig att bære op aff den steile
  Trappe[129], saa den onde Mand besætte ham! Wil hand oc giøre Præst
  aff sig? Ia, hand er wel vntskylt, den sposke Gast!« Tog paa ny paa
  att bande. Ieg skammede hender vd oc sagde: »Hwad om hand wiste ded,
  I bander ham saa, meener I icke, att hand bragte til Weye, att I fik
  att staa Skriffte? Ded er nu nesten toe Aar, I haffwer icke wærret
  til Guds Bord, oc I kand faa Præsten til Eder, oc I wil icke!« Ded
  sactede hender noget, oc sagde hun: »Hwor wille hand faa ded att
  wiide, vden I wille sige ham ded?« Ieg sagde: »Hwad her inde skeer oc
  sigis, kommer ingen wed vden os toe; ded giøris icke fornøden, att
  andre ded wed.« Dermed war ded wel; hun lagde sig att soffwe, saa
  forgik den Wreede, men Hadded bleff wed immerfort.
  
   [129] I Randen er bemærket: »_Ded er oc en ond Trappe at komme op
   aff til ded Sted, Natkeedelen slaaes vd._«
  
  Slosf. laae saa hen i stoer Piine, kunde hwercken døe eller leffwe.
  En Middag, som Balcke lucte op (som war iust 20 Ugers [_sic_] Dagen,
  hand kom til mig), kom ind med hannem en Mand, meget dollig klæd, med
  en graa reeffwen fittet Kiortel oc faa Knappe, som kunde tilknappis,
  med en gammel Hatt, som saed en hengende Fier paa, som haffde wærret
  hwiid, men neppeste for Skarn kunde kiændis. Hand haffde toe Lærrits
  Strømper paa oc et Par meget forslit Skoe, som war bunden til med
  Hyßing[130]. Balcke gik til Borded der vde oc skar Steegen; dermed
  gik for ded vderste Roms Dør att staa med sin Hat i Haanden, giorde
  en Rewerentz oc sagde: »Hir mit nehme ich meinen Abscheid; dieser Man
  sol Slosf. seyn.« Ieg spurte, om hand intet kom til mig igien. Hand
  swarte: »Nein, nicht vor dis Mahl.« Saa tackede ieg hannem for hands
  høfflig Opwartning oc ynskede, ded maatte gaa hannem wel[131]. Pær
  Kudsk lucte Døren, oc den ny Slozf., som heeder Iohan Iæger, loed sig
  icke see aff mig den Dag, icke heller til Afften. Ieg sagde til
  Quinden om Morgenen: »Spørger Pær ad, hwem den Mand er!« hwilcket hun
  oc giorde; kom med de Swar til mig, att hand war den, som haffde
  tagen Doctern fangen[132], oc nu skulle hand wære Slozf., men end
  haffde hand icke faaet Hoffwetnøglen. Ded warede icke mange Dage,
  førend hand kom til den gamle Slosf. med Hoffmarskalcken, oc Nøglen
  bleff tagen fra den gamle oc giffwen hannem. Den gamle leffwede ickun
  paa anden Dag der effter; naaede i begge Deele sin _curieusité_: saae
  den, som bleff Slosf. effter ham (til sin Bedrøffwelse), oc den
  Doctor, som skulle _curere_ hannem, fik hands Tyrelyre, inden Aaret
  war omme.
  
   [130] I Randen er bemærket: »_#Gabel# haffde sagt (som mig siden
   bleff berættet), att hand wiste, att ieg haffde forfærded mig for
   den Mand oc meent, att ded war Bødelen. Ieg saae ham icke an
   derfor, men for en forarmet Rytter; meente, hand skulle giøre den
   Tienneste, Kudsken giorde._«
  
   [131] I Randen staa 2 Anmærkninger, af hvilke den ene lyder
   saaledes: »_Balcke haffwer betient mig 20 Vger, oc bleff hand
   anklaget for att sige mig, hwad nyt som paßerte. Skulle bewiißis
   der med, att hand haffde sagt mig, att #Gabel# war bleffwen
   Statholder, oc ieg siden saa #tittulerte# for #M.# Buck._« -- Denne
   Anmærkning er dog senere overstreget, hvilket derimod ikke er
   Tilfældet med den anden, som dog aabenbart refererer sig til hin.
   Den anden Anmærkning lyder saaledes: »_Balcke kunde en Dag icke
   holde sig for Latter, thi imens hand stoed oc snackede med mig, saa
   stoed Quinden oc Mandfolckene oc green oc loe i Trappen; oc sagde
   hand: »Ded er Sladdertaarret der vde! Hwi mager Pær ded icke saa,
   att ded forbydis? I kand nok faa att wiide, hwad som paßerer,
   foruden aff mig.«_« -- Gabel var bleven optagen i Adelstanden og
   udnævnt til Statholder i Kjøbenhavn den 12. August 1664.
  
   [132] Naturligvis dog i Forening med ~Hagedorn~ og under dennes
   Ledelse; jvfr. S. 111 Anm. ~Sperling~ selv siger noget Lignende
   (~Suhm~'s Nye Saml. 3, 266) og tilføjer, at ~Jæger~ var en
   Holstener og en Fætter til ~Gabel~.
  
  Slosf. da, Iæger, hælsede mig icke i nogle Vger, mindre talte til
  mig. Hand lucte sielden miine Døre til, men meestendeelen lucte dem
  selff op. Endelig, der hand fik Skoe paa Beenene, tog hand sin Hat
  aff, der hand haffde luct op, oc sagde: »Guthen Morgen!« Ieg tackede
  hannem »mit großen Danck.« I midler Tiid saa stoed, war Quinden meget
  glad. Hun haffde sin frii Sladder med Pær Kudsk (som enda en Par
  Maaneders Tiid kom paa Taarnet som før) oc med den Fange Christian,
  som haffde stoer Friihed oc i denne Slosfogts Tiid fick meere oc
  meere Friihed, fornemmeligen der Raßmus Taarengiemmer bleff Portener,
  oc en wed Naffn Chresten kom i hands Sted. Iblant anden Sladder, hun
  førte for mig, sagde hun, att denne Slosf. war forbøden att tale med
  mig. Ieg sagde: »Ded er mig meget kiært, saa kand hand icke lyffwe
  mig paa« (ieg er i Meening, att hand torde icke tale med mig, saa
  lenge Pær bar Madden op paa Taarnet oc der tiente; thi der hand
  haffde skaffet Pær bort for Tyffweri[s] Skyld, hand bleff ertappet
  med, kom hand siiden da oc da ind. Den allerførste Gang haffde hand
  en Ruuß.) Hand wiste, hwad Pær haffde sagt om Balcke, som hand mig
  beretede[133].
  
   [133] I Randen er bemærket: »_I mens Balcke betiente mig, da bleff
   der giort et Slag-Bord til att sætte Begrene oc Brøet paa, saa oc
   Quindens Maed, som aaed først, naar Dørrene ware lucte. Tilforne
   war intet vden Natskriinet att sætte Madden paa; ded war Quindens
   Bord._«
  
  Førend ieg melder noget om den Fange Christians Bedriffter imod mig,
  wil ieg med faa Ord berette hands Brøde, huorfor hand war fangen.
  Hand haffuer tient Maans Armfelt[134] for Lacquey. Hand med andre
  _Lacqueier_ ypper Klammeri med en Mand, som haffde wærret Christian
  en Fader oc fød hannem op aff sin Vngdom oc altiid hafft Omsorrig for
  hannem. Manden bleff dødelig saaret, raabte i sit yderste: »Gud
  straffe dig, Christian, for Søn du est! Din Haand dræbte mig!« De
  andre Lacqueier løbe hwær sin Wey, men Christian bleff paagreben.
  Hands Kaare befantis oc att wære blodig. Hand næctede ded altiid, att
  ded icke war ham, der stak Manden. Hand bleff dømt fra Liiffwet;
  men efftersom den døde Mands Quinde icke wille bekaaste paa
  _Excecutionen_, bleff Christian saa hensiddendis, oc hands Iuncker
  betalte hands Føde. Paa tredie Aar haffde hand wærret fangen, førend
  ieg bleff fengselet, oc bleff trende Gange forfløt; først aff
  Traaldhullet i den Mørcke-Kircke, siden her, som ieg sidder[135]. Der
  ieg bleff ført fangen hid, bleff hand sat der, Doctern sidder, oc
  der Doctern bleff fengselet, gik Christian siden løs i Taarnet, drog
  Seyerwercket op for Taarngiemmeren, lucte op oc til for Fangerne der
  neere, ia haffde offte Nøglene til Taarnet. Ieg errindrer mig oc nu,
  att Taarngiæmmeren Raßmus saed engang hoes den gamle Slosf. til
  Middag i mit vderste Rom, oc Slosf. wille sende Pær med et Ærinde;
  sagde til Raßmus: »Gehet hin vnd macht auff! Peter sol was
  bestellen.« »Far« (sagde Raßmus), »Christian har Nøglen.« »So!«
  (sagde Slozf.) »Das ist hüpsch!« Oc der wed bleff ded, thi Raßmus
  sagde: »Ieg er nok wiß paa, att Christian gaar ingen Stez.« Alt
  effterhaanden tog Christians Friihed oc Myndighed til, siden Pær
  Kudsk kom bort, oc tiente denne Slozf. wed Borded i mit vderste Rom.
  
   [134] D. e. ~Mogens Arnfeldt~ til Rugaard i Jylland, en Broder til
   Korf. Ulfeldts Svoger ~Axel~ A. til Basnæs; jvfr. S. 35 Anm. 3.
  
   [135] I Randen er tilføjet: »_Da war der et stoert dobbelt Windue
   med Iern Traller, som bleff tilmuret, der ieg skulle sættis her
   ind; oc fortelte siden Christian, huorledis Piigerne i Fadburstuen
   haffde flyed hannem mangen Kande Øll op, som hand wand op med et
   Reeb._«
  
  En Dag, der Quinden kommer neer offwen fra, huor hun haffde reenset
  Nat Keedelen, oc Dørene ware lucte, sagde hun til mig: »Den
  Christian, her gaar, haffwer talt med mig der oppe. Hand kand aldrig
  fuld sige, hwor ynckelig ded gaar Doctern, hwor hart hand er
  fengselet, oc hwor slæt Maed hand faar nu, siden Balcke kom bort.
  Hand haffwer ingen Lyß lengre, end hand faar Maed, oc ingen Lyßning
  vden aff Hullet paa hands Dør, som gaar vd i ded vderste Kammers.
  Hand bad mig, att ieg skulle sige Eder ded; Taarene kom hannem i
  hands Øyen, saa stoer Medliidenhed haffde hand med hannem.« Ieg
  sagde: »Ded er oc alt ded, man kand giøre, oc ded er christeligt att
  haffwe Medliidenhed med sin Næstis Vlycke. Den stackels Mand faar
  att haffwe Taalmodighed saa wel som ieg, oc wii maa trøste os med en
  goed Samwittighed. Io haardere hand liider, io snarere faar ded Ende;
  hand er en gammel Mand.« Toe Dage der effter kom hun atter med en
  Snak fra Christian: Doctern loed mig helße, oc hand spurte saa
  flittig, om ieg haffde Helbreden; sagde widre: Christian skulle nok
  fly ham, hwad ieg wille sende ham. Ieg tog den Snak an for en
  Fristelse, sagde endelig, att Christian kunde tage et Stycke aff
  Stegen, naar Slosf. war inde hoes mig, oc hand kunde wære sig om
  noget for att slaa Wiinen i, saa kunde hun sniige sig til att gyde
  ded aff mit Begere oc bede Christian helße Doctern. Ded bleff
  antagen, oc haffde ieg nogle Dage Roelighed. Christian føyede sig
  meget effter Quinden, satte lit ont imellem hender oc Taarngiæmmeren,
  giorde ded strax gott igien, saa Sladder haffde ieg nok aff.
  Endeligen siger hun engang: »Ded er dog en ærlig Karl, den Christian!
  Hand haffwer fortælt mig, hwor vskyllig hand er kommen i Fengsel oc
  dømt. Hand er ræd, att I skulle tencke, att hand aaed oc drak ded, I
  sender Doctern. Hand swær wed hands høyeste Eed, at hand skal wære
  Eder troe, wille I skriffwe Doctern et Ord til[136]. Paa min
  Troeskab, haabis ieg, twiffler I icke!« Tog paa att swære oc forbande
  sig, den Dag hun sweeg mig; sagde, hand haffde icke mindre giort Eed
  for hinder, førend hun wille troe hannem. Ieg sagde: »Ieg haffwer
  intet att skriffwe hannem, ieg wed icke, hwad ieg skulle skriffwe.«
  »O,« sagde hun, »skriffwer ickun toe Ord, att den gamle kand see, att
  hand kand troe ham! Wil I haffwe Blek, da kand Christian wel fly
  noget.« Ieg swarte: »Ieg kand faa att skriffwe med, naar ieg wil, oc
  ieg kand skriffwe foruden Blek oc Papir.« Ded kunde hun icke
  begriibe. Saa tog ieg nogle Sucker Mandler oc giorde med den stoere
  Knappenaal Bogstaffwer der paa, satte paa 4 Mandeler de Ord: _non ti
  fidar!_ _fidar_ satte ieg Hælten aff Orded paa hwær sin Mandel. Ieg
  haffde saa et Tag Roelighed oc haffde att fordriffwe Tiiden med. Om
  nu Doctern icke kunde see, hwad der war skreffwen paa de Mandler,
  eller om hand haffde prøffwet Christians Troeskab, wed ieg icke, men
  Christian flyer Quinden en Seddel fra Doctern til mig, fuld aff
  _Lamentationer_ offwer worris Tilstand, oc att min Daatter _Anna
  Cathrina_ eller oc _Casetta_ ware Aarsage i hands Vlycke. Derom wille
  ieg meere vnderrettis; begierte ded skrifftlig aff hannem (wii skreff
  hwer andre paa italiensk). Hand swarte saaledis, att enten den eene
  eller den anden haffde laded ligge hands Breff paa Borded et Stetz,
  hwor ded war bleffwen funden oc frem sendt; thi en Skriffwelse, hand
  haffde skreffwen, war Aarsage i hands Vlycke[137]. Ieg skreff
  ham igien, att ded icke syntist troelig, men wel att der war
  _susspiceret_, att hand _corressponderte_ med min Herre, oc dermed
  luret paa hands Breffwe oc optagen. Io meere ieg wille føre hannem
  der i til _raison_, io meere _opiniastre_ bleff hand der i[138], oc
  omsiier skreff, att ded war _Cassettæ finesse_ att faa ham i
  Stricken for att faa mig der vd. Der hand begynte paa den Wiiß att
  skriffwe, begynte ieg att fatte en sær _opinion_ om hannem, lige som
  hand wille drage noget aff mig for att fremwiiße; betenckte mig i
  nogle Dage, om ieg wille sware. Endeligen swarte ieg i den Meening,
  att ingen wiste bedre end hand, att mig om intet Forræderi war
  witterligt; ihworledis hands _Correspondentz_ med min Herre war
  bleffwen kundt, ded kunde icke hielpe hannem; hwor paa hand war dømt,
  war mig oc v-witterligt, offwer mig war ingen Dom gaaen. Ded warede
  nogle Vger, førend Docteren skreff. Endeligen skreff hand med faa Ord
  Meeningen aff _Sentenzen_ offwer hannem, saa wii da oc da
  _corresponderte_ med hwer andre.
  
   [136] I Randen er bemærket: »_Christian haffde da flyet mig nogle
   Stycker Flint, som erre saa skarppe, att ieg kand skiære fint
   Lærrit dermed effter en Traa. De Stycker erre endnu i min Giemme;
   oc giorde ieg adskilligt Arbeed færdig med ded Reedskab._«
  
   [137] Jvfr. ~Suhm~'s Nye Saml. 3, 246 flg. og ovenfor S. 111 Anm.
  
   [138] I Randen er bemærket: »_Ded er hannem medfød._«
  
  Slosf. bleff effterhaanden omgiengelig, kom hwer Maaltid ind oc
  snackede allehaande Putzeri oc Galskab, hwad hand i hands Vngdom
  haffde bedreffwen, huor hand haffde werret Tromslager oc giort sig
  til Narr for min Swoger G. Pentz[139] oc for att winde Penge oc Gunst
  giort sig til Hund oc krøben vnder Borded, forfærded Giæsterne oc for
  en Ducat bittis med en Hund. Naar hand haffde en Ruuß paa (som
  offte), saa gøglede hand, giorde _Pussinel_ aff sig, stønnem Spaa
  Kone oc dißlige. Saasom Chresten Taarnegiemmer oc Christian den Fange
  fornam, att Slozf. dreff Putzeri, saa giorde de lige saa, staajede
  saa med Quinden i ded anded Rom, saa wii icke kunde høre for dennem.
  Hun saed paa Christians Skiød oc haffde sig meget flaneworn. En
  Dag{1666.} war hun noget v-passelig, giorde sig ett Øllebrød, satte
  ded vde paa Fyrfaded. Slosf. saed inde hoes mig oc snackede; Chresten
  oc Christian gantede sig med hender der vden for, oc skulle Christian
  røre i Øllebrøet oc smage, om ded war warmt nok. Chresten siger til
  Christian: »Drik ded vd, om du tørst!« Ordene ware icke saa snart
  sagt, som Giærningen war giort, oc fast i ded samme stoed Slosf. op
  oc gik bort. Der Dørene ware lucte, saed Quinden som færdig til att
  daane. Ieg meente, att ded war aff Sygdom, oc bleff ræd, att hun
  skulle hastig døe, oc ieg skulle faa Skyld for henders Død, spurte
  hastig: »Hwor har I ont?« Hun swarte: »Ieg haffwer ont nok,«
  bekræfftede ded med en stoer Eed, begynte att lucke sin Trøye op. Saa
  saae ieg, att hun war wree, wiste nok, att Formalledidelser skulle
  føre ded onde fra Hiertet, hwilcket oc skede. Hun forbante oc skiælte
  dem, der haffde saa narret hender syge Stackel, hun haffde saa ont,
  haffde hwærcken faat waat eller tørt den Dag. Ieg sagde: »Giffwer
  Eder tilfritz, I skal wel faa et Øllebrød!« Hun soer en stoer Eed,
  hwor hun skulle faa ded? ded war Sommer Dag oc ingen Ild i
  Kackeloffnen, oc man kunde icke kalde paa nogen, som kunde høre en.
  Ieg sagde: »Kand I tie, saa wil ieg komme Potten til att sye.« »Io«
  (soer hun en forfærdelig Eed), »ieg kand nok tie, oc ieg skal aldrig
  sige ded.« Saa loed ieg hender legge tre Stycker Teylsteene, som
  altiid haffde ligget bag Nat-Skriinet, oc der sætte sin Potte med Øl
  oc Brøe paa (alt ded, hun skulle giøre, skulle skee tiiendis; hun
  maatte oc icke sware mig, om ieg spurte hender om noget, med Ord, men
  wel med Tegn). Hun satte sig wed Potten oc rørte der i med en Skee.
  Ieg saed altiid paa min Seng om Dagen, oc der bleff Borded sat for
  mig; haffde et Stycke Kriide oc skreff paa Borded adskilligt, spurte
  alt imellem, om Potten søe. Hun keeg flittig til, men wirrede med sit
  Hoffwet. Der ieg haffde spurt tredie Gang, oc hun wente sig til mig
  oc saae, at ieg loe, saa tog hun paa som en, der war gall, kaste
  Skeen aff Haanden oc Stoelen om Kuld, reeff atter henders Trøye op oc
  sagde: »Gie Fanden wære saa narret!« Ieg sagde: »I er icke bedre
  wært, som troer, att ieg kand traalle.« »O« (soer hun en stoer Eed),
  »haffde ieg icke troet, att I kunde traalle, ieg haffde aldrig laded
  mig lucke inde hoes Eder, wil I troe ded?« Ieg tenkte paa meget, som
  dertil kunde swaris, men sagde intet, smaa loe oc loed hender saa
  bruuße vd. Omsiider græd hun oc klagede sig meget. »Nu, nu« (sagde
  ieg), »giffwer Eder tilfritz! Ieg wil komme Potten til att sye
  foruden Traaldom.« Oc som wii haffde Fyrtøy, befoel ieg hender att
  slaa Ild oc tænde tre Stycker Ender Lyß att sætte vnder Potten.
  Dermed kaagte Potten, oc hun kyste paa sin Haand oc gaff mig, war
  meget glad. Ieg gaff hender oc siden en Gang eller toe Forloff der
  til saaledis att warme sig Øl; altiid kunde ded icke skee, thi naar
  Winden stoed paa Winduet (som med en lang Pik kunde opluckis), saa
  kunde Røgen icke træcke vd. Ieg sagde: »Tencker paa Eders Eed oc
  sladdrer icke vd, hwad her skeer, ellers betagis oß Lyßene; i ded
  ringste mister wii nogle aff dem.« Hun sagde hart ney, att ded skulle
  icke skee. Ieg fornam intet dertil nogen Tiid, men wel mange Aar
  effter, att hun haffde sagt, att ieg tog toe halff løße Golff-Steene
  op (som siden anderledis bleff berettet aff en Præst, som her effter
  skal meldis). Hun haffde oc sagt, att ieg haffde sta[a]ed oc seet
  Linne-Dantzere paa Slos-Platzen, hwilcket war sant. Thi der Chresten
  sagde Quinden en Middag, att der skulle komme Liine-Dantzere paa den
  inderste Slos-Plaz, oc hun berettede mig ded oc spurte, hwordant ded
  war, oc ieg sagde hender ded, da klagede hun sig, att hun icke kunde
  faa ded att see. Ieg sagde, ded kunde wel skee, om hun siden kunde
  holde Munden. Hun soer io effter Sædwane. Saa loed ieg hender tage
  Sengeklæderne aff Sengen oc Fiællerne aff Bunden oc reiße Sengen op
  til Winduet oc sætte Natskriinet offwen paa. Der med att komme til
  ded oprettede Sengested bleff Borded sat wed Siden, oc en Stoel neden
  for Borded for att komme paa Borded, oc en Stoel paa Borded for att
  komme paa Natskriinet, oc en Stoel paa Natskrinet, saa wii kunde staa
  magelig oc see ded, dog icke paa engang. Oc loed ieg hender gaa op
  først, oc ieg stoed oc tog Ware paa, om Sengen begynte att knage; hun
  skulle wære paa Wact, naar ieg war oppe. Ieg wiste oc wel, att
  Dantzerne i Begyndelse[n] icke giorde derris beste Kunster[140]. Ieg
  kunde see Kongen oc Dronningen i derris Øyen; de stoede paa den lange
  Sael, oc vndrede ieg mig siden paa, att de icke kaste Øyet did, der
  ieg stoed. Ieg loed mig icke mercke for Quinden, att ieg haffde seet
  dem. I denne Quindis Tiid fik ieg engang Lyst til att see Folk gaa i
  Slos-Kircke oc aff Kircken. Da bleff Sengen igien opreist, oc ieg
  saed der saa lenge oppe, til alle ware aff Kircken igien. Quinden
  torde intet woffwe att stiige op, sagde, att hun war ræd nok forrige
  Gang oc glad, hun kom neer.
  
   [139] Grev ~Christian Pentz~, Amtmand i Rendsborg og Gouverneur i
   Glückstadt, ægtede den 10. Oktober 1634 Leonora Christinas ældre
   Søster ~Sophie Elisabeth~. Han døde 1651.
  
   [140] I Randen er tilføjet: »_De Liinen Dantzere giorde ded, ieg
   icke haffde seet før. Den eene haffde en Kurre wed hwer Been, i
   huer Korre saed en Dreng paa 5 Aar, oc en Quinde loed sig falle paa
   Liinen oc sprang op igien. Men i den anden Quindis Tiid saae ieg
   en, som hengte sig wed sin Hage oc sprang op igien paa Liinen._«
  
  Den første Gang, ieg bleff berettet i denne Slosfs. Tiid, da bleff
  der opsat twænde Meßings Stager, hwer aff sit Slags, med Talle Lyß.
  Ded haffwer Quinden mißhaget, ihwor wel hun sagde da intet til mig.
  Men der hun endelig bleff nød til att lade sig berette{1666 den 12.
  _April_.} effter meere end tre Aar, hun haffde holt sig fra Herrens
  Bord, bad hun Chresten Taarnegiæmmer gaa til sin Daatter (som tiænte
  i Byen en Timmermand), att hun skulle flye hender et Par smucke
  Meßings Stager oc et Par Wox Lyß. Kunde hun oc fly hender en fiin
  Dreyels Dug, skulle hun giøre sit beste; hun wille betale ded. Om
  Quinden tilforen haffde tengt paa de Stager oc Lyß, for mig ware
  satt, eller Chresten selff syntist, att ded icke war skickeligt, att
  ded skulle wære bedre tilreed for hender, wed ieg icke, men noget
  lided føren Præsten kom, lucte Chresten den vderste Dør op for mit
  Fengsel, sagde: »Karen, flyer mig den Stage vd, I haffwer, oc toe
  Lyß!« Hwordant hun tog paa, er icke att beskriffwe: om hand icke
  haffde talt med henders Daatter? oc saa meget (ieg wiste icke da,
  hwad hun haffde begiært aff Chresten). Hand swarte hender intet paa
  sit Spørsmaal, men kræffwede Stagen oc Lyßene. Hun wille lenge icke,
  men bandede oc skiælte. Ieg laae enda oc spurte hender: om ieg skulle
  wære henders Piige oc giøre ded for hender? om hun kunde forholde
  hannem ded, hand begiærte? Saa rackte hun hannem ded igiennem Hullet
  paa min inderste Dør med saa mange Forbandelser offwer hannem, saa
  man maatte grue der for. Hand loe høyt oc gik bort. Ded giorde hender
  enda bisterer. Ieg giorde mit beste for att sacte hender, sagde
  hender, att ded war en fordømmelig Bereedelse, holte hender den Synd
  for heel witløffteligen. Hun meente, att den begik Synden, der war
  Aarsage dertil. Ieg spurte hender endelig: hwor vdi Nadweren bestoed?
  om den bestoed i Lyßene oc Stagerne? skammede hender vd, att hun
  wille see paa ded vdwortis oc icke paa ded indwortis; bad hender
  falde paa siine Knæ oc inderligen bede Gud om siine Synders
  Forladelse, at hand icke wille tilregne hender sin Daarlighed. Hun
  swarte saa att wille giøre, men giorde ded icke strax. Ieg meener,
  att Præsten[141] haffwer aff Chresten wel wæret vnderwiist om alting,
  hender angaaende, efftersom hand tilspurte hender om saa meget: hwor
  hun war fød? hwor hun haffde tient? oc saadant meere; omsiider: om
  hun haffde sin Skriffte-Sædel, oc huor lenge ded war siiden, hun
  haffde wærret til Alters? Der paa skrifftede hand hender paa sær
  Maade, først som den, der haffwer fortient att staa aabenbar Skriffte
  for groffwe begangene Synder, saa som en Synderinne, der skulle
  affliiffwis oc bereede sig til Døden; trøstede hender endeligen oc
  forrettede sit Embede. Der alt war forrettet, oc hun kom ind til mig
  igien, ynskede ieg hender til Lycke. »Ia wel, Lycke!« (swarte hun).
  »Kand der wære Lycke hoes? Ded haffwer ieg meere ont end gott aff!
  Kunde ieg saa sandt komme vd, ieg skulle strax gaa til Alters; dette
  acter ieg intet!« Ieg fald hender strax i Orded oc sagde: »Betenker
  Eder, hwad I siger! Taler intet Guds lasterligt, ded wil ieg intet
  høre! I wed wel, hwad Guds Ord siger om dennem, som annammer Christi
  Legeme oc Blod vwærdeligen oc træder hands Legeme vnder Fødder?«
  »Vnder Fødder?« (sagde hun). »Ia ret vnder Fødder!« sagde ieg oc
  giorde der en heel Prædicken paa. Hun hørte til, som ded loed sig
  ansee; men der ieg taw, sagde hun: »Hand skrifftede mig som en
  Misdædre oc som den, der skulle aff liffwis. Ieg haffwer ingen mürt«
  (ieg tenkte: man wed icke hwad)[142]; »hworfor skylle ieg døe? Gud
  allermæctigste giffwe« -- der med taw hun. Ieg prædicket for hender
  igien oc sagde, att hun haffde fortient den ewige Død for henders
  Synders Skyld, oc saa fornemmeligen, fordi hun haffde saa lenge
  vntholt sig Herrens Nadwere. »Den Skrifften« (sagde hun) »haffwer ieg
  att tacke Chresten for; Balcke haffwer oc wel hiolpen til.« Tog paa
  att bande dem. Ieg truede hender med et anded Skrifftermaal, om hun
  icke holte inde med saadan Ord, ieg kunde icke forsware ded for Gud
  att tie med hender, oc sagde ieg widre: »Taler I saa til Chresten,
  saa maa I wære wiß paa, att hand klaffwer Eder [an?].« Ded holte
  hender noget i Tømme, oc gik hun den Middag intet vd i Trappen[143].
  
   [141] I Randen er bemærket: »_Ded war den Præst, som berettede
   Fangerne, oc hun bleff skrifftet i ded vderste Rom, saa ieg hørte
   hwert Ord, Præsten sagde, men icke, hwad hun swarte._«
  
   [142] I Randen er tilføjet: »_Hinders Barn!_« Jvfr. S. 100.
  
   [143] I Randen er bemærket: »_Hun war i alle Maader en skarneworn
   Quinde, vnte icke en Fange ett Stycke Maed. En stackels Degn war
   min Naboe i den Mørcke Kircke; ieg gaff hender et Stycke Maed til
   ham. Hun wille icke bær[e] ham ded, der hun dog let kunde, foruden
   nogen skulle see ded. Der ieg saae siden Madden, fortyckte ieg der
   paa. Da sagde hun: »Huorfor skulle ieg giffwe ham ded? Hand gaff
   mig aldriig noget; ieg faar intet der for.« Ieg sagde: »I giffwer
   intet bort aff Eders!« -- Samme Degn saed for att haffwe tagen sin
   egen Høst igien, efftersom den, hand haffde saalt den, icke betalte
   ham den. Hand sang huer Dag flittig, oc om Søndagen saa som en
   Præst for Alteret oc swarte etc._«
  
  Hun war siiden den Tiid icke nær saa lystig med Mandfolckene. Hoes
  mig klagede hun sig offte, att hun war swag, haffde forløfft sig paa
  den ny Keyle, Balcke haffde flyed hender; hun kunde icke staa ded vd,
  hun haffde beed Slosf. der om, att hun maatte komme vd, hand haffde
  swart, att hun skulle døe der. Ieg sagde: »Slosf. kand io intet
  forstaa Eder ret endnu; beder Chresten tale for Eder!« Hun giorde oc
  saa, men kom atter med samme Swar; sagde en Dag: »Ieg seer wel, min
  hierte Frue! att I wille lige saa gierne aff med mig, som ieg wille
  gierne bort. Hwad har ieg aff alle miine Penge? Ieg kand icke nyde
  dem, oc ieg kand icke tienne Eder.« Ieg sagde: »Penge kand vdrette
  meget. Forærer Slosf. nogle Penge, saa taler hand nok for Eder.
  Begiærer en aff Skuer-Quinderne, som bærer Keylen op for Eder, den
  kand I betale med lit.« Ded sidste giorde hun først nogle Vger;
  endeligen sagde hun en Dag til mig: »Nu haffwer ieg laded giøre et
  Sølffbegre til Slozf:.« (Henders Daatter kom saa offte til hender i
  Trappen, som hun begiærte, oc hun fik Forloff att wære heele
  Efftermiddage needer fra mig vnder ded Skin att tale med sin Daatter.
  Om hun gaff Foræringer der for, wed ieg icke, men ieg war wel dermed
  tilfritz att wære eene. Hun war dog ræd engang, att ieg skulle sige
  Præsten ded.) _In summa_: Slosf. torde intet tale for hender til
  Kongen. Saa bad hun mig om Raad. Ieg sagde: »Bliffwer liggendis i
  Sengen, naar her spiißis, saa wil ieg gaa vd oc tale med Slosf:.« Ded
  skeede. I Førstningen giorde hand nogen _Difficulteter_, sagde:
  »Dronningen skulle sige, att der stak Skelmstücker vnder.« Ieg sagde,
  de kunde _vicitere_ oc _examinere_ Quinden, naar hun kom vd, wii
  haffde icke wærret saa fortroelige Wenner; ieg wiste, att Quinden war
  giffwen mig til att betienne mig; naar hun icke kunde ded lenger, men
  laa wed Sengen, saa kunde ieg ingen Tieneste haffwe, icke heller
  kunde ieg betienne hender; hun tiente io for Penge, der skulle wære
  nok, der skulle tage der imod igien. Tre Dage der effter, der Kongen
  kom fra Friderichsborg, kom Slosf. ind oc sagde, att Quinden kunde
  komme neer den Afften; hand haffde en anden igien, som Chresten
  haffde _recommenderet_, som skulle wære en skickelig Quinde (som hun
  oc er).
  
  Altsaa kom Karen Olis Daatter need, oc Karen Nels Daatter kom op
  igien. Oc maa ieg wel sige, att ded{1666 den 26. _Iuni_.} war en aff
  mine lyckelige Dage i mit da haarde Fængsel; thi ieg slap en v-troe
  v-guddelig løgnactig[144] oc v-skickelig Quinde oc bekom en
  christelig troe sandrue goed (ia alt for goed) Quinde igien. Der den
  første Quinde tog Affskeed, sagde hun: »Nu farer nu wel, Frue! Nu
  erre wii begge glade.« Ieg swarte: »Ded er wel et aff de sandeste
  Ord, I haffwer sagt i Eders Dage.« Hun swarte intet, men løb, alt ded
  hun kunde, saa der kiendtist ingen Sygdom eller Swaghed paa hender.
  Hun leffwede icke fuld et Aar der effter, piintist haardeligen en 6
  Vger paa sin Seng, førend hun døde, aff hwad Tilfald wed ieg icke.
  
   [144] I Randen er bemærket: »_Hun haffde saa beded Chresten snacke
   for Slosf. alt offwer et halff Aar, førend hun kom bort, huor hun
   gik med sit Liiff i sin Haand: ieg haffde en Leer Kugle i mit
   Tørklæd, der haffde ieg truet hender med att slaa henders Hoffwet i
   Stycker (ieg sagde en Dag, att man kunde slaa een ihiæl med saadan
   Kugle). Dißlige Løgn ware mange, hun dictede, oc ieg siden
   erfoer._«
  
  Om anden Dagen effter denne Karens Komme saed hun om Efftermiddagen
  heel bedrøffwet. Ieg spurte, hwad hender skade. Hun sagde: »O, ieg
  haffwer intet att giøre, oc ieg maatte ingen Gierning tage med mig!
  Ieg lengis mig døe.« Ieg spurte, hwad Gierning hun kunde giøre.
  »Spinde« (swarte hun) »er min meeste Giærning: ieg kand oc sye grofft
  oc binde noget.« Aff alt ded haffde ieg intet att hielpe hender med;
  tog nogle Ender aff Silcke frem, som ieg giemmer aff ded, ieg klipper
  aff, som erre for stackede att arbeide med, oc anden Pluk Silcke aff
  Nattrøyer oc Strømper, hwor til ieg haffwer giort mig en Hægle aff
  smaa Knappenaale[145], bunden paa en Pind; der hægler ieg ded med oc
  giør ded brugeligt til att stoppe Huer med; oc sagde ieg til hender:
  »Der haffwer I noget att giøre; hægler mig ded!« Hun bleff saa aff
  Hiertet glad, saa ded gaff mig et gott Behag. Ieg befant aff henders
  Fortelling om et oc anded, hender i sin Tiid war hæntis, att der war
  et gott Hierte i hender, att hun war bleffwen offte bedragen for sin
  Goedtroenhed. Hun haffde oc kiendt mig i min Welmact, tient en
  Raadmans Quinde, som i miine Brøllups Dage war Forgangs Kone, oc kom
  den Statz med Fyrwerck oc anden Herlighed meget wel ihue; græd, naar
  hun fortælte ded, oc haffde en stoer Medliidenhed med mig. Hun war en
  Iyde, en Bunde Daatter, men [haffde] wærret gifft med en Regiments
  Quartermester. Saa ieg effterhaanden fik _Affaiction_ til hender, bad
  hender hælße Christian oc spørge, hworledis Doctern liide; sagde
  hender, att Christian wel kunde giøre stønnem nogen Tienneste att
  kiøbe et oc anded for os, thi hand haffde en Dreng, ia stønnem toe,
  som ginge Ærinder for hannem, men ieg troede icke [den] forrige
  Quinde, saa hand kiøbte aldrig intet [_sic_] for mig, til med wille
  den Quinde intet spinde; men Christian skulle nok flye oß nu, hwad
  wii wille haffwe, for worris Lyß. Oc efftersom hun icke skiøttet om
  att dricke Wiin (thi hwer Maaltiid fik Quinden da en halff Potte
  frans Wiin), saa sagde ieg: »Giffwer Chresten Eders Wiin, som ieg
  giffwer Christian min Wiin, saa kand Chresten lade den staa hoes
  Kiælder Swennen oc tage den hwer Vge, saa er ded en Profit for ham,
  oc saa seer hand intet, om hand enskiønt mercker noget«. Ded skeede,
  oc loed Christian oß giøre toe Handteene. Min war ickun liden, men
  henders, som den burte. Ieg spant liided, twant ded til Traa, som
  endnu er i min Giemme. Christian flyde hender saa meget Hør, som hun
  begiærte for Penge, bar en heel Krantz i siine Boxer tillige op til
  hender[146]. Hun spandt paa Haandteen en goed Deel, oc ieg laffwede
  min Wæff saaledis paa en Stoel, ieg laa needer paa Borded, bant den
  eene Bom med Baand oc Snorer, ieg selff haffde giort, saaledis, att
  naar Trappe Døren bleff sat Nøglen vdi, saa kunde ieg med et Draff
  løße min Wæff oc faa den anden Bom løß, som war bunden til mit Liiff,
  oc alting lagt bort, førend min inderste Dør bleff opluct. Ieg giorde
  mig oc et Spield (før haffde ieg Søller), saa ieg wæffwede alleene;
  haffde oc faaet en ræt Wæffwer-Kam, saa wii ware meget flittige, hwer
  i sit Arbeide.
  
   [145] I Randen er bemærket: »_De Knappenaale haffde ieg staallen
   fra den første Quinde for nogen Tiid siden. Hun haffde skaffet sig
   dem med nogle Syenaale, tenckte att skyffle dem for mig, haffde
   lagt dem i et Papir i sin Barm, haffde glæmt ded. Om Afftenen, hun
   loed falde sit Skiørt for at gaa i Seng, falt Papiret paa Gulffwet.
   Aff Klangen hørte ieg, hwad ded war. En Løffwerdag, hun gik op med
   Nat-Keylen, tog ieg dem aff henders Æske, oc hun torde icke spørge
   der effter; saae mig siden bruge dem oc sagde aldrig noget om
   dem._«
  
   [146] I Randen er bemærket: »_Der kom offte siden Twistighed
   imellem Karen oc Christian, som noget om meldis skal. Da iblant
   anded sagde ieg engang (for att komme hender i bædre #Homeur#): »Nu
   er I wree paa Christian, men I haffwer mangen Gang slicket Eders
   Fingre effter ded, hand haffwer hafft i siine Boxer.« Først sagde
   hun: »Fü, æwi!« siden loe offwermaade, der hun forstoed, hwad ieg
   meente. Thi hand haffde skylfft Hørret i siine Boxer, hand loed
   kiøbe for hender._«
  
  Slosf. war fuld aff Galskab, giorde Putzerier, som Drenge pleier at
  giøre; wille fixere sig med Quinden, men hun kunde intet der med.
  Hand war nesten fuld hwer Dag om Middagen, naar hand kom op.
  Effterhanden kom hand siælden op om Afftenen, skickte en Tienner op i
  hands Sted, som laae oc halff soff paa Muuren i Winduet vden for
  dette Sted. Hand wille oc gante sig med mig, gabte for mig, oc ieg
  skulle kaste noget hen oc see, om ieg kunde ramme hands Mund. Ieg loe
  oc sagde: »Wo doll siet Ii!« bad ham komme nærmere, saa wille ieg
  see, om ieg kunde ramme den. »Neen, neen« (sagde hand), »so wehr ick
  doll! Ii skolle mii wol en Orfigen gäffwen!« En Middag kommer hand
  op med en sær _façon_ aff en Spøyte, som war saa trind som en Kugel,
  oc saed en liden stacket Tuuet der i, som næppe kientis; war heel
  artig. Naar der bleff trygt paa et Sted der wed, saa spøytede Wanded
  vd heel høyt oc langt borte. Hand giorde sig næßwiiß oc spøytede paa
  mig. Der hand fornam, att ieg bleff wree, kom hand med Spøyten til
  mig, løb oc satte sig igien oc gabte, alt ded hand kunde, bad mig
  spøyte sig i Munden, om ieg kunde. Ieg wille ingen Leeg begynde med
  hannem, thi aff hands Historiers Fortelling fornam ieg wel hands
  Plomphed, gaff hannem Spøyten igien. Der Karen skulle bære Steegen
  ind, haffde Slosf. Spøyten imellem Beenene, saed paa en law Stoel oc
  kunde dog spøyte Quinden i Ansictet; war et gott Stycke fra hender,
  oc Kuglen war icke større end en stoer Plomme. Hun wiste intet aff
  Spøyten att sige (er oc noget hastig i henders Tale); sagde: »Gud
  giffwe, I faa Skam, H. Slosf.! Pißer I paa mig?« Slosf. loe som en,
  gall war, saa kiært war ded ham. Hand bleff effter Haanden alt
  tammere oc tammere, kom siælden ædrue op, lagde sig paa Quindens Seng
  oc soff, imens ieg spiisede, saa Chresten oc Quinden maatte hiælpe
  ham aff Sengen, naar de haffde wact hannem op. Nøglerne til
  Fengselerne laae wed Siiden, oc Hoffwet Nøglen derhoes (forwarte hand
  icke wel siine Fanger?)[147]. Hand war icke ræd for, att ieg skulle
  myre hannem. En Afften war hand drucken eller stillede sig saa;
  begynte paa sin Wiiß att wille _carressere_ mig oc søge att wille
  føle miine Knæ, tog til Enden aff mit Skiørt. Ieg støtte ham med
  Foeden oc sagde intet anded [end]: »Wan Ii duen siedt, so blifft van
  mii vnd kombt hir nicht binnen, dat säg ick Iu!« Hand sagde intet,
  stoed op oc gik bort; kom oc siden icke ind, naar hand war fuld, men
  bleff vden for i ded anded Rom, lagde sig der neer i Wiinduet, huor
  der er en breed Benk murit aff Steen; der laae hand oc soff et Tag,
  effter att miine Døre ware lucte, saa kom hands Kusk oc Christen oc
  slæbte ham neer. Stønnem, naar hand war icke fuld, saa kom hand ind,
  oc gaff hand mig effter Begiæring nogle gamle Kortblade, som ieg syde
  sammen oc giorde mig et Skrin aff. Christian beslog ded med tynne
  Fyrpiinde, som ieg siden syde paa oc sneeg mig til att male med
  Farffwe. Ded er endnu til. Slosf. saae ded siden, men spurte aldrig,
  hwordant ded Beslag war kommen til[148]. I ded Skrin (om ded saa kand
  kaldis) haffwer ieg alt mit Arbeed oc Reedskab, oc staar [ded] i min
  Seng om Dagen.
  
   [147] I Randen er bemærket: »_Ieg sagde til Quinden en Dag: »War
   icke Dronningen, som giør Kongen wree paa mig, da skulle ieg betale
   Slosf., for hand lurte Doctor Sperling. Ieg skulle tage Nøglene fra
   ham, naar hand soffwer, oc paße paa, naar Chresten kommer med
   Begerne, løbe da vd lige op aff Kongens Trappe oc bære Kongen
   Nøglerne, saa som en Lacquei giorde wed den gamle Slosf:. Men ieg
   want intet dermed hoes denne Konge, maaskee bleff haardere
   holden.«_«
  
   [148] I Randen er bemærket: »_I Førstningen, der denne Karen icke
   kiente Slosf., torde hun icke gaa saa dristig vd til Fangerne i den
   Mørcke Kircke oc giffue dennem noget, thi hun sagde: »Slosf. gloer
   saa paa mig.« Ieg sagde: »Ded gaar ham som smaa Børn, der gloer
   stifft paa en Ting oc wed icke, hwad ded er.« Ded er oc saa; hand
   kømrer sig om intet._«
  
  Christians Myndighed tog til. Hand tiente icke alleeneste wed Borded
  der vde, men hand endoc lucte min Dør for Næßen aff Taarngiemmeren.
  Hand gik ind i mit Rom med Røgelse Karret, naar Quinden bar
  Natt-Keilen op; ia hand bleff omsiider saa dristig, att hand giorde
  alt ded, hand icke wille lade, haffde att befale offwer Fangerne der
  neere. Chresten giorde sig oc til Nytte Slosfogdens liiden Tilsyn,
  laae offte neere i Byen om Natten, kom offte fuld op til Afftens
  Maaltiid. En Afften war Chresten fuld oc haffde slaaet nogle Ruder vd
  der neere med sin Haand, saa Fingerne bløtte; mit Wiin Beegre slog
  hand til Iorden, saa ded sprak oc bleff gandske kraaget, oc som
  Begeret war gandske blodigt vden paa, der ded kom ind for mig, oc ded
  syntist, att der war kommen Blod i Wiinen, talte ieg noget alworligen
  derom til Slosf:. Hand sagde intet anded end: »De Man is doll!« tog
  Begret oc gik selff neer for Kiælderen oc loed Begret skølle oc
  giffwe anden Wiin der i. Huorledis de siden forligtis der om, wed ieg
  icke. Bulckene erre vdslagen paa Begeret, men Ritzen offwen i Randen
  er endnu; ded kommer Wiinskencken til Paß, thi nu kand der icke gaa
  nær en halff Potte i Begeret. Christian holte sig engang mandelig
  imod Slozf., der hand haffde hafft Klammeri med nogle Fanger der
  neere, oc Chresten klagede ded for Slosf., som kom ind oc wille sette
  Christian i Troldhullet; men hand støtte Slosf. fra sig oc sagde, att
  hand haffde intet med hannem att skaffe, hand haffde intet sat ham
  ind; brugte saa Mund, saa Slosf. tackede Gud, hand gik. _Christian_
  raabte hannem enda effter vd aff Winduet oc sagde: »Ieg wed Tøß med
  Ier, men I wed intet med mig.« (En Tøß wed ieg, hand wiste, som icke
  war en ringe Tøß. Der war en _Corporal_, som stack en Soldat ihiæl,
  som med Tromslag bleff efftersøgt; den skylffte Slo[s]f. i Taarnet
  nogle Vger.) Om Morgenen fortrød ded Christian, oc hand fryctede att
  bliffwe indeluct, gik til min Dør, førend der bleff opluct for
  mig[149] (som offte skeede, att der bleff opluct ded vderste Rom,
  førend Madden kom op, saa oc altiid om Morgenen om Winteren, naar der
  lagdis Ild i Biileggeren der vde), oc bad hand mig bede for sig til
  Slosf., hwilcket ieg oc siden giorde, saa ded bleff, som ded war, oc
  Christian saa giæff som før.
  
   [149] I Randen er bemærket: »_Hengselerne paa min vderste Dør erre
   saa lange fra Weggen, att ded er aaben meer end en stoer Handsbred,
   saa ieg haffwer faaet adskilligt stoert ind der i mellem, oc er den
   offwen til meere aaben, saa naar ieg sticker min Arm igiennem
   Laagen aff min inderste Dør oc ræcker den opad, saa kand ieg naae
   offwen til, men Quinden icke._«
  
  Den Quinde oc ieg wii leffwede i goed Eenighed med hwer andre. Der
  war stønnem nogle smaa Krackeler imellem Christian oc hender, men ded
  haffde paa de Tiider intet att sige. Ieg stillede hands Wreede med
  Wiin oc Lyß. Den Quinde haffde en Søn, som døde, stacket effter hun
  war kommen til mig, oc en Daatter, som endnu leffwer; hun tiente da
  en Skræder, men nu er hun gifft med en Kiøbmand. Den Daatter fik oc
  stønnem Forloff att tale med sin Moder i Trappen. Ded fortrød
  Christian, efftersom hand meente, att wed hender bleff allehaande
  bestilt; stønnem truede dermed att sige ded, hand intet wiste, men
  meente, saa Quinden war offte bedrøffwet (hun er læt-grædendis oc
  læt-leendis). Ieg kunde snart faa hender trøstet. Wii sleed worris
  Tiid meget wel. Ieg lærte hender att læße, begynte med _A. b. c._,
  thi hun kiændte icke før et Bogstaff. Ieg holte miine wiße Tiimer med
  att vnderwiiße hender. Hun war da en Quinde offwer henders 60. Aar.
  Oc der hun allereede nogenledis kunde staffwe[150], tog hun Baagen
  engang oc wente op oc need paa den, begynte att stryge siine Øygne oc
  sagde: »Herre Gud, hwor er ded fatt? Ieg kiender« (soer hun om Gud)
  »icke et Bogstaff!« Ieg stoed bag wed hender oc kunde neppe holde mig
  for Latter. Hun strøg atter Øygnene (oc som hun er meget hastig i
  henders Ord) oc [_sic_] i ded peegte med Peegesticken med en Fart paa
  et O oc sagde: »Er ded icke et O?« »Io!« swarte ieg oc loe, i ded hun
  wente sig til mig. Der med bleff hun ded først war, att Baagen war
  icke went ret, kaste sig i Sengen oc loe, saa ieg haffde tengt, hun
  skulle bliffwe borte i Latter. Oc som hun en Dag skulle læße, oc hun
  gaed icke sluppen sin Haand-Teen, wille ded icke flyde, oc tabte hun
  Lysten; sagde: »Er ieg icke gall, att ieg wil lære att læße paa min
  gammel Alder? Hwad got haffwer ieg der aff? Ieg haffwer kaastet mange
  Penge paa min Søn for att lade hannem lære att læße, oc see! er hand
  icke døe?« Ieg wiste, hwor meget hun formaatte, loed hender saa
  snacke for sig. Hun kaste Bogen paa sin Seng, satte sig til sin
  Gierning oc sagde: »Hwad haffwer ieg behoff att lære att læße i Bog?
  Ieg kand, Gud ske Loff! læße miine Morgen oc Afften Bønner« (ieg
  tenckte: ille nok! Aff henders _Cathechi._ wiste hun meget lided).
  Ieg sagde (med en Sactmodighed): »Ded er saa Men sandt, Karen! I
  haffwer icke behoff att lære att læße i Bog, I kand smuck læße
  vdenad.« Ieg haffde neppe sagt de Ord vd, i ded sprang hun op oc
  nappede sin Bog igien oc begynte att staffwe. Ieg sagde hwercken til
  eller fra, oc ieg omgickes med hender som med et gott enfoldig
  Barn[151].
  
   [150] I Randen er bemærket: »_Hun haffwer en synderlig Skik med att
   staffwe. Et Ord aff tre Staffwelser kand hun icke staffwe; thi naar
   hun skal legge de toe Staffwelser til den tredie, saa haffwer hun
   glemt den første; men maa hun, saa kand hun læße Orded ret, naar
   hun staffwer første Staffwelse. De Ord aff toe Staffwelser staffwer
   hun, de aff 4 Staffwelser læs hun._«
  
   [151] I Randen er bemærket: »_Een Gang spurte hun mig ad, om hun
   icke kunde faa en Bog, huor q oc x icke war i, thi de Bogstaffwer
   kunde hun icke beholde. Ieg suarte: Ia, dersom hun selff wille lade
   den trycke._«
  
  Ieg falt ded Aar i Sygdom[152], oc efftersom Slosf. da kom icke meere
  ind til mig om Middagen oc om Afftenen loed sin Tienner gaa op, saa
  bad ieg Quinden, att hun skulle sige ham, att ieg war syg, om der
  icke maatte komme en _Doctor_ til mig. Quinden sagde ham ded (thi da
  forstoed hand alt danske, oc hun forstoed noget tydsk), oc som hun
  sagde: »Ieg er bange, att hun døer,« saa swarte hand: »Lat se
  stärffwen för en Dyffwel!« Ieg haffde en Hwerdags Feber, haffde
  Heede, men ingen Kuld; oc som ded en stoer Deel war Aarsage til min
  Sygdom, att ieg haffde Bindelse, begierte ieg et _Clister_. Der loe
  Slosf. sposk aff. Ded hørte ieg, loed begiære, att hand wille komme
  ind til mig, hwilcket hand oc giorde. Ieg talte hannem noget alworlig
  til, sagde ham, att ded war icke Kongens Wille, att hand skulle icke
  haffwe meere Omsorrig for mig, end hand haffde; hand haffde meere
  Omsorrig for sin Hund end for mig (som hand oc haffde). Saa gaff hand
  bedre Kiøb, spurte, hwad ieg wille haffwe, oc ieg sagde, hwad ieg
  begierte, oc bekom ded. Ieg haffde noget _altereret_ mig offwer den
  Samtale, saa ieg bleff swag. Quinden græd oc sagde: »Ieg frycter, I
  døer, min hierte Frøken! oc saa skal de slemme Piiger i Aaltfruestuen
  toe Eders Hænder oc Fødder« (en aff de Piiger, da war, war meget
  v-fiin imod mig med henders Sendings Tale). Ieg swarte, att ieg
  skulle icke sige et Ord der imod. »Hwad?« (sagde hun med en wree
  Hue); »wille I liide ded? Ney,« soer hun, »skulle ieg icke! Ieg
  skulle icke liide ded, om ieg war i Eders Sted!« Saa sagde ieg, som
  den Philosophus sagde: »Da legger min lyße Kiæp hoes mig, ieg kand
  holde dem fra mig med, naar ieg er døe[153].« Saa besan hun sig først
  oc snackede saa hen om Begraffwelse oc Iordefær. Ieg forsickrede
  hender, att ded aldelis intet bekymrede mig; naar ieg war døe, saa
  fant ieg intet dertil; om de lagde end mit Legeme i Stranden, saa
  skulle ded dog tillige med Siælen komme for Guds Throone paa den
  yderste Domme Dag oc bestaa sig bedre end som en Part, der laae i
  Kister, med Sølff beslagen, oc i herlige Begraffwelser. Men att ieg
  skulle, som Slosf., sige de forfløyen Ord, att ieg wille wære
  begraffwet paa Waldby Backe for att see mig om, ded icke. Ieg
  begiærer intet vden et saligt Endeligt. Wii talte om Slosf.
  V-fiinhed, om allehaande, hand giorde, som hand fik Skam for, om
  Dronningen ded wiste, om hands Vguddelighed, att naar hand haffde
  wærret til Alters, sagde hand att haffwe gaaet igiennem Munstringen,
  oc anded meere. Der war ingen Guds Fryct i hannem.
  
   [152] I Randen staar følgende Anmærkning, der dog senere er
   overstreget: »_Der denne Karen kom til mig, loed hun mig ingen
   Fred, førend hun maatte rinße Gulffwet; thi ieg befryctede ded, som
   skede, att den Stanck wille foraarsage oß Sygdom. Der laa allenhøyt
   Menniske oc Golff Skarn paa et Sted. Der hun haffde løßnet ded,
   maatte ded ligge, indtil Døren bleff opluct. Ieg lagde mig i
   Sengen, slog Klæderne offwer Hoffweded oc stoppede Næßen til._«
  
   [153] I Randen er tilføjet: »_Den Kiæp saed en Blik Stage paa, som
   bleff stønnem sat i min Seng wed Siden _etc._ Den brugte ieg til
   Knøtte Block._« -- Den anførte Yttring tillægges ~Diogenes~ hos
   ~Cicero~, Tuscul. dispp. 1, XLIII.
  
  Ieg begiærte att wære beræt oc loed bede _M. Buck_ att komme til mig
  wed syff Slæt om Morgenen, thi imod 8½ begynte Feberen. Præsten kom
  icke førend 9½, da Heeden alt haffde begynt (thi den drog sig
  allerede noget lengre hen). Der ieg haffde sagt mit Skrifftermaal,
  begynte hand att predicke om Mord oc Mandslæt, om Dawid, som war
  skyllig i _Vrie_ Død, fast hand slog hannem icke ihiæl med sin egen
  Haand; vdbreedde den Synd, som hand burte, oc Straffen, som der wille
  følge paa. »Ihr« (sagde hand) »habt _General_ Fux getöhtet, dan Ihr
  habt einen Diener darzu erkaufft, der ihm hat getöhtet.« Ieg swarte:
  »Das ist nicht wahr! Das habe ich nicht gethan!« »Ia freylich« (sagde
  hand); »der Diener ist in Hamburg, der hat es selber gesagt.« (Ieg
  swarte:) »Hat er das gesagt, so hat er gelogen, dan mein Sohn gab Fux
  sein Todt mit einem Stilet[154]. Ich wuste nicht, das Fux in Bryg
  war, ehe vnd bevor ich sein Todt erfuhr. Wie köndte der Diener dan
  sagen, das er's gethan hätte? Auff mein Befehl ist es nicht geschehn,
  aber das ich mich nicht solte haben gefrevet, das Gott dem Bößewicht
  gestraffet, das gestehe vnd bekenne ich.« Der til swarte hand lige
  saa: »Das hätte ich selber gethan.« (Ieg sagde:) »Wii Fux mit vns in
  vnserm Gefängnis auff Borringholm gehandlet, weis Gott. Das ist nu
  vorbey, vnd ich gedencke des nicht mehr.« »Da thut Ihr recht an«
  (sagde hand), oc foer saa fort i hands Embede. Der alt war forrettet,
  talte hand med Slozf. vden for den vderste Kammers-Dør lige for den
  Mørcke Kircke[s] Dør oc sagde, att ieg giorde mig syg, ieg war icke
  syg, ieg war røe i mit Ansict aff lutter Ondskab; hand haffde sagt
  mig Sandhed, oc der war ieg bleffwen wree for. Christian stoed inden
  for den Mørcke-Kircke[s] Dør, thi paa den Tiid war ingen Fanger der
  inde, oc hørte den Samtale, sagde mig ded, der ieg begynte att komme
  til at gaae igien oc tale med hannem wed Døren.
  
   [154] Jvfr. S. 22 Anm. 2.
  
  Nogen Tiid der effter sagde Christian til mig en Dag saa himmelig:
  »Wil I, saa wil ieg fly Eder Bud til Skaane til Eders Børn[155].« Ieg
  spurte, paa hwad Maade ded kunde skee. Hand sagde: »Med min Piige.
  Hun er troe nok; hun skal drage did for ded samme[156].« Hand wiste,
  att ieg haffde endnu nogle _Ducater_, thi Pær Kudsk haffde fortroet
  ham ded, som hand selffwer haffde sagt mig. Ieg tog imod Tilbudded,
  skreff mine Børn til, gaff ham en Ducat til Piigens Reiße. Hun
  forrettede wel siine Ærinder oc kom med Skriffwelse fra min
  Søster[157] oc dennem tilbage. Alt dette wiste min Quinde intet aff.
  
   [155] Siden Korf. Ulfeldts Død havde idetmindste nogle af hans Børn
   jævnlig opholdt sig i Sverig, og først 1668 satte den danske
   Regering igjennem, at det nægtedes Sønnerne at opholde sig i dette
   Land; jvfr. ~Fryxell~, Handlingar rör. Sverges Historia 1 D. S.
   119, 121, 126, 133, 176-77; ~Becker~'s Samlinger 2 D. S. 25 og 34;
   ~Danske Magazin~ 3 R. 1 Bd. S. 287.
  
   [156] I Randen er bemærket: »_Den Piige war en Hoere, hand haffde
   loffwet Ecteskab, oc den lucte Taarengiæmmeren, den forrige saa wel
   som Christen, ind til Christian, gick selff vd oc loed dem
   sammen._«
  
   [157] Hermed sigtes til Leonora Christinas yngre Søster ~Hedvig~
   (f. 1626), som var gift med ~Ebbe Ulfeldt~, en fjernere Slægtning
   af Rigshovmesteren. Ebbe Ulfeldt havde i sin Tid haft Øsel og
   derefter Bornholm i Forlening, men paa Grund af mislig
   Embedsførelse havde han 1651 set sig nødt til at rømme til Sverig,
   hvor han fik Ansættelse i Hæren som Generalmajor. Han blev senere
   svensk Rigsraad og Generallieutenant og kæmpede i Christian V.s Tid
   mod sit eget Fædreland.
  
  Effterhaanden begynte Christian att bliffwe _insolent_ i mange
  Maader. Naar hand kom frem med hands Drengs Pooße, som Quinden skulle
  giffwe ham Maed i, saa kaste hand den til hender, giorde sig wree,
  naar der icke war giemt Steeg til ham selff om Afftenen, att hand
  strax kunde faa Pooßen igien, bandede sig, den Dag hand gik til Døren
  oc talte med mig eller sagde mig nogen Ting. Hun war sorgefuld, men
  sagde dog intet til mig. Ded warte ickun en Dag, saa banckede hand
  paa Døren oc effter Sædwane snackede om, hwis nyt hand haffde hørt.
  Quinden saed paa sin Seng oc slog 15 Kaars for sig (hand kunde intet
  see hender, icke heller mig). Der hand war gaaen bort, fortelte hun,
  huor høyt hand haffde forbanded sig _etc._ Ieg sagde: »Ded skal I
  icke acte; hand haffwer giort saa meget før i den anden Karens Tiid.«
  Hands Moed tog daglig til. Madden bleff stønnem opborren wel en halff
  Tiime, førend Slosf. kom op. Imidlertiid skar Christian Steegen oc
  tog sig selff, hwad Stycke hand wille (der ieg tilforen hwer Maaltiid
  sendte ham et Stycke vd, Fisk oc anded, hwad hand begiærte). Den
  dumme Slosf. loed ded saa paßere, war glad, tencker ieg, at hand
  wille betage ham den Vmage; gaff intet Act paa, att der fattedis
  noget i Fadded. Ieg loed ded saa paßere en Stund, for ded skeede icke
  saa ieffnt hwer Dag. Men naar hand wille haffwe Maed til sin Dreng,
  saa sagde hand intet anded end: »Maed i min Drengs Pooße!« Der loe
  wii mangengang aff siden, hand war borte, men icke da, thi hand bleff
  alt wærre oc wærre. Hand kunde icke liide, att wii loe oc ware glade;
  naar hand hørte ded vden for Døren, saa bleff hand bister. Wille man
  klyncke, saa wille hand skaffe, hwad hand kunde bringe til Weye[158].
  En Dag luurer hand paa oß oc hører, att wii leer; thi Quinden
  fortelte effen en Klücht om en Skoledrengs Moder i Friderichsborg
  (der haffde hun boet), huor Drengens Moder icke wiste, hworledis hun
  skulle tittulere Skolemesteren; kalte ham: Her _Willas_. Hand sagde:
  »Ieg er icke Herre.« »Mester da,« sagde Quinden. »Ieg er icke heller
  Mester,« sagde hand[159]; »ieg er ickun ret oc slet _Willas_.« Saa
  sagde Quinden: »Min goede slet oc ret _Willas_! Min Søn slicker
  altiid Fløden aff miine Bytter, naar hand kommer hiem. Wille I slicke
  ham igien med et got skarpt Riiß i hands Røff?« I ded wii loe der
  aff, kommer hand til Døren oc fatter de Ord, att ieg siger: »Ded
  sidder wel icke saa sammen; man skal altiid sætte noget til, om wel
  skal laede.« Hand fatter en Tancke oc meener, att wii snackede om
  ham, oc att wii loe ham vd. Der ded war Maaltiids Tiid, siger hand
  til Quinden: »I war swar lattermild i Dag.« Hun sagde: »Weed I icke,
  hworfor ded er? Ded er, fordi ieg er aff de Lætter« (ded er henders
  Tilnaffn). »Ded war Almis,« sagde hand, »att fordriffwe Eder Latteren
  tilsammen; ded war mig, I loe aff.« Hun soer ney, att hands Naffn
  icke bleff næffnt (som oc saa war i Sandhed), men ded maatte intet
  giælde. De falt i Ord sammen. Hun fortælte mig derris Samtale, oc
  hand kom i nogle Dage icke til Døren, oc ieg sendte ham oc intet, thi
  effen paa den Tiid war der en stackels gammel Mand min Naboe; den
  loed ieg giffwe en Dryck Wiin. Christian forføyer sig igien til Døren
  oc picker paa. Hand klager saa sacte offuer Quinden, bad, ieg skulle
  tage hender igiennem derfor, att hun saa haffde swaret hannem, der
  hand dog hørte, att hands Naffn bleff næffnt. Ieg soer ham til, att
  der icke war tenkt paa ham den Gang; ieg kunde icke tale hender ille
  til for de Ord, wii haffde hafft imellem hin anden; ieg ælskede
  Roelighed inden worris lucte Døre. »Ia« (swarte hand), »Huußfred er
  goed, sagde Kiærlingen.« Dermed gik hand. Siiden giorde hand
  effterhaanden adskillig Fortred, roede saa i Land igien. Saa wille
  hand atter, att ieg skulle skriffwe til Skaane[160]. Ieg sagde, att
  ieg war fornøyet, att ieg wiste, miine Børn en Part aff dem war hoes
  min Søster; hwor miine Sønner war, oc hworledis dennem liide, ded
  wiste de icke; ieg befalede dem Gud iwold. Ded war ham oc icke til
  Maade, oc talte hand paa den Maade, lige som hand meente, att ieg
  haffde intet fleere Penge; sagde ded dog icke da lige vd. Men en Dag,
  ded galle stack ham, kom hand til Døren oc haffde en Potte med Wiinen
  i (som ieg fast hwer Maaltiid gaff ham) i sin Haand oc sagde: »Kand I
  see mig?« (thi der war en Spræcke vden paa den yderste Dør, men man
  kunde dog icke see grant der igiennem saa langt fra). »Her staar ieg
  med min Potte med Wiin oc wil dricke Eders Skaal for den sidste
  Gang.« Ieg spurte: »Hworfor for den sidste Gang?« »Io!« soer hand,
  gik saa nermer til Døren oc sagde: »Ieg wil ingen Tiennist meere
  giøre; saa wed ieg wel, att ieg oc icke faar meere Wiin.« Ieg sagde:
  »I skal haffwe Tak for den Tienneste, I haffwer giort; ieg begiærer
  ingen meere aff Eder, men derfor skal I nok faa Wiin.« »Ney!« (sagde
  hand) »Ingen Tienst meere! Her er intet att hente meere.« »Ded er
  sandt« (swarte ieg). »I kiender mig intet« (sagde hand); »ieg er icke
  saa, som I troer; ieg er læt att komme i med, men icke saa læt att
  komme aff med.« Ieg smaa loe oc sagde: »I er langt bedre, end I giør
  Eder selff. I Morgen er I vdi et anded Sind.« Hand bleff wed att
  beskriffwe sig selff heel ille (som icke enda war nær saa slemt, som
  hand er). Ieg kunde icke anded end lee aff ham. Hand drak aff Potten,
  satte sig paa Stoelen der vde. Ieg kalte paa ham oc bad ham komme til
  Døren, ieg wille tale med ham. Da saed hand som en Gante oc snackede
  for sig selff: »Skulle ieg gaa til Døren? Ney,« soer hand en stoer
  Eed, »skal ieg icke! O ia, til Døren? Ney, Christian icke!« Loe
  imellem aff fuld Hals, skraalte høyt: den Dag, hand gik til Døren
  eller giorde mig nogen Tienneste, da skulle Fanden riiffwe oc spliide
  hannem. Ieg gik fra Døren oc satte mig, gruede for den Karls Galskab
  oc stoere Dristighed. Hand gik saa nogle Dage oc tav, wille intet
  tage imod Wiinen. Maed bleff hannem icke bøden, thi hand bleff enda
  wed den Wiiß som før, naar hand kunde, att skiære Steegen, førend
  Slosf. kom op. Som da Slosf. igien kom stønnem ind oc snackede med
  mig, bad ieg ham, att Christian som en Fange icke maatte haffwe den
  Friihed att offwersnauße min Maed. Saa bleff ded hannem forbøden. Faa
  Dage der effter kaste hand Pooßen til Quinden i Trappen oc sagde:
  »Gier nogen Maed til i Afften i min Drengs Poeße[161]!« Ded bleff i
  allerstørste Lydighed effterkommet, oc lagt et Stycke Steeg offwen i
  Poeßen. Ded millede hannem noget, [saa] att hand om Middagen talte
  med Quinden oc selff begiærte en Dryk Wiin; men hand truede Quinden
  att skulle fordriffwe henders Latter. Ieg fryctede intet for ded
  onde, hand kunde giøre mig, men ded fortredeligt Leffnet war
  mødsommeligt. Ieg loed hannem icke byde Wiin, vden hand begierte
  ded. Hand pleyede att skaffe mig _Aviserne_ hwer Vge[162] for Lyß, oc
  saa som hand icke flyde mig _Aviserne_ for den første Vgis Lyß, saa
  sendte ieg hannem ingen Lyß. Hand bleff dog wed oc kom ind om
  Løwerdagen med Røgelse Karret oc att lucke min Dør. Naar hand kom ind
  med Røgelset, saae hand til Wæggen, wille icke see paa mig. Ieg talte
  engang til hannem, spurte om Doctern, oc hand swarte intet. Ded stoed
  saa nogle Vger; saa millede hand sig, flyde Quinden _Aviserne_ fra
  den Tiid, hand haffde forholt dem, tilsammen rullede oc bundden med
  en Traa. Der om Afftenen Slosf. kom ind oc saed oc snackede (hand
  haffde en liden Snitzer), oc Chresten war for Kælderen, flyde Quinden
  hannem _Aviserne_ igien, tackede ham paa miine Wegne oc sagde, ieg
  skiøtte intet om _Aviser_, ieg haffde werret dem foruden i saa mange
  Vger, ieg kunde wære dem fremdelis foruden. Hand bleff saa bister,
  att hand med Tænderne reeff _Aviserne_ sønder, reeff sin Trøye op,
  saa Knappene fløy ad Golffwet, stak Ild i nogle _Aviser_, hujet,
  skreg oc skar Tænder. Ieg hitte paa noget att lee aff til Slosf.,
  raabte saa høyt, ieg kunde, for att døffwe Christian[163]. Quinden
  kom ind som et Liig i sit Ansict, saae paa mig; ieg winckede hender
  att gaa vd igien. Saa gik Christian liige for min Dør oc hujede, slog
  sin Tøffel i Wæret oc omsiier til min Dørtærskel, holte ded saa nogle
  Gange. Der hand fornam, att Chresten kom i Trappen med Beegerne,
  kaste hand sig paa den Benk, Slosf. pleyede att ligge paa, oc kaste
  atter sin Tøffel op imod Wæggen. Chresten bleff staaendis med
  Beegerne i Haanden med Forundring. Hand saae wel, att der war noget
  paa Færde imellem Quinden oc Christian, oc att Quinden war bange, men
  hand kunde icke giætte eller faa Aarsagen att wiide; troede oc icke,
  att ded gik mig noget an, efftersom ieg loe oc snackede med Slosf:.
  Der Dørene ware lucte, saa gik ded an paa en Iamren. Quinden sagde,
  att hand haffde truet hender: hand skulle wel forbyde henders Daatter
  att komme til hender oc føre Sladder frem oc anded, hun icke burte.
  Ieg bad hender giffwe sig til Fritz; hand war nu gall, ded gik wel
  offwer; hand betenckte sig wel, førend hand talte om ded, thi saa
  kunde hand frycte, att ded, hand haffde flyd her op, oc kom for
  Dagen, saa fik hand Skam for sin Vmage; Slosf. haffde giffwen henders
  Daatter Forloff att komme til hender, hwem skulle hand klage hender
  for? (Ieg tenkte wel anded, att naar hand wille den Wey, saa fik hand
  wel anden att klage ded for, hand, som haffde saadan Friihed; hand
  kunde faa ind oc vd, hwad hand wille, tale, med hwem hand wille, i
  Wæctergangen.) Hun græd oc loed meget ille, talte som en, der sanßer
  ickun lit, sagde en Gang: »Maa ieg icke haffwe Fred for ham, saa skal
  ieg --, ia, saa skal ieg --.« Hun kom intet widre oc kunde icke hitte
  paa, hwad hun skulle. Ieg smeel der wed oc endeligen sagde:
  »Christian er gall, ieg wil nok styre ham i Morgen; lader mig ickun
  bestemme med hannem! Soffwer I nu ickun roeligen!« Hun falt omsiier i
  Søffn, men icke ieg saa snart; betenkte, hwad paa saadan Galskab
  kunde følge. Om Morgenen imod Middag sagde ieg hender, hwad hun
  skulle sige Christian, oc att hun skulle stille sig, som hun war icke
  wel til Fritz; begynde med att bande ham oc sige: »Gii der faer en
  Diæffwel i Ier for Lærdom, I haffwer lært hender! Hun haffwer wilt
  hwistet siine Tøffler op, efftersom I giorde, oc slog mig i Hoffweded
  dermed. Hun er wree vden Skiæmt, tog alt ded smucke Tøy, hun haffde
  giort, oc kastede ded i Nat-Skriinet. Nu,« sagde hun, »skal der ingen
  giøre sig goed med ded.« Der loe hand aff som en Gante, ded behagede
  ham. »Er hun ræt wree?« (spurte hand). »Ia« (soer hun) »er hun saa!«
  Saa loe hand saa høyt i Trappen, att ieg hørte ded. Hand war en 14
  Dage Skiæls, begiærte da oc da Wiin oc Maed, kom oc til Døren oc
  fortælte i blant anded, att hand haffde hørt, att Princen (nu worris
  Konge) skulle gifftis. Ieg haffde wel hørt ded før, men loed mig icke
  mercke, thi Slosf. haffde sagt ded, oc diß foruden fik ieg _Aviserne_
  foruden ham. Oc som ieg icke spurte ham om noget, saa gik hand strax;
  sagde siden til Quinden: »Hun er wree, oc ieg er lige saa. Wil see,
  hwem der haffwer hin anden først behoff.« Quinden truede hand meget,
  oc wille hun, att ieg skulle giffwe ham goede Ord. Ieg forsickret
  hender, att hand war icke aff ded Sind, man skulle komme til Rette
  med att altiid giffwe den bløde Siide[164]. Som hand nu Tiid effter
  anden bleff _insolent_, meere end _tollereris_ kunde, sagde ieg en
  Dag til Slozf., att ieg forundrede mig offwer, att hand tilstæde en
  Fange att lucke op oc til miine Døre oc giøre ded, som Taarngiæmmeren
  ellers burte att giøre; om hannem syntist icke, att ieg paa den Maade
  kunde _practicere_ mig vd, om ieg wille vd foruden Kongens Minde?
  Christian war en Fange, som war dømt til att døe; hand skulle nok
  skaffe mig vd aff Taarnet. Slosf. saed oc gloede som en, der santzer
  intet, swarte icke et Ord anded end: »Ia, ia!« men hand forholte sig
  dog effter min Adwarsel, saa att enten lucte hand selff op oc til,
  eller oc Chresten (ieg haffwer seet, att Christian haffwer reffwen
  Nøglerne aff Chrestens Haand oc luct min Dør, oc ded den Tiid, hand
  begynte att giøre sig gall). Haffde Christian icke werret gall før,
  saa bleff hand da, i Synderlighed den Tiid, Chresten gik ind med
  Røgelsefadded, oc Quinden war oppe. Da stoed hand liige for mig i ded
  vderste Rom, saae som en Gast oc skar Tænder; oc saa som hand saae,
  att ieg tog ded offwerbleffwen Røgelse aff Chrestens Haand (som hand
  altiid selff flyde mig i et Pappir), saa giorde hand en Trußels
  Latter. Der om Afftenen bleff opluct, oc Christian kom Quinden i
  Tale, sagde hand: »Karen, siger I til Henders Naade, att hun oc I
  skal faa en Fandens Fær! Ieg haffwer seet med miine Øygne, att
  Chresten gaff hender et Breff. Ey, war ded derfor, hun wille icke,
  att ieg maatte gaa ind med Røgelset, fordi ieg wille icke skaffe
  hender tiire Bud til Skaane? Ey, faar hun oc _Aviserne_ aff ham? Ia
  siger hender, att saa stoer Tienneste som ieg haffwer giort hender,
  saa stoer Vlycke skal ieg giøre hender.« Gud wed, huad Natt ieg
  haffde! Icke fordi ieg actede hands Trußel, thi ieg fryctede de Ord
  gandske intet; Vlycken haffde gaaet vd paa ham selff allermeest. Men
  Quinden war saa bedrøffuet, att hun giorde intet anded end iamrede
  sig, klagede sig, meest for henders Daatter, for den Spott, hender
  wedderfare wille, att de wille sætte henders Moder i den Mørcke
  Kircke, ia siden tage Liiffwet aff hender. Saa falt hender ind, att
  Daatteren haffde talt med hender i Trappen; saa skreeg hun igien: »O,
  min Daatter, min Daatter! Hun kommer i Tucthuuset!« Ieg sagde intet
  anded et swart Tag end: »Giffwer Eder til Fritz! Ded gaar icke nær
  saa ille til, som I troer.« Men som ieg fornam, att hun icke war
  bequem til att høre nogen _raison_, for hun raabte alt: »Ach, ach!«
  naar ieg wille tale, saed offwerænde i Sengen, holte sit Hoffwet
  imellem begge Hænderne oc græd, saa hun flød i Wand[165]. Ieg
  tenckte, att naar der icke war Taarer meere forhaanden, saa hørte hun
  wel op. Ieg sagde omsier, der hun noget sactede sig: »Denne Vlycke,
  ded forbandede Menniske truer os med, wil icke forrekommis med Graad.
  Setter Eders Sind i Roelighed oc soffwer! Ieg wil giøre lige saa, oc
  ieg wil bede Gud att indskyde mig de beste Raad til i Morgen.« Ded
  sactede hender noget, men naar ieg meente, hun soff, saa kom hun
  atter frem med alt ded, hun fryctede for: att hun haffde borren mig
  Sædler ind fra ham, Kniiff oc Sax oc anded, som war forbøden. Ieg
  swarte da oc da ickun: »Soffwer, soffwer! I Morgen wil ieg tale med
  Eder.« Ded hialp intet. Klocken slog toe, der hun enda wille snacke
  oc sagde: »Ded wil gaa ille til for den stackels gamle Mand der
  neere[166].« Ieg loed, som ieg soff, men den heele Natt indtil
  Klocken 5 oc meere kom icke Søffn i miine Øygne. Der om Middagen
  bleff opluct, haffde ieg alt sagt hender, hwad hun skulle sige
  Christian, oc giffwen hender att forstaa, att hand med hands Trußeler
  meente att faa Penge fra hender oc Lyß aff mig, wille saa kue oß, som
  ded lystede hannem; men hand haffde en anden for sin Haand, end hand
  troede. Hun skulle ickun laede, som hun intet skiøttede om hands
  Snak, intet tale et Ord til ham vden: Goed Dag, vden hand talte til
  hender; oc dersom hand spurte, hwad ieg haffde swart, skulle hun
  laede, som hun huuste intet, att hun skulle sige mig noget. Sagde
  hand ded da igien, saa skulle hun sige: »Ded siger ieg hender slet
  intet! Er I endnu lige saa gall som i Afftis? Giører, hwilcket I
  wil!« oc gaa dermed fra hannem. Den Samtale bleff holt, oc hand
  truede meere end nogen Tiid. Quinden holte goede Miiner, men war
  hiertelig bedrøffwet, naar worris Døre ware lucte; men som hun er læt
  sinnet, saa loe hun offte med Taarene i Øygnene. Ieg wiste wel, att
  Christian skulle byde paa att skriffwe mig til allehaande nyt, meene
  att flicke sig ind [der] med igien; men ieg haffde forbøden Quinden
  att tage imod hands Sædler, saa hand bleff meget bister. Ieg bad
  hender sige hannem, att hand skulle holde Styre paa sig, om hand
  kunde; haffde hand Lyst til Vlyst, da wille ded bliffwe wærst for
  hannem selff. Der loe hand meget spotsk aff oc sagde: »Siger hender,
  att ded skal wære wærst for hinder. Ded, ieg haffuer giort for
  hender, haffwer Wiinen kommen mig til, hun haffwer sendt mig; siger
  hender ded! Ieg skal bekiende ded selff altsammen, oc skulle ieg
  en[d] klæde Steiler, saa skal Chresten faa Skam. Hand haffwer flyet
  hender Breffwe fra siine Børn.« (Den Schelm wiste wel, att ieg haffde
  intet laded mig mercke for Quinden, hwercken om ded, hand haffde
  flyet mig Bud til Skaane til miine Børn, eller oc om Woxet,
  Taarn-Nøglerne ware trygte i; derfor talte hand saa frit til hender.)
  Der worris Døre ware lucte, war ded worris Samtale. Ieg giorde en
  Latter deraff oc spurte Quinden, hwad Skam der kunde wære saa stoer
  som att læggis paa Steiler; tog ded an for forfløyen Ord, som ded
  war, bad hender sige hannem, att hand skulle intet bemøde sig med
  att giffwe sig an, ieg wille betage ham den Vmage oc sige til Slosf.
  i Morgen Dag (om hand wille) alt ded, hand haffde giort for mig; hand
  maaske glemte noget, men ieg skulle wel komme ded ihue. Den Tiid
  Quinden sagde ham ded, swarte hand intet, men løb need fra hender,
  holte sig nogle Dage stille oc talte saa got som intet til Quinden.
  En Løffwerdag, der Quinden war oppe med Natt-Kedelen, kom hand op til
  hender oc wille endelig offwertale hender att tage en Sæddel til mig,
  men hun soer icke att torde. »Saa siger hender da« (sagde hand), »att
  hun skal flye mig den Sax oc Kniiff igien, ieg haffwer flyet hender;
  den wil ieg haffwe, saa skal hun see, hwad ieg skal giøre. I skal faa
  en Vlycke tilsammen!« Hun kom neer saa bleeg som et Liig, saa ieg
  meente, hun haffde forløfft sig. Hun fortælte derris Samtale oc hands
  Begiæring, bad mig saa meget, att ieg dog wille fly hannem ded, saa
  bleff hand roelig. Ieg sagde: »Huor er ded med Eder? Haffwer I Eders
  fulle Forstand? Siger hand icke, att hand wil giøre os en Vlycke,
  naar hand faar Kniff[w]en oc Saxen igien? Ded er icke Tiid paa att
  flye hannem ded. Forstaar I intet, att hand frycter for, att ieg skal
  lade see ded? Mit Arbeed, meener hand, er borte, oc Sædler icke meere
  til, saa intet er meere att true hannem med end de Stycker. I Afften
  skal I intet tale med hannem. Siger hand noget, da swarer intet.« Om
  Afftenen sneeg hand sig til oc sagde til hender i ded vderste Rom:
  »Tager mig hid Sax oc Kniiff!« Hun swarte intet. Om Morgenen, til
  Middag, bad ieg hender sige hannem, att ieg haffde intet aff hands;
  ieg haffde selff betalt baade Sax oc Kniiff, oc ded for meere, end
  de ware dobbelt wært. Ded Budskab bleff hand forbistret offwer, skar
  Tænder oc hwiinede. Hun gik fra hannem oc skyde, ded meeste mugligt
  war, att tale eene med hannem. Der hand fornam, att Quinden intet
  wille tage imod nogen Sæddel, saa tog hand sin Tiid oc warte Slosf.
  Øygne oc kaste en Sæddel ind til mig paa Gulffwet (oc haffde samme
  Gang nær skeed en synderlig Hændelse; thi i ded hand wille kaste
  Sæddelen ind, gik Slosf. stoere Hund ind, som haffde krøllet Haar,
  saa Sæddelen falt paa Hundens Ryg, men falt aff igien i Kraagen, som
  Hunden snyfflede). Vdi den Sæddel stoed: »Lader mig faa Kniiffwen oc
  Saxen igien, saa skal ieg giøre Eder saa stoer en Vlycke, som ieg
  haffwer giort Eder Tienneste, oc wil ieg betale Eder Kniiff oc Sax,
  skulle ieg end selge miine Boxer. Lader mig faa dem strax!« Hand gik
  i nogle Dage som et forstørret Menniske, efftersom ieg intet swarte
  eller loed Quinden sige hannem noget; saa Chresten spurte Quinden ad,
  hwad hun haffde giort wed Christian, hand gik der neere oc skar
  Tænder oc hujede som ett galt Menniske. Hun swarte, att de der neere
  maatte wiide, hwad hannem gik ad; her saae hand wel, att de taltist
  wed heel wenlig. Langfredag Middag{1667.} war hand gandske
  forbistret, soer oc forbandede sig, om hand icke skulle giffwe sig
  selff an, _repeterte_ alt ded forrige, satte ded dertil, att ieg
  haffde forført ham, Wiinen haffde bedraget ham oc Maed, Lyß oc goede
  Ord; hand skytte intet om, hwad hand skulle liide, wille gierne døe
  for Bødels Haand; men ieg, hun oc Kresten skulle icke gaa Ram
  foruden. Den Efftermiddag war icke meget glædelig for os. Quinden war
  bedrøffwet; ieg bad hender giffwe sig tilfritz; der war ingen Fare
  hoes den Galskab, men en stoer Fortred, oc langt haardere end mit
  Fengsel; men ieg skulle dog faa Raad med den Schelm. Hun tog henders
  Bog oc læste i, oc ieg satte mig til att dicte en aandelig Sang om
  Christi Liidelse v[n]der den Thone: Som Hiorten med Tørst
  befangen[167].
  
   [158] I Randen er bemærket: »_Hand haffde i siine goede Luners Dage
   flyed mig for Penge oc Lyß, hwad ieg begierte, saa ieg haffde baade
   Kniiff oc Sax, Silcke, Traa oc adskilligt att fordriffwe Tiiden
   med. Ded fortrød hannem siden._«
  
   [159] Med »Herr« tituleredes i hin Tid kun Riddere og ~Præster~.
   »Mester« var, som bekjendt, den danske Form for »Magister«.
  
   [160] I Randen er bemærket: »_Stacket effter ded Quindfolk haffde
   wærret i Skaane, gaff hand mig en Æske med Stycker Wox vdi, hwor
   alle Taarn Nøglerne ware tryckte vdi oc skreffwen der hoes: Dem
   skal min Pige lade giøre i Skaane. Ieg skylffte ded for Quinden,
   som da bar Natkedelen op, oc neste Løffwerdag der effter flyde ham
   dem igien med Tacksigelse, att ieg traade intet effter att komme vd
   paa den Maade. Ded behagede ham ey, ded saae ieg wel._«
  
   [161] I Randen er bemærket: »_Paa samme Tiid saed en Bunde fangen i
   den Myrck[e] Kircke for en skiiden Mund, hand haffde hafft imod
   Ridefogden; ieg loed giffwe ham Maed. Den war en swar Schelm. Om
   hand war udsat aff andre, weed ieg ey, men hand sagde til Karen,
   att dersom ieg wille skriffwe miine Børn til, saa wille hand fly
   ded bort. Ieg loed sware, att ieg tackede ham; ieg haffde intet att
   skriffue dem, icke heller noget att sk[r]iffue med. Schelmen
   swarte: »Ia saae! Ia saae!«_«
  
   [162] Forsaavidt man af Sammenhængen maa slutte, at de Aviser,
   hvorom Talen er, udkom ugentlig eller endog flere Gange om Ugen,
   maa man vistnok nærmest tænke paa ~tydske~ Aviser. Den første
   ~ugentlige danske~ Avis var Jørgen Gøde's ~Ordinarie Posttidende~,
   der begyndte 1673. Bording's ~Danske Mercurius~, som begyndte at
   udkomme 1666, var en maanedlig Avis. Men allerede flere Aar
   tidligere var der i Kjøbenhavn udgivet ~ugentlige tydske~ Aviser,
   ja en af disse, Henrik Gøde's ~Europäische wochentliche Zeitung~,
   udkom endog fra 1664 af 2 Gange om Ugen. Maaske er det netop den
   Avis, Leonora Christina har haft. Jvfr. ~Nyerup~, Om de ældste
   danske Aviser (Skandinav. Litteraturselsk. Skr. 1805 1 Bd. S. 228
   flg.)
  
   [163] I Randen er tilføjet: »_Ded war høyligen att forundre, att
   Slosf. icke hørte den #Allarm#, Christian giorde. Samme Gang mindis
   ieg, att hand fortælte, huorledis hand haffde forfærded en aff
   Hoffbetienterne med en Muuß i en Æske._«
  
   [164] I Randen er bemærket: »_Hand kom Slosfogden til att kaste en
   Katkilling, ieg haffde, allerøffwerst need fra Taarnet oc loe mig
   saa sposk til, der hand haffde fortelt Quinden sin Mandoms
   Gierning; sagde: »Katten war fnattet, Katten war fnattet!« Ieg loed
   mig icke mercke, at ded for trød mig._«
  
   [165] Eftersætningen er glemt.
  
   [166] I Randen er bemærket: »_1666. I midler Tiid Karen Nelß
   Daatter betiente mig, da war en Nyrrenberger min Naeboe i den
   Myrcke Kircke; bleff beskylt for Falsk Mynter att wære. Den bar hun
   Maed til hwer Dag. Hand sang oc læste fast Nat oc Dag oc sang meget
   wel. Hand sang den Psalme: #Herr, deine Ohren neige zu mihr!#
   langsom effter min Begiæring. Ieg skreff den oc siiden satte den ud
   paa danske. Oc som hand offte om Natten Tiimer lang læste høyt oc
   bekiendte siine Synder, bad Gud om Forladelse oc raabte mange
   Gange: »Du must mir helffen, Gott! Ia, Gott, du must mir helffen,
   sonsten bistu nicht Gott. Du must gnädig seyn!« saa den Raaben
   forhindrede mig att soffwe, huorfor ieg loed hannem bede med Karen,
   att hand wille læße sacte, som hand oc siden giorde. Hand bleff sat
   paa Holmen for en faa Vgers Tiid oc siden løß giffwen._«
  
   [167] I Randen er bemærket: »_Samme Dict war siden Aarsage, att
   Christian gandske satte sig igien, som hand der effter selffwer
   sagde mig; thi hand hørte mig synge den engang, oc sagde hand, att
   den haffde rørt hands Hierte oc trykt Taarerne aff hands Øygne (ieg
   haffde enda ingen anden Skriffwertøy, end som melded er)._«
  
  Paaske Afftener tilforne pleiede Christian att forskaffe mig
  farffwede Æg; ded war da icke i ded Hiørne med hannem. Der Døren
  bleff luct, siger ieg til Kresten: »Glemmer intet i Morgen blød-søen
  Æg!« Der Paaske Middag Maedden kom op, oc Æggene icke strax kom op
  med (som war en Biieret), saae Christian til mig oc giorde en lang
  Næße aff mig tre fiire Gange (thi ieg war want wed at gaa frem oc
  tilbage for Døren i mit Kammers paa de Tiider, der bleff opluct). Ieg
  bleff staaendis att see paa hannem, drog lit min Skulder. Lided
  effter diße _grimasses_ kom Kresten med et Faed med bløed-søen Æg.
  Christian slog først Øygnene need, siden kaste hand dem til mig,
  wentede maaskee, att ieg skulle giøre Næße aff ham igien. Men intet
  mindre end ded. Der Quinden kom i Trappen, sagde hand: »Der war ingen
  farffwede Æg«. Hun sagde mig ded strax, saa ieg bad hender sige, att
  de blødsøen Æg aad ieg, oc de farffwede giæmte ieg, som hand kunde
  see (oc sendte ieg hannem et aff forgangen Aar, som ieg haffde ritzet
  nogle Blomster paa; ded haffde hand selff flyed mig, dog for Lyß).
  Hand tog ded an, men hand skreff mig en Seddel der paa, som war heel
  _rar_. Den skulle wære paa de høye Noder om Eegget oc Hønen. Hand
  wille giffwe Stræger, oc ded haffde ingen Skick. Ieg kand intet
  mindis meere ret wel der aff, uden att ded war et raadded Æg, ieg
  haffde sendt ham; hands Æg skulle blomstris, naar mit skulle
  raadne[168]. Den Sæddel kaste hand oc ind til mig. Ieg swarte intet
  der paa. Hand gik atter nogle Dage oc sagde intet ont; saa stak ded
  ham igien. Ieg kan troe, att ded giorde ham ont, att hand saae
  Kresten stønnem haffwe min Wiin tilbage i Begeret. Stønnem skenckede
  ieg Slozf. dermed. Maed fik hand oc icke, hwercken til sig eller sin
  Dreng. Saa sagde hand en Dag til Quinden: »Hwad synnis Eder wel, att
  Slosf. wille sige, om hand wiste, att I giffwer Fangerne Maed aff
  hands Maed?« (Madden, som kom fra mit Bord, bleff borren need til
  Slosf.). »Wil I sige hender ded!« Quinde[n] spurte, om hun skulle
  sige mig ded paa hands Wegne. »Paa hwis Wegne ellers?« swarte hand.
  Ieg loed hannem sware, att Maedden, som kom til mig, haffde ieg Mact
  til att tage aff, saa meget ieg wille; mig war den intet maalt eller
  weyet til; ded, ieg intet wille haffwe, maatte de giøre aff, hwad de
  wille, hwem der haffde Ret der til; før war ded ingens. Der kunde
  hand oc icke kyffse os med. Saa war ded en Dag den gamle Snak igien:
  hand wille haffwe Sax oc Kniiff, oc hand truede att giffwe sig
  selffwer an; oc som ded war fast i mod den Tiid, att ieg loed mig
  berette, sagde ieg til Quinden: »Siger hannem eengang for alle: wil
  hand icke holde Styre paa sig, saa skal ieg, ded første Præsten
  kommer, giffwe hannem an, oc ieg skal faa den første Karen for Dagen;
  den skal, faa Skam! først ad Sted, for hun loed mig ingen Fred paa
  hands Wegne, førend ieg kom i med hannem. Hun skal sige Sandhed med
  goede eller onde, saa wil wii see, hwem Vlycken skal falde paa.« Hand
  skulle nu giøre, hwilcket hand wille, ieg wille haffwe Roelighed;
  hand skulle forskaane mig med siine Sedler, ellers ieg skulle wiiße
  dem frem. Der Quinden sagde hannem ded, falt hand i Tancker; spurte:
  »Sagde hun ded?« »Ia« (soer Quinden) »giorde hun saa! Hun sagde enda
  meere: »»Hwad monne hand meene? Meener hand, att ieg som en Fange,
  der ingen Stetz kand komme, skulle liide noget, fordi ieg tog imod en
  Fangis Tienneste, som haffde en Friihed, hannem icke burte?«« Hand
  stoed alt oc hengte med Hoffweded oc swarte gandske intet. Ded satte
  Styr paa Karlen, oc hørte ieg siden icke et vskickeligt Ord aff
  hannem. Hand talte wenlig oc wel til Quinden i Trappen, fortælte,
  hwad nyt hand hørte, oc war heel beskæfftig; oc der hun spurte ham
  engang om hands Potte for att giffwe ham Wiin der i, sagde hand
  sø[rg]modeligen: »Ieg haffwer ingen Wiin fortient.« Quinden sagde,
  att hand skulle wel faa Wiin alligevel, ieg begierte ingen Tienneste
  meere. Saa fik hand da oc da Wiin, men ingen Maed[169]. Den Dag, ieg
  bleff beræt, kom hand til Døren oc banckede saa sacte. Ieg gik til
  Døren. Hand hælste oc ynskede mig til Lycke med heel goed Manner,
  sagde derhoes, att hand wiste, ieg haffde forlat dem, som haffde
  giort mig imod. Ieg swarte ia dertil oc gaff ingen widre _matière_
  til ded Spørßmaal; hand icke heller, talte om anded smaat oc gik saa
  bort. Der effter kom hand hwer Dag til Døren oc sagde, hwad nyt hand
  hørte; bekom oc Wiin oc Maed igien. Hand sagde iblant anded, att
  mange ware i Meening, att alle Fanger skulle løßgiffwis, naar
  Printzen (nu worris Konge) skulle haffwe Bryllup, hwor om taltist,
  att Bruden om en Maanets Tiid skulle komme ind (ded war sidst i
  _April_, derom bleff talt), oc Brylluppet skulle staa paa Slottet.
  Ded drog sig hen med Brudens Komste indtil først _in Iunio_, oc da
  stoed Brulluppet paa Nykiøbings Slot i Falster. Der ware mange i den
  Meening, att ded skeede der, for di att Bruden icke skulle bede mig
  oc Doctern løß[170]. Som nu Bruden skulle føris til Kiøbenhaffn,
  siger ieg til Christian: »Nu er ded Tiid for Eder att komme løß.
  Lader Eders Piige paße paa oc giøre et Knæfald for Brudens Wogn oc
  ræcke en _Supplicque_ frem, saa er ieg wiß paa, I kommer løß.« Hand
  spurte, hworledis Piigen skulle komme til att bede for hannem. Ieg
  sagde: »Ded er io Eders Festemøe?« »Ney« (soer hand en stoer Eed) »er
  hun icke! Hun bilder sig ded wel ind, men ieg wil« (soer hand atter)
  »aldrig haffwe hender.« »Da lader hender bliffwe i den Meening«
  (sagde ieg) »oc stiile sin _supplication_ som for sin Festemand.«
  »Ia« (sagde hand saa drøffweworn), »ded kunde hun da giøre.« Ded
  skeede saa, som ieg haffde raad, oc Christian kom vd den 11. _Iuni_
  1667[171]. Hand tog ingen Affskeed hoes mig, loed mig icke engang
  helße wed Taarngiemmer eller Dreng. Quindfolckets Tacksigelse war,
  att hand samme Afften slog henders Winduer ind oc saa rumsteret i
  Fuldskab paa Gaden, saa hand bleff sat i Raadhuuß-Kiælderen[172]; kom
  dog om anden Dagen vd. Hands Dreng, Paaske, skulle tage Affskeed med
  sin Herre. Der hand spurte hannem, om hand skulle sige os noget fra
  hannem, swarte hand: »Sig dem, ieg giffwer dennem Fanden!« Paaske,
  som bragte ded Budskab frem, sagde att haffwe swart Christian: »Min
  halff!« (thi Christian _suspicerte_ allereede Paaske, att hand giorde
  Quinden Tienneste). Wii fik en Hiertens Latter aff ded Budskab; thi
  ieg sagde, att Paaske tog den halffwe Deel, saa ieg fik intet. Glæden
  war icke liden hoes os, der wii ware bleffwen ded vguddelig Menniske
  quit.
  
   [168] I Randen er bemærket: »_Hwad hand meente dermed, wed ieg
   icke; maaskee att hand mente, ieg skulle døe i Elendighed, oc hand
   alt leffwe i Friihed. Den Meening er feilet, thi hands vguddelig
   Idret i hands Friihed haffwer omsiider bragt ham i Fortuifflelse,
   saa hand haffwer skiøt sig selff ihiæl _[jvfr. S. 18]_. Om Gud
   giffwer mig nogen Tiid Friiheden her i Werden, er hannem alleene
   bekiendt._«
  
   [169] I Randen er bemærket: »_Hands Dreng wed Naffn Paaske kunde
   hand icke wocte saa wel, att Quinden io lagde et Stycke Maed til
   ham vden Døren._«
  
   [170] I Randen er bemærket: »_Bruden haffde beded for mig til
   Nykiøbing, mens ingen Gehør [fundet]. Ded war farligt for Lande oc
   Riiger._«
  
   [171] Denne Dato er næppe ganske rigtig, thi den 11. Juni var det,
   at ~Charlotte Amalie~ ankom til Rødby (Formælingen paa Nykjøbing
   Slot synes ikke at være fejret denne Dag, som det hedder i den
   svenske Resident ~Lilliecronas~ Indberetning, ~Becker~'s Samlinger
   2 D. S. 192, men først Dagen efter, se ~Ove Juels~ Dagbog i ~Hist.
   Tidsskrift~, 3 R. 3 Bd. S. 611). Hun kom først til Kjøbenhavn den
   25., se ~Histor. Tidsskrift~ a. St. S. 612.
  
   [172] I Randen er bemærket: »_Ded war en Søndag; ded war den Ære,
   hand gaff Gud. Hand gik i Wiin Huuß i Steden for Kircken. Til 12
   Slet kom hand vd._«
  
  Wii leffte siiden i goed Roelighed ded 1668. Aar, ieg skreff oc war
  _provideret_ med adskilligt til Haand-Arbeed, saa Kresten kiøbte
  intet for mig vden et Par Bøger, oc dem maatte ieg betale dobbelt oc
  meere end dobbelt med Lyß. Karen bleff hoes mig første Gang paa
  fiærde Aar; oc som henders Daatter da skulle gifftis, oc hun gierne
  wille were nærwærende paa Brylluppet, talte hun med mig derom,
  hworledis ded kunde lafwis, thi hun wille gierne haffwe Tilsaffn att
  komme igien, naar den Quinde, ieg fik igien, skulle bort. Ded wiste
  ieg icke, om ded kunde skee, men wel, att hun kunde komme vd foruden
  att giøre sig syg; ded wille ieg wel bringe tilweye. Slosf. haffde da
  alt til Fuldmectig Peder Iensen Tøtzløff, som da oc da forrettede
  hands Embede. Hannem loed ieg giøre Forslaget med oc beklage derhoes
  Quindens Skrøbelighed; talte siden med Slosf. selff derom, som war
  heel willig der til, thi baade kunde hand wel liide den Karen, oc
  hand haffde en Quinde i Huußet, som hand wille hielpe til mig igien.
  
  Karen Nels Daatter kom fra mig en Afftens Tiid 1669{1669.}, oc en
  tysk Quinde wed Naffn _Cathrina_ --[173] kom til mig igien. Karen tog
  Affskeed med grædende Taare. Hun haffde græt fast den heele Dag, oc
  loffwede ieg hender att giøre mit yderste til att faa hender til mig
  igien, naar den, ieg da fik, kom bort. Den _Cathrina_ haffwer werret
  fra Vngdom op iblant Soldater Wæßen, haffwer werret gifft med en
  Lütenant paa de Tiider, da Slosf. war Tromslager, oc werret Fadderske
  til en aff hands Sønner; nu forarmet effter Mandens Død oc saed oc
  spant hoes Slosf. Quinde for Madden. Hun war flux tilgenegen til
  Drik, oc henders Hænder røstede, saa hun kunde intet holde Begerne
  der i, men maatte støtte Begerne op til Liiffwet, Fade med Suppe Maed
  lige saa. Slosf. sagde mig, førend hun kom op, att henders Hænder
  stønnem røstede lided, dog icke altiid; hun haffde for kort Tiid
  siden werret syg; ded forgik hender wel. Der ieg spurte hender selff,
  hworledis hun haffde faaet ded Tilfald, saa sagde hun att haffwe
  hafft ded mange Aar. Ieg sagde: »I er icke en Quinde, som tienner
  mig, thi om ieg bleff syg, saa som ieg for et Aar eller noget siden
  haffwer werret, saa kunde I icke betienne mig.« Hun falt strax need
  paa siine Knæ, græd bitterlig, bad for Guds Skyld, hun maatte
  bliffwe; hun war en fattig Encke, oc hun haffde loffwet Slosf. Hælten
  aff de Penge, hun fortiente; hun skulle bede Gud saa inderlig, att
  ieg skulle icke bliffwe syg, oc hun skulle wære mig troe, ia til att
  døe for mig. Mig syntist, att ded sidste war for meget sagt for att
  troe hender for wel (hun holte dog Ord oc giorde, lige som ieg befoel
  hender, oc ieg bleff oc icke syg i henders Tiid). Hun gaed intet
  arbeeded. De fleerste Gange, naar hun haffde æt, lagde hun sig strax
  oc drog Puuden for siine Øygne, sagde: »Nu kan ick nichts sehen.«
  Naar hun fornam, att ieg kunde liide, hun snackede, saa fortelte hun
  heele _Comedier_ paa sin Wiiß, _agerte_ dem oc stønnem oc giorde sig
  til adskillige Persohner. Naar hun begynte att fortelle ett Emtyr, oc
  ieg wille sige mit i Fortellingen: »Ded wil faa en iammerlig Vdgang,«
  saa sagde hun: »Neen, dat krigt en guth Ende;« giorde oc en goed Ende
  paa sin Fortelling. Lige saa, om ieg sagde twert imod. Hun dantzede
  oc for mig oc ded for 4 Persohner, snackede imellem for hwer en, hun
  dantzte for, kneb Mund oc Fingre sammen. _Coemedianter_ kalte hun
  _Medicoanter_. Vdi henders Tiid forrefalt adskilligt, som forhindrede
  att see eller høre effter henders Lyst[174].
  
   [173] Efternavnet staar ~in blanco~. Formodentlig er det dog det
   Fruentimmer, som Forf. i Fortalen kalder Cath. ~Wolff~; jvfr. S.
   10.
  
   [174] I Randen er bemærket: »_En Par Maaneder effter, hun war
   kommen til mig, faar hun den kaalde. Hun græd oc bleff bange. Ieg
   war wel tilfriz med hender, tenkte at see, hwad Troen kand giøre,
   skreff noget paa en Seddel oc hengte hender om Halsen. Febern gik
   bort, oc soer hun, att alt ded onde i Kroppen ligesom paa engang
   skiød need i hendis Been, der ieg hengte hender ded om Halsen. Hun
   fik oc strax tycke Been._«
  
  Ded hænder sig, att _Walter_, som for den Sag med _Dina_ bleff
  Danmark forwiist, kom fra Swerrig oc holte sig vbekiendt i
  Kiøbenhaffn, bleff paagreben oc sat her i Taarnet, neere i
  Taarnestuen. Der _susspicertis_, att hand _tramerte_ noget[175].
  Sammegang saed hoes hannem en franzøsch Kok oc swensk Bagere, som
  beskyltis att wille haffwe forgiffwen Kongen oc Dronningen. Den
  swenske bleff sat i Traaldhullet, strax effter _Walter_ war kommen.
  Ded warte nogle Dage, førend ieg maatte wiide _Walters_ Komme, men
  wiste ded dog. En Dag til Middag, der _Walter_ oc Franzosen raabte
  høyt (thi de _dissputerte_ altiid med hwer andre), spørger ieg
  Slosf., hwad hand haffwer for Giæster der neere, som taler franzøsch.
  Hand swarer att haffwe aff adskillige _Nationer_, forteller saa, hwem
  de erre, men huorfor de saed, wiste hand icke ret egentlig, i
  Synderlighed _Walters_ Beskyllinger. Diße twende om melte faar
  Krackeler tilsammen, saa _Walter_ bleff sat ind i Traalhullet til
  Swensken, oc Franzosen i den Myrcke Kircke, hwor helst hand bleff syg
  oc kom ingen Tiid til Hullet paa Døren, men laa strax inden for. Ieg
  torte icke sende hannem noget for de Beskyllinger, der war imod
  hannem. _Walter_ saed lenge der neere, oc Franzosen kom vd. Der _M._
  Bock kom til mig oc skulle meddeele mig Christi Legeme oc Bloed,
  fortelte ieg hannem førend Skrifftermaalet Fortellingen om ~Walters~
  Sag, som wel war bewist, men sagde hannem der hoes, att den Tiid ieg
  bleff wed Vldrich Christian Gyldenløve vdwiist aff Danmark[176], da
  haffde for^{te} Gyldenløve soeren mig til, att Kongen icke war enda
  den Sag ret bewist, oc ieg haffde beklaget, att Hs. _Maj._ icke
  haffde søgt effter for att were den bewist[177]; bad Presten att bede
  Statholder att bringe til Weye, att _Walter_ om _Dinas_ Sag maatte nu
  _examineris_[178], oc att hand oc ieg maatte komme til Ords sammen i
  nogle _Ministri_[s] Nærwærelse; ded kunde skee foruden stoer _bruit_,
  thi Herrerne kunde komme i Taarnet aff Løngangen. Presten loffwede
  att forrette ded[179], giorde ded oc saa, oc bleff _Walter_ tredie
  Dag effter sat op i den Mørke Kircke, saa ieg wæntede i en lang Tiid
  hwer Dag, att wii skulle komme til Forhør, men den, der laa Magt paa,
  forhindrede ded[180]. _Walter_ saed saa hen[181], skiæntis fast hwer
  Dag med Chresten, skiælte ham for Tyff oc Røffwer (thi Chresten
  haffde funden nogle _Ducater_, som _Walter_ haffde stucken vnder en
  Stoel (den galle _Walter_ loed Swensken see, att hand stak _Ducater_
  oc et Blæckhorn vnder Stoelen imellem Giorderne, oc siden slog hand
  Swensken, som forraade hannem)). Chresten loed _Walter_ gaa noget i
  Taarnstuen for att røre sig quanßwiiß; i midler Tiid lyßkede hand
  Stoelen. Offwer den idelige Skiællen kand man wel tencke, att
  Chresten bleff fortreden, _procurerte_ hannem icke synderlig gott
  Maed aff Køckenet, saa aff de twænde Rætter, hannem war _ordineret_,
  war stønnem intet, hand kunde æde aff; oc som _Walter_ sagde engang:
  »Wille de ickun giffwe mig en Ræt, ieg kunde æde aff, saa war ded alt
  nok,« saa magte Christen ded saa, att hand fik ickun en Ræt oc offte
  kunde icke æde aff den (ded war Chrestens egen Skade, som fik den
  øffrige Maed, men hand wille gierne miste, maatte den anden liide
  ille). Engang kom Chresten med en Riising Grød til hannem, giorde
  strax en Krackel med hannem, saa den anden bleff saa wree (saa som
  Børn) oc wille intet æde. C[h]risten tog Grøden lige goed vd igien oc
  loe hiertelig. Ieg sagde til Chresten i Slosfs. Paahør: »Haffwer Gud
  lenge biiet att straffe _Walter_, da kommer Straffen nu til Gaffns,
  thi hand kunde aldrig wære falden i v-barmhiærtigeris Hænder end som
  i Eders.« Hand loe hiærtelig deraff, oc Slosf. giorde liige saa. Oc
  som der gaar et Hull aff den Mørcke Kircke ind i ded vderste Rom, saa
  kand de, der er inde, raabe op ad, saa man kand høre grant, hwad de
  siger. Saa kalder _Walter_ engang paa Slosf. oc beder hannem giffwe
  sig et Stycke Steeg. Slosf. raaber hannem til: »Ia, man skal Iu en
  Rotte braaden!« Ieg sendte ham et Stycke Steeg med Chresten. Der hand
  tog ded oc wiste, ieg sendte ham ded, da græd hand. Ieg sleed saa
  Tiiden hen, haffde steze Arbeed, skreff oc meget[182]. Presten bleff
  keed aff att betienne mig, loed mig biie effter sig 13, 14 Dage
  tillige; naar hand da kom, saa forrættede hand sit Embede _par
  manière d'acquit_. Ieg sagde intet derom, men den Quinde, som er
  tydsk, bleff oc aff hannem skrifftet; hun stympede derpaa, i
  Synderlighed engang (som war den sidste Gang, hand skrifftede
  hender); thi da biiede ieg effter hannem 4 Dage, førend ded kom
  hannem til Paß, oc der hand kom, war ded effen en Onßdag oc imod
  Klocken 9 Slet. Hand hælste aldrig, mindre ynskte Lycke til mit
  Forretagende. Da sagde hand, wed hand gaff Haand: »Ich habe nicht
  lange Zeit zu warten; ich muß ein Kind tauffen.« (Ieg wiste wel, att
  ded kunde icke wære sandt, men swarte:) »In Gottes Nahmen!« Der hand
  skulle skriffte Quinden, wille hand icke sætte sig; sagde: »Nu macht
  fort! Ich habe keine Zeit;« gaff hender neppeste Tiid att sige sit
  Skrifftermaal, _absoluerte_ hender paa ded snareste oc læste
  Indstifftelsen paa Post. Der Præsten war borte, war Quinden meget
  v-taalmodig, sagde, att hun war bleffuen skrifftet oc beræt aff en
  Feldt Præst i Marcken, da ded heele _Compagni_ loed sig berette
  (efftersom de stoede ferdig til att skulle slaaes med Fiinden om
  anden Dagen), oc den Præst haffde icke »so Gottes Wort vtgejaget, als
  diße gedan had;« hun haffde ingen Goede der aff. Ieg trøstede hender,
  ded beste ieg kunde, læste oc sang for hender, sagde, hun skulle
  angre oc fortryde siine Synder, legge Wind paa att forbædre sit Liiff
  oc Leffnet oc icke lade Præstens liden Andact irre hender; hun skulle
  tilegne sig Christi Wærskyld oc Fortienneste til henders Synders
  Forladelse, dens Legem oc Bloed haffde Præsten ract hender vnder Brød
  oc Wiin. »Ia,« swarte hun, »ick skal mii, wil's Got, bäteren.« Ieg
  sagde: »Wil Ii mii holden, dat Ii mii gelofft häb?« Henders Løffte
  war: icke att dricke sig saa fuld, som hun war engang. Ieg kand icke
  forbigaa att errindre ded. Hun fik, som sagt er, en halff Potte frans
  Wiin hwær Maaltiid, oc ieg en halff Potte rinsk Wiin. Begge de Deele
  kunde hun dricke foruden att wære heel fuld; thi til hinders Maed
  drak hun den franske Wiin, lagde sig derpaa; naar hun saa stoed op
  om Efftermiddagen, saa drak hun min Wiin[183]. Om Afftenen skaanede
  hun miin Wiin til Frokaast, men engang forwarte hun i en Potte baade
  min oc henders Wiin om Afftenen, saa hun til Middag haffde 2 Potter
  Wiin; dem saed hun oc listede saa sacte i sig, oc ieg actede ded
  icke, saed iust i en _Speculation_ om et Munster til att knøtte.
  Endelig saae ieg til hender, att ded warte saa lenge, førend hun
  lagde sig; da hælte hun alle Kar et effter anden, oc der war intet
  vdi. Saa talte ieg til hender oc sagde: »Wo ißet? Häb Ii all de Wiin
  utdruncken?« Hun kunde ille sware, wille staa op oc kunde icke. »Tho
  Bäd, Ii fulle Söwge!« (sagde ieg). Hun wille gierne, men kunde icke,
  spiide langs need aff sig, krøb langs ad Wæggen for att faa fat paa
  en Koost. Der hun haffde den, kunde hun intet giøre dermed. Ieg
  sagde, hun skulle krybe til Sengen oc legge sig. Hun krøb did oc falt
  næßskrues ned paa Sengen, oc Benene stoede paa Gulffwet. Der spyde
  hun igien, bleff saa liggendis oc soff (huorledis ieg war til Fritz,
  er læt att tencke). Hun soff et Par Tiimer saaledis liggendis, haffde
  dog icke soffwet Ruußen gandske vd; thi der hun skulle giøre reent
  for sig oc om sig, bleff hun siddendis et swart Tag paa en law Stoel,
  Kooste Skafftet med Koosten imellem Beenene, Haaret om Ørene.
  Snørliffwet tog hun aff for at toe ded, saed saa i Oplet, som stoed
  aaben for til, oc toe slæmme soorte brune Flasker hengte vd; iamrede
  sig, bad Gud hielpe sig: hun haffde sin Død. Ieg war baade wree, oc
  ieg kunde icke holde mig for Latter aff ded slæmme Skilderi. Som den
  Iamren icke fik Ende, sagde ieg i Wreede: »Ia, Gott skull Iu wol
  helpen, Ii versaapen Dyffwel! Hin naa de _Cordegarde_ mit Iu! Ick wil
  so en Fulsack nicht bii mii hebben. Hin! Slaapt bäter vd, en lat mii
  nicht hören, dat Ii von Gott sprächet, wan Ii duen siit, dan so is
  Gott wit van Iu, vnd de Dyffwel bii Iu!« (Ieg loe siden aff mig
  selff). Hun lagde sig igien, oc imod Klocken 4 war hun fuld ædrue,
  giorde fuldkommen reent, saed saa oc smaa græd. I ded kaste hun sig
  med en Fart til miine Fødder, holte fast om dem, hylte oc tutte op i
  Wæret oc bad for Guds Skyld, ieg wille tilgiffwe hender ded den eene
  Gang, ded skulle aldrig skee tiire; fortælte, huordant hun haffde
  giemt Wiinen _etc._; wille ieg ickun haffwe hender enda et halff Aar,
  saa haffde hun saa meget, att hun kunde kiøbe sig ind i de fattigis
  Huuße til Lybeck. Ieg tenkte, att ieg skulle wel wocte hender, att
  hun icke skulle faa saa meget paa engang tiire, saa oc, att maaskee
  ieg kunde faa en slemmere igien i andre Maader. Karren kunde ieg da
  icke faa, thi henders Datter reede til Baßel, oc ieg wiste, att hun
  icke skulle haffwe wærret roelig. Saa loffwede ieg da att beholde
  hender saa lenge. Hun holte oc Ord; oc ieg magte ded saa en 6 Vger
  der effter, att Quinden miste sin Wiin, huilcket oc Quinderne siden
  miste; saa min Wiin kunde ingen Skade giøre hender. Med Walter war
  hun heel fortroelig. Hun haffde kiendt hannem før, oc war Chresten i
  Meening, att hand haffde flyet hender alle siine Penge, førend hand
  bleff syg; thi hand sagde, att _Walter_ haffde ingen Penge meere.
  Huilcket hwilcket war, wed ieg icke. Troe war hun icke, thi hun
  staell først en Meßing Knøtte Naael fra mig, som ieg da icke brugte;
  war giort som en Næstenaal, oc wiste hun icke anded, end den war aff
  Guld. Som mit Kammers icke er stoert, saa kunde ded snart igiennem
  søgis; men ieg søgte i tre Dage hwer Dag oc kunde icke finde den. Ieg
  kunde wel wiide, att hun fik att haffwe den, thi den er icke saa
  liiden, at den io kand sees, hworfor ieg sagde omsier: »Der ligger
  icke meget Mact paa den Meßing Naal; ieg kand faa een igien for 2 ß.«
  Anden Dagen der effter wiiste hun mig Naalen i en stoer Ritze paa
  Gulffwet i mellem Steenene. Men der hun siden, noget førend hun kom
  bort, fandt min eene Gullering i mit Øre, ieg tabte, oc vden Twiffl
  haffwer sit fast i Puden, efftersom den war en Slange Ring, den kom
  intet igien, ihwad ieg snackede for hender. Hun leete quan[ts]wiiß
  effter den i Skarnet der vde. Hun wiste, at ieg torde icke tale om
  att haffwe mist den.
  
   [175] Som bekjendt havde ~Walter~ 1651, paa Grund af sit Forhold
   til Dinas Sag, faaet Befaling til at rømme Landet og ikke oftere
   vise sig i Danmark eller Norge. Senere kom dog den Stemning, der
   rejste sig mod Ulfeldt, ham tilgode, og den 15. Oktober 1663 fik
   han Pardon og Tilladelse til at komme tilbage igjen, se ~Hofman~,
   Danske Adelsmænd 2 Bd. S. 311. Han synes dog ikke at have benyttet
   denne Tilladelse før i September 1668, da han paa en Baad kom fra
   Malmø til Kjøbenhavn, men da han nu først søgte at skjule sit Navn
   og siden, efterat være bleven kjendt, lovede en Karl en stor Sum
   Penge for at skaffe ham ud af Byen ved Nattetid, fattede man
   Mistanke om, at han pønsede paa en eller anden slet Streg, og han
   blev nu anholdt og sat i Blaataarn, hvor han døde omtrent 1½ Aar
   efter; se ~Becker~'s Samlinger 2 D. S. 236-37.
  
   [176] Jvfr. foran S. 4 Anm. 2.
  
   [177] Dette berettes virkelig ganske paa samme Maade i Leonora
   Christinas udførlige og samtidige Skildring af hendes Rejse til
   Danmark i November 1656, se ~Becker~'s Samlinger 2 D. S. 443.
  
   [178] Jvfr. S. 4 Anm. 1.
  
   [179] I Randen er bemærket: »_Der Præsten gik fra mig, talte hand
   med Walter for Traalhullet, sagde hannem min Begiæring, oc hwad der
   wille følge paa. #Walter# loe saa sposk oc sagde: »Ick häbbe nicht
   en Haar, dat dar för bange is, dat de Sake skulle gerört werden. De
   Königin weed dat wol, sagt Ii dat ock.« #NB.# Imens #Walter# saed i
   Traalh., haffde hand skreffwen Dronningen til, som Kongen bekom._«
  
   [180] Forf. sigter naturligvis herved til Dronning ~Sophie Amalie~.
  
   [181] I Randen er bemærket: »_Ieg saae igiennem et Huul paa min
   vderste Dør, den Tiid Walter bleff opleed i den Mørcke Kircke. Hand
   græd meget høyt. Siden saae ieg ham engang for Hullet aff hands
   Fengsels Dør. Hand war meget skidden, haffde et bret Skæg fuld aff
   Skarn, stoere Klatzer._«
  
   [182] I Randen er tilføjet: »_aff Bøger, som bleffue mig himmeligen
   laante, oc ded med be^{te} Pen oc Bleck paa Stycker Pappir, ieg
   kunde bekomme._«
  
   [183] I Randen er bemærket: »_Chresten war icke wel tilfritz med
   den Quinde, thi hand fik i hendes Tiid aldrig en Dryk Wiin, saa
   hand stall engang Wiinen aff henders Kande oc gaff Piß med Wand der
   i igien; saa hun larmede vden Skiemt, bad mig for Guds Skyld
   tilstede hender att slaa Chresten i Hoffueded med Kanden. Hun fik
   icke den Loff; saa sagde hun ham ded, att hun icke maatte for mig.
   Hun haffde et stoer Ar, en Soldat haffde giffwen hender paa Kinden
   for saadan Gierning tilforne._«
  
  Slosf. kom paa de Tiider siælden op; Peder Iensen betiente mig[184].
  Kongl. _Majt._ war stacket Tiid syg, døde hastig den 9. _Februarii_
  1670. Oc som samme Dag Klocken taal bleff ringet paa Slaattet, kunde
  ieg wel wiide, hwad ded haffde att sige, men Quinden icke. Wii talte
  med hwer andre derom, hwem ded kunde wære. Hun kunde wel mercke paa
  mig, att ieg war sorgefuld, oc sagde hun: »Ded kunde wel wære for
  Kongen, thi ded sidste ieg saae ham her i Trappen stiige aff Wognen,
  da kunde hand kummerlig gaa, oc sagde ieg wed mig selff, att hand
  giorde ded icke lenge. Er hand døe, saa kommer I løß, ded er wist.«
  Ieg tav oc tenkte anded, som oc skeede. Imod Klocken 4½ bleff i
  gemeen lagt Ild i Bileggeren der vde, oc ded aff en Dreng, Chresten
  da haffde. Den kalte ieg til mig til Døren oc spurte ham, huor for
  ded ringte Klocken tolff en heel Tiime. Hand swarte: »Ieg maa icke
  sige ded; ded er mig forbøden.« Ieg sagde, att ieg skulle icke røffwe
  ham. Saa sagde hand da, att Kongen war død i Morgenstunden. Ieg loed
  Taarene derris frii Gang, som ieg haffde forholt, hwor vdoffwer
  Quinden forundrede sig oc giorde en lang Snak. Ieg tav til alt ded,
  hun sagde, thi ieg troede hender aldriig; bad hender spørge Chresten
  ad, naar Døren luctis op, hwad den Ringen betyde. Hun giorde saa, men
  Chresten swarte hender, att hand wiste ded icke. Slosf. kom selff op
  samme Afften, men talte intet med mig. Om anden Dagen til Middag kom
  hand oc op. Ieg begierte att tale med hannem oc spurte, huorfor der
  bleff ringet. Hand swarte mig saa sposk: »Wat is Iu daran gelegen?
  Lyded het nicht alle Dage?« Ieg swarte hannem oc noget wreedeligen:
  »Wat mii daran gelegen is, dat wet Gott! Dat wet ick ock, dat för
  Iues Glicken de Klocke oppet Slot nicht wird gelydt!« Hand tog sin
  Hat aff, giorde en Rewerentz oc sagde: »Waßet anders nicht, dat de
  Frue mii wolde?« Ieg swarte: »Iu St. Marten kombt ock wol en
  Mahl[185].« »St. Marten?« sagde hand oc loe, gik dermed bort oc vd
  til Walter, stoed meget lenge oc hwiskede med hannem for Hullet; ded
  kunde ieg see, ded wiste hand wel[186]. Hand haffwer vden Tuiffl sagt
  ham Kongens Død oc giort hannem Haab att komme aff sit Fengsel. Gud
  tenkte et anded. Walter bleff syg, laae lenge heel elendig. Hand war
  slem imod Chresten, tog Skarnet aff Golffwet oc kaste i Madden,
  spøttede i Øllet oc loed Chresten see derpaa, naar hand skulle tage
  Kanden bort. Chrestens Titler ware hwer Dag Tyff oc Schelm, saa let
  er att efftertenke, hworledis Chresten plægede hannem. Naar ieg
  sendte hannem noget Maed ind, som Saad oc Steeg, da kom Chresten vd
  dermed igien oc sagde, hand wille icke haffwe ded. Ieg bad Chresten
  lade ded staae hoes ham, hand aad wel siden. Ded skeede engang, oc
  loed Chresten mig see ded, att ded war fylt med Snaat oc Skarn[187].
  Naar Chresten skulle wende _Walter_ i Sengen, da skreeg hand saa
  erbarmelig, saa ieg haffde Medliidenhed med hannem oc bad Chresten
  icke wære saa vbarmhiertig imod hannem. Hand loe oc sagde: »Ded er en
  Schelm.« Ieg sagde: »Da er hand nu vnder hans Offwermands Hænder.«
  Ded behagede Chresten wel. Walter piintist lenge; endeligen forløste
  Gud hannem. Hand stoed Liig i Fengselet, indtil hands Broder kom, som
  loed hannem begraffwe i den tydske Kircke[188].
  
   [184] I Randen er bemærket: »_Paa de Tiider war 6 Fanger miine
   Naboer. De 3 ware Bønner fra Femeren, som beskyltis for at haffwe
   ført Faaer ud, de andre 3 danske. De holte sig i toe Deele sammen,
   oc som de danske ware Døren næst, saa loed ieg dem spiiße; de ware
   oc fængselet nogen Tiid førend de andre. Naar de danske effter
   derris Sædwane sang derris Morgen oc Afften Psalmer, saa skraalte
   de tydske aff Liiff oc Styrcke anden Sang for at døffwe dem; sang
   mesten #Dorothee# Wiiße._« -- En tydsk Redaktion af Folkesangen om
   den hellige Dorothea finder man i ~Des Knaben Wunderhorn~ 2 Th. S.
   325-27. Paa Dansk haves Visen i ~Nyerup~'s og ~Rasmussen~'s Udv. af
   danske Viser fra det 16-18 Aarh. 1 D. S. 29-34.
  
   [185] Man mindes herved, hvorledes Korfits Ulfeldt i sin Tid havde
   oversendt ~Peder Vibe~ et Exemplar af sit Skrift »~Høytrengende
   Æris Forsuar~« etc. med følgende »Devise«: ~Chaque pourceau a son
   St. Martin; tu n'échapperas pas, mais auras le tien~; se ~Histor.
   Tidsskrift~ 3. Bd. S. 410 Anm.
  
   [186] I Randen er tilføjet: »_Der ieg skulle haffwe Klæder,
   begierte ieg Sørge Klæder. Da spurte Slosf. mig ad, for hwem ieg
   wille sørge, oc ded saa sposk. Ieg swarte: »Dat is nicht för Iu
   Möm; de kombt mii nicht toe för to truren. All is Iu Möm lang todt,
   so men ick, dat Ii doch wol Orsake hefft to truren, so wol als
   ick.« Hand sagde att wille berette ded; ieg bekom intet strax._«
  
   [187] I Randen er tilføjet: »_Chresten bar mig engang et Brøe att
   see, hworledis Walter haffde holet Krummen vd oc stoppet ded fuld
   aff Straa oc Skarn, ia sit eget Skarn!_«
  
   [188] Efter en anden Angivelse blev han begravet i Holmens Kirke,
   se ~Becker~'s Samlinger 2 D. S. 237 Anm. Han døde i Slutningen af
   April Maaned 1670.
  
  Der ieg fornam, att Karen kunde komme til mig igien, oc den Tiid war
  omme, ieg haffde loffwet den anden att beholde hender, kom _Cathrine_
  neer, oc Karen til mig igien. Ded war let att bringe til Weye, thi
  Slosf. war icke wel tilfritz med _Cathrina_; hun gaff ham intet aff
  siine Penge, som hun haffde loffwet hannem, vden Snack i Steden, att
  ded war icke hans Alvor, hand wille haffwe noget aff hender
  _etc._[189]. Slosf. begynte oc flux att foracte mig, effter som hand
  fornam, att min Forløßning icke war att wente.
  
   [189] I Randen er tilføjet: »_Slo[s]f. tog oc Quinden skarp til
   #Examen#, att hun haffde sagt mig, att Kongen war døe: ded skulle
   icke gaa saa wel, som ieg troede. Hun gaff ham Styck for Styk._«
  
  Der Tiiden war, som ieg war want wed att lade mig berætte, bad ieg
  Slosf. att bringe tilweye, att ieg maatte faa Hoff-Predicanten, D.
  Hans Læt[190]; den forrige Hoff Predicant, D. _Mathias_ Foß, haffde
  skrifftet mig første Gang i mit Fengsel. Slsf. bragte min Begiering
  an; bleff aff Kl. _Majt._ oc bewilliget. D. Hans Læt war alt neere i
  Taarnet, men bleff igien vdkalded, formedelst att Encke Dronningen
  (som enda war paa Slottet) ded icke wille; oc loed Slosf. mig sige
  wed Peder Iensen, att Kongen haffde sagt, ieg skulle bliffwe wed den
  Præst, ieg war want wed, saa att de _preperatoria_, som ded
  christelig Maaltiid behøffwede, bleff til anden Dagen hensat, da
  _Mag._ Buck kom til mig oc v-sædwanlig hælsede mig, ynskede mig med
  lang _Sermon_ Lycke til mit Forretagende, tittulerte mig: Ihr Gnaden.
  Der hand satte sig, sagde hand: »Ich hätte gerne gewünschet, das _D._
  Hans Læt wehre an meine Stelle gekommen.« Ieg swarte: »Das hätte ich
  auch gewünschet.« »Ia« (sagde hand), »ich weis wol, warumb Ihr das so
  woltet haben. Ihr wollet neues wißen, vnd das ist mir verbohten. Ihr
  habt schon einen vmb's Brot gebragt.« Ieg spurte hannem, om ieg nogen
  Tiid haffde begiært aff hannem att wiide nyt. »Nein« (swarte hand),
  »Ihr wißet wol, das Ihr von mir nichts würded erfahren; darumb habt
  Ihr mir auch nicht gefraget.« »Meint der H. _Mag._ dan« (sagde ieg),
  »das ich D. Hans Læt habe begehrt vmb neues zu wißen?« Der stutzet
  hand noget; sagde endelig: »Ihr habt D. H. Læt haben wollen vmb für
  Euch beym König zu sprechen.« (Ieg sagde:) »Dar kan wol etwas an
  sein.« Derpaa begynte hand att forbande sig paa adskillige Maader
  (ieg icke før haffwer hørt)[191]: om hand icke haffde talt for mig?
  (Ieg tenckte: ieg troer nok, du haffwer talt om mig, men icke til ded
  beste). Hand haffde flyd mig en Bog, som ieg endnu haffwer, er: _St.
  Augustini Manuali_[_sic_]; den haffde Statholder _Gabel_ kiøbt, ded
  sagde hand tiire end som engang, soer »bey Gott, das hätte dem Herrn
  Stathalter 1 Rdr. gekost« (mig falt ind de 5 tusinde Rdr., _Gabel_
  fik, for wii kom vd fra Borringholm[192], men ieg sagde intet dertil;
  maaske hand derfor _repeterte_ den Gaffwe saa tit). Ieg spurte
  hannem, hwem ieg haffde bragt om Brøded. (Hand swarte:) »Hans Balcke!
  Der hat Euch gesagt, das Rentmeister _Gabel_ Stathalter is, vnd das
  hätte er nicht thun sollen.« (Ieg sagde:) »Ich glaube nicht, das
  Balke hat gewust, das er's nicht sagen solte, dan er hat's mir nicht
  als eine Heimligkeit gesagt. Man solte können sagen, der H.
  _Magister_ hätte Balke vmb's Brot gebracht.« Der bleff hand flux
  fortørnet for, oc der offwer falt adskillige _disputte_[193]. Hand
  begynte saa gott som fra ded første igien, att ieg wille haffwe D.
  Læt, hand wiste wel hworfor. Ieg sagde: »Ich bin nicht eigentlich
  darauff gestanden D. Læt zu begiären, sondern, wo nicht ihm, dan den
  Schloz-Prediger oder einen andern.« (Hand spurte:) »Warumb einen
  andern?« (Ieg swarte:) »Darumb, das es nicht alleweile dem H.
  _Magister_ gelegen ist. Ich habe 10, 12, ia 14 Tage nach ihn warten
  müßen, vnd das lätzste Mahl taht er sein Ambt in großer Eyle, so das
  es nicht seine Gelegenheit ist zu kommen, wan ich ihm begiäre.« Hand
  saed oc wæffwede i Ordene, wiste icke ret, hwad hand wille sware,
  sagde endeligen: »Ihr meint, nu sol es beßer gehn, weil der König
  Friderich todt ist. Nein, Ihr betrigt Euch! Es wird mit Euch
  schlimmer gehen, schlimmer wird es Euch ergehen!« Oc som hand
  _altererte_ sig, saa bleff ieg sædeligere oc med Sactmodighed spurte:
  hworfor ded? oc hwor aff hand sluttede ded? Hand swarte: »Ich
  scbließe das darauß, das Ihr habt Ewren Willen nicht kriegen können
  einen andern Prediger vnd Bei[ch]t Vater zu erlangen; so ich
  versichre Euch, es wird her nachmahls nicht beßer. Ist König
  Friderich todt, so lebt König Christian.« Ieg sagde: »Das ist ein
  schlecht _Fundament_; Ewre Drew-Worte haben keinen Grundt. Habe ich
  dis Mahl keinen andern Beichtvater können erlangen, darumb ist es
  nicht gesagt, das ich ein ander Mahl nicht solte einen andern
  bekommen. Vnd was habe ich gethan, das es vor mich köndte schlimmer
  werden?« Hand bleff alt wreer oc wreer oc raabte høyt nogle Gange:
  »Schlimmer, ia schlimmer wird's werden.« Saa swarte ieg oc
  wreedeligen: »Ey, so laat het heran weyen.« Derpaa bleff hand heel
  tavs, oc sagde ieg: »Ihr habt mir eine guthe Vorbereitung gemacht;
  nu, in Gottes Nahmen!« Derpaa sagde ieg mit Skrifftermaal, oc hand
  giorde sit Embede oc gik saa bort foruden anden Affskeed end
  Haandfaaen. Ieg spurte siden, att førend _M._ Buck kom til mig, gik
  hand til Slosf., som laae til Sengs, oc bad ham, att hand wille sige
  til Knud, som da war Kammer _Page_[194], hwilcken _sacramensk_
  Quinde ieg war, hwor ieg haffde graffwet et Huul i Gulffwet for att
  tale til Doctern (som war en Vmulighed), oc ieg haffde _practiceret_
  for att komme op oc see paa Platzen; bad nogle Gange sige Kammer
  _Pagen_ ded oc tii Gange: »Das ist ein _sacramensk_ Weib[195]!«
  
   [190] ~Hans Sørensen Leth~ var født 1625, blev 1652 Rektor ved Sorø
   Skole, 1656 Præst til Ringe og Herringe Menigheder, 1658 kongelig
   Konfessionarius og Over-Hofprædikant, 1675 Dr. theol. Han døde
   1688.
  
   [191] I Randen er bemærket: »_Iblant hands gruelige Eeder war oc
   denne, »das er an der Zungen mögte verlähmen, wan er nicht für
   mich gesprochen.« Aaret effter slog Gud hannem med Læhmelse paa
   Tungen, bleff rørt aff Harme, leffwede saaledis 8 Dage, haffde
   Santz, men icke Mæle, oc døde; dog leffwede den Dag, att der en
   anden Prest betiente mig._«
  
   [192] Jvfr. S. 7 Anm.
  
   [193] I Randen er tilføjet: »_Fornam da, att ded war Aarsagen,
   huorfor Balcke kom bort._« -- Jvfr. S. 135 Anm. 2.
  
   [194] D. e. ~Adam Levin v. Knuth~, Christian V's bekjendte Yndling.
  
   [195] I Randen er bemærket: »_Christen, som war ille tilfritz med
   Karen saa wel som med mig, tittulerte oß en Dag, der hand sagde
   noget til en aff Huuß-Geraads Karlerne, huor offwer hand spurte
   Chresten: hwem ded haffde sagt? Christen swarte: »Hun, der sidder
   hoes hender der oppe.« Der ded mig bleff berettet, loe ieg oc
   sagde: »Ded er ræt nock; wii erre begge toe Hunner«._«
  
  Samme Aar{1670.} sidst i _April_ bleff min Dør opluct om
  Efftermiddagen, oc kom Slosf. med nogle _Damer_, som holte sig noget
  til Siide, førend hand haffde sagt: »Hir sind welke Hoff Iomfern, de
  hebben Verlöf an Iu toe spreken.« Først kom ind en Iomfrue, som ieg
  icke kiendte. Der paa kom ind Hertzoginnen aff Glüksburg, Frøcken
  _Augusta_[196], hwilcken war kiendelig nok for mig, thi hun war icke
  meget forandret. Der effter Curfyrstinnen aff Saxen[197], som ieg oc
  nok kunde kiende paa sin H. Fader, oc sidst worris allernaadigste
  Dronning, som ieg meest beskuede, oc fant de _Liniamenter_ i henders
  Ansict, saaledis som Peter Iensen hender haffde beskreffwen, saae oc
  en stoer Demant paa henders Armlaas oc en paa Fingeren, huor
  Handsken war opskaarren. Hendis _Majt._ støttede sig til Slagborded
  strax effter Helsen, F. _Augusta_ løb hid oc did i hwer Wraa,
  Curfürstinnen holte sig wed Døren. F. _Augusta_ sagde: »Fi, was is
  hir ein häßlich Gemach! Hir könte ich nicht einen Tag in leben. Mir
  wundert, das Ihr habt es so lange können außharren.« Ieg swarte: »Das
  Gemach ist nu so, als es Gott vnd Ih. Majt. gefält, vnd so lange Gott
  wil, so werde ich's außharren können.« Saa gaff hun sig i Snak med
  Slosf., som war halff fuld, oc talte med hannem om Balckis
  Gifftermaal, som effen haffde Bryllup samme Dag med sin tredie
  Hustrue; talte ille om att giffte sig saa tit, oc Slosf. swarte
  allehaande Galskab der til. Hun spurte mig, om ieg haffde Lopper. Ieg
  swarte att wille lewere hender et Regiment Lopper, om hun wille
  haffwe dem. Hun swarte hastig med en Eed oc soer, hun begierte dem
  icke. Ieg bleff noget spotsk offwer henders Spørßmaal oc fortreden
  offwer den Glæde, hun wiiste i min elendige Tilstand, huor for, der
  hun spurte mig, om ieg oc haffde »Filz oder Wandtleüße«, swarte ieg
  hender med et Spørßmaal oc spurte hender, »ob mein Schwager _Hanibal_
  Sehested noch lebte[198]?« Ded Spørßmaal giorde hender lit taws, thi
  derpaa formerkte hun, att ieg kiente hender. Hun swarte intet.
  Curfürstinnen, som wel haffde hørt om de _Intriguer_ med min Swoger
  oc F. _Augusta_[199], gik i ded samme strax til Borded (der laa den
  Bog, som Karen læste vdi, oc hun da haffde ført ind med sig), tog
  Bogen, slog den op oc spurte, om ded war min Bog. Ieg swarte, att ded
  war Quindens, som ieg haffde lært att læße, oc som ieg gaff
  Curfürstinnen sin tilbørlig _Tittel_ aff Durchleuchtigkeit, sagde F.
  _Augusta_: »Ihr irret! Ihr verdenckt Euch! Sie ist nicht die, Ihr
  meint.« Ieg swarte: »Ich irre nicht.« Der effter giorde hun ingen
  wiedre Tale, gaff mig Haand foruden att sige et Ord. Den naadige
  Dronning saae immerfort sø[rg]modig vd, talte intet. Der Hindis
  _Maj._ bød mig Haanden, kyste ieg henders Haand oc holte den fast,
  bad Hs. _Maj._ _intercedere_ for mig, i ded ringste for nogen
  Lindring i mit Fengsel. Hendis _Majt._ swarte icke med Ord, men med
  grædende Taarer. Lige saa giorde oc den dydige Curfürstinne; hun græd
  meget weemodelig. Oc der de komme i ded anded Rom, oc min Dør war
  luct, sagde baade Dronningen oc Curfürstinnen: »Das ist Sünde so mit
  ihr zu handlen!« En hwer drog derris Skuldre oc sagde: »Gott gebe,
  das es bey mir stünde! Sie solte dar nicht sitzen.« F. _Augusta_
  hastede paa dem att gaa oc siden klagede dem for Encke Dronningen,
  som sagde, att ieg haffde mig ded selff att tacke; ieg haffde
  fortient wære att handles med end som saa.
  
   [196] ~Augusta~ af Glücksborg (f. 1633, d. 1701), gift med Hertug
   ~Ernst Gynther~ af Sønderborg.
  
   [197] Jvfr. S. 95.
  
   [198] Han var død for mere end 3½ Aar siden, nemlig den 13.
   September 1666.
  
   [199] Efter Sammenhængen maa man vel antage, at der herved sigtes
   til en tidligere Kjærlighedsforstaaelse mellem de to nævnte
   Personer, og heri har man da maaske Nøglen til den fjendtlige
   Stemning, som Hertug Ernst Gynther idetmindste til en Tid nærede
   mod Hannibal Sehested; se ~Becker~, Samlinger 1 D. S. 51.
  
  Der Kongens Liig war bortført, oc Encke Dronningen aff Slottet,
  begierte ieg aff Slozf., att hand paa miine Wegne wille anholde om en
  anden Præst mig att betienne, enten Slots Præst, Holmens Præst eller
  den, som betiente Fangerne; thi maatte ieg icke faa anden end _M._
  Buk, saa maatte de tage Synden paa sig, som der war hoes, thi hannem
  wille ieg intet meere skriffte for. Ded warte noget, men endeligen
  bleff mig bewillet Sloz-Præsten, som da war _M._ Rodolff _Moth_[200].
  Gud, som altiid haffwer staaet mig biie i all min Widerwertighed, som
  haffwer sendt mig v-formodentlig Trøst i min Sorrig oc Bedrøffwelse,
  hand sendte mig en merckelig Trøst i denne Mand. Hand trøstede mig
  med Guds Ord, hand war en lærd oc omgiengelig Mand, oc hand war min
  Talsmand hoes Kl. _Majt:_. Den første Naade, hand bragte mig til
  Weye, war, att ieg bekom ded anded Rom 1671 den 16. _Iuli_ oc Bispen
  D. I[e]spers Postil[201]. Siden effterhaanden større Naade, i ded att
  ieg bekom Naadsens Penge 200 Rr. til selff att kiøbe mig for, hwad
  Klæder ieg wille, oc hwad ieg wille haffwe Tiiden med att
  fordriffwe[202].
  
   [200] Søn af Livlægen ~Povl Moth~, og saaledes Broder til den
   senere Gehejmeraad og Oversekretair ~Matthias Moth~ og til ~Sophie
   Amalie Moth~, Christian V.s Elskede. Han var født 1642, blev 1662
   Præst til Hasle og Braaby Menigheder, 1665 Hofprædikant, 1672
   Vice-Biskop i Odense og Sognepræst til St. Knuds Kirke sammesteds;
   døde 1675.
  
   [201] Hermed menes naturligvis Jesper ~Brochmands~ bekjendte Værk.
  
   [202] I Randen er bemærket: »_Nogle aff miine Penge anwente ieg vdi
   Bøger, oc er ded merckeligt, att ieg fik aff #M.# Buks Bøger (der
   de bleffue #auctionerete#) adskillige, oc iblant andre den stoere
   #Foillant Martilegium#, som hand icke wille laane mig. Vdskreff oc
   #verterte# aff adskillige #Materier# aff spanske, #italienscke#,
   franzøske oc tydske #Authores#. Fornemmeligen udskreff ieg oc
   offwersatte paa ded danske S[p]rog de Quindis-Persohner aff
   adskillige Stand oc Byrd, hwilcke aff Authores rooßwærdig
   ihuekommis som #striidbare, troefaste, kyscke, forstandi[g]e
   Regentinner, taalmodige, stanthaftige oc lærde#._« -- ~Martilegium~
   er uden Tvivl en Skrivfejl for ~Martilogium~, hvilket atter maa
   forstaaes som ~Martirologium~. Efter ~Hain~ (Repertorium
   bibliographicum Vol. 2 pag. 371) fører det ældste trykte ~tydske~
   Martyrologium Titelen: ~Martilogium~ der heiligen (Strassburg,
   1484, Fol.), og det er da rimeligvis netop denne Udgave, Leonora
   Christina har ejet. Iøvrigt have ogsaa et Par af de ældste franske
   og engelske Martyrologier Titelen: ~Martilloge~ eller ~Martiloge~.
   -- Med Hensyn til de ovenfor omtalte Oversættelser og Uddrag af
   fremmede Forfattere kan det bemærkes, at vi her have at gjøre med
   de allerførste Forarbejder til Leonora Christinas i det Følgende
   oftere omtalte Værk: ~Heltinders Pryd~.
  
  Samme Aar bleff Henders _Maj._ Dronningen fructsommelig, oc Hs.
  _Mts._ Frue Moder, Landt-Greffwinnen aff Hæßen, kom hid for att legge
  hender i Baßel-Seng. Den 6. _Septem._ besøgte Hendes Durchleuchtighed
  mig vdi mit Fengsel, wille wære vbekiendt i ded første; haffde i sin
  Følge en Princeße aff Curland[203], som war troeloffwet med Landt
  Greff. henders Søn, sin Hoffmesterinne, en Wallenstein aff Slæct, oc
  sin Hoffmesters Frue. Landt Greffwinnen hælßede mig med et Kyß, oc
  siden de andre. Den sidste, som ieg da icke meere kiendte, men hun
  haffde kiendt mig før i Welstanden in den _Hag_, da hun war Iomfrue
  hoes Greffwinnen Leuenstein, hinder kom Taarene i Øygnene.
  Landt-Greffwinnen beklagede min onde Skiæffne oc slette Tilstand. Ieg
  tackede Hendis Durchleuchtighed for den naadige Medliidenhed, hun
  haffde med mig, sagde, att Hendis Durchleuchtighed kunde meget hielpe
  til att forlindre miine Baand, om icke gandske att synderriiffwe
  dennem[204]. Landt-Greffwinnen smiilede oc sagde: »Ich sehe wol, Ihr
  nembt mich an für eine andre.« Ieg sagde: »Ihr Durchleuchtigkeit
  _Port_ vnd Ansehn wird Ihren Stand nicht können verbergen, wehre Sie
  schon in Bawer Kleider.« Ded holte hun aff, loe oc skiæmtede, sagde,
  ded skulle hun icke haffwe troet. Hoffmesterinnen sandede med mig oc
  sagde att haffwe wel sagt, att ieg skulle kiende hender paa henders
  fürstelige Ansehn. Der effter sagde Landt Greffwinnen: »Ihr kennet
  diese nicht,« oc tog paa Princeßen aff Curland; sagde saa, hwem hun
  war, saa oc, hwilcken war henders Hoffmesterinne, oc hwem henders
  Hoffmesters Frue war, som war den, om melded er; talte om den
  Medliidenhed, samme Frue haffde med mig, oc sagde der hoes: »_Et moy
  pas moins._« Ieg tackede Henders _Altesse très humblement et la
  prioit en cette occation de faire voir sa généreuse conduitte_.
  Hendis Durchl. saae til Slsf., lige som hun wille sige, att wii icke
  for lenge skulle tale fransøsk, tog sin Handske aff, gaff mig Haand,
  trygte min Haand oc sagde: »_Croyez moy, je fairez mon possible._«
  Ieg küste Hs. Durchl. Haand, oc derpaa tog Hs. Durchl. Affskeed med
  et Küß.
  
   [203] ~Marie Amalie~, Prindsesse af Kurland, trolovet (1673 gift)
   med Landgrevinde ~Hedvig Sophies~ næstældste Søn ~Carl~.
  
   [204] Samme Aar, den 18. April, havde Leonora Christinas Døttre
   indgivet en Ansøgning til Kongen (skrevet paa et blaat Silkebaand)
   om, at Moderen maatte blive løsladt. Den er trykt i ~Molbech~'s
   Nordisk Tidsskrift f. Historie etc. 1 Bd. S. 574.
  
  Den dydige Landt Greff. holte sit Ord, men kunde intet vdrette. Der
  Hs. _Majt._ Dronningen war i Barnenød, gik hun til Kongen, tog Løffte
  aff hannem med Haand oc Mund, att der som Dronningen fødde en Søn, da
  skulle ieg komme paa frii Foed. Gud forløste Hs. _Majt._ den 11.
  _Oct._{1671.} om Natten imellem 1 oc 2 med worris Croon Printz. Der
  alle nærwærende, som billigt, glædde sig offwer Prinsens Fødsel,
  sagde Landt Greff.: »O, wie wird die gefangene sich frewen!« Encke
  Dronningen spurte: »Hworfor?« Landt Greff. sagde Kongens Løffte.
  Encke Dron. harmede sig saa, att hun fik ont, løste op om sig oc
  sagde, hun wille hiem, wille icke biie, intil Barnet bleff christnet;
  hendis _Caret_ kom paa Slos Platzen. Kongen _persuaderte_ hender
  endeligen att biie, intil Daaben war forrettet, maatte loffwe hender
  med Eed, att ieg skulle icke komme løß. Ded fortrød icke liided den
  dydige Landt G., att Dronningen kom henders Søn til att bryde sit
  Løffte; stoed paa ded, att en Konge burte att holde sit Løffte. Encke
  Dron. swarte: »Mein Sohn hat vorhin ein Gelübt gethan, das hat er mit
  dem Versprechen an Ewer Liebden gebrochen.« Landt G. sagde endeligen:
  »Kan ich nicht die gefangne die Freyheit zu Wege bringen, dan zum
  weinigsten, das sie meiner Vorbitte halber an einem andern beßern Ort
  mit etwas Freyheit mögte geführet werden. Es ist dem Könige doch
  nicht _reputiirlig_, das sie da sitzet. Sie ist doch eines Königs
  Tochter, vnd ich weis, das ihr in vielen Vnrecht geschicht.« Encke
  Dron. harmede sig offwer de Ord oc sagde: »Nu sol sie nicht auß
  kommen; da sol sie besitzen bleiben.« Landt G. swarte: »Wil Gott, so
  wird sie wol auß kommen, wan schon Ihr _Majt._ es nicht wollen,«
  stoed op oc gik vd.
  
  Den 18. _Oct._ loed Hoffmesterinnen Wallenstein kalde Peder Iensen
  Tøtzløff til sig oc effter Befaling lewerte hannem en Bog
  _tittuleret_: D. Heinrich Müllers Geistliche Erquickstunden[205], den
  med en naadig Helsen fra Lant G. mig att tilstille. Ieg loed samme
  Dag wed Tøtzløff afflegge min plictskyllige Tacksigelse imod Hs.
  Durchl., oc bragte Tøtzløff Bogen med sig igien med en tienstlig
  Anmoding til Hoffmesterinnen, att hun hoes Hs. Durchl. ded wille
  søge att formaa, att Hs. Durchl. mig den høye Naade wille bewiiße oc
  sætte sit Naffn oc _symbolum_ i Bogen til en Admindelse aff Hs.
  Durchls. _Generosité_ oc Goedhed. Ieg beklagede mine Wilkor endoc vdi
  ded, att ieg paa dette Sted Hindis Durchls. høye Rooß oc priißwerdige
  Welgierninger icke kunde vdbreede oc giøre dennem Werden bekiendt;
  wille derfor giøre ded, ieg formaatte, oc Hs. Durchl. med gandske
  fürstlige _Familie_ indslutte i miine daglige Bønner til all Siæls oc
  Liiffs Welstand (ieg haffwer ded giort oc wil ded giøre, saa lenge
  Gud vnder mig Liiff).
  
   [205] Et i sin Tid overordentlig yndet Opbyggelsesskrift, der udkom
   første Gang 1664 og derefter i utallige Oplag paa Tydsk og andre
   Sprog. Ogsaa paa Dansk haves der -- fra 1667 af -- flere Udgaver af
   denne Bog, ja et Uddrag af den ved ~Chr. Østergaard~ er endog i den
   nyeste Tid (1846-56) udkommet i 3 forskjellige Oplag.
  
  Den 23. _Octob._ bekom ieg Bogen igien wed Tøtzløff oc fant bag i
  Bogen skreffwen med Landt Greffwinnens egen Haand effterfølgende:
  
              _1671._
  
      _Ce qui n'est pas en ta puissance,
      Ne doit point troubler ton repos;
      Tu balance mal à propos
      Entre la crainte et l'espérence.
      Laisse faire ton Dieu et ton roy,
      Et suporte avec passience ce qu'il résoud pour toy._
  
    _Je prie Dieu de vous faire cette grâce, et que je vous
    puisse tesmoigner, combien je suis_
  
                                        _Madame
                                            Vostre très affectionée
                                                  à vous servir
                                                 [Monogram: DSD]._
  
  Bogen er endnu i min Giæmme; oc loed ieg wed Tøtzløff bede
  Hoffmesterinnen min allerydmygeste Tacksigelse hoes Henders Durchl.
  att afflegge oc siden, der Landt G. war reißeferdig, mig wed samme
  Leilighed _recommendere_ i Hs. Durchl. _continuerlige_ Naade _etc._
  
  Samme Aar 1671 kom Karen Nelß Daatter fra mig for Suagheds Skyld. En
  Nat war hoes mig en Quinde wed Naffn _Margrete_, som war en Worning i
  Holstein. War løben fra sin Hoesbunde, en meget v-skickelig Bonde
  Kone, huorfor hun oc om anden Dagen imod Afften kom bort, oc en wed
  Naffn Inger kom i hindis Stæd, et locket Quindfolck. Samme Quinde
  gaff sig vd for att wære en Ecte Quinde oc Encke aff en Vnder
  _Officerer_; haffde lenge tient i Hamborg oc werret Waagkone hoes
  Baßel Quinder. Med denne gik ded mig saa, som offte skeer, att man
  adstunder til en Ting til sin egen Fortrid. Chresten haffde talt for
  denne til Slosf. oc roost hender for mig, men Slosf. tog effter en
  andens _recommendation_ den for^{te} Margrete. Saa lenge att der war
  Haab, att Landt G. skulle erlange min Friihed, saa lenge war denne
  Quinde skickelig, men siden begynte hun effterhaanden att lade see,
  hwad der stak i hinder, oc att hun icke lignede _Dina_ forgiæffuis.
  Hun giorde mig allehaande Fortred, som ieg tog imod med Taalmodighed,
  tenkte wed mig selff, att ded war endnu en Widerwertigheds Prøffwe,
  som Gud mig paalagde, oc rant mig offte _Dinæ_ Bedriffter i Sinde, oc
  ieg tenkte: Monne denne icke skulle hitte paa en _Dinas_ Træk? (Hun
  er goed derfor, haffde hun en Anfører, som _Dina_ haffde). Iblant
  anden Fortred, som icke kand regnis iblant de smaa, war denne, att
  ieg engang war icke frisk, haffde lided eller intet soffwet om
  Natten oc lagt mig om Dagen att soffwe paa Sengen; da wille hun icke
  vnde mig den Roelighed, men gik sacte hen paa sine Saacker oc targede
  en Hund, ieg haffde[206], til att knurre for att wæcke mig. Ieg
  spurte hender, huorfor hun wille icke vnde mig att soffwe. Hun
  swarte: »Ieg wiste icke, att I soff.« »Huorfor« (sagde ieg) »gik I da
  paa Eders Hoße-Saacker?« Hun swarte: »Saae I ded, da soff I icke,«
  loe inderlig sacte hoes sig selff (hun saed altiid for mit Bord oc
  wente Ryggen til mig; om ded war, fordi ded eene Øye war vde, att hun
  saed saa for Dagen, wed ieg icke). Ieg gad icke holdt Samtale med
  hender, laa stille, oc tenckte hun, ieg soff, stoed atter op oc
  targede Hunden. Ieg sagde: »I drister paa min Taalmodighed, men løber
  Gallen offwer for mig engang, saa skal I wist faa noget anded att
  see, I forbandede slemme Ting!« »Forbandede slemme Ting!« sagde hun
  wed sig selff oc loe saa sacte. Ieg bad Gud regiere mig, att ieg icke
  skulle forgriibe mig paa ded Affskum. Oc som ieg da haffde ded anded
  Rom (som melded er)[207], saa gik ieg der op, spatzerte imellem 4 oc
  5 Slæt. Hun plaskede oc toede der vde, spilte Wand ret der, som ieg
  tog min Gang. Ieg sagde hender nogle Gange, hun skulle lade sin Toen
  wære, hun kaste alt Wanded hid oc did paa Golffwet, ieg giorde miine
  Klæder skiden, oc stønnem war der icke en Taar til Hunden att dricke,
  oc Taarngiemmeren skulle hente Wanded henne wed Køcken Posten. Alt
  ded hialp intet. En Dag lystede ded hender, att ret som Klocken
  haffde slaget 4, gik hun vd i ded anded Rom oc slog all Wanded vd paa
  Golffwet, kom saa ind igien. Der ieg kom i Døren, bleff ieg ded war;
  foruden nogen Ord slog ieg hender først paa den eene oc saa paa den
  anden Kiæffte, saa Bloded stoed vd aff Næße oc Mund, oc hun falt imod
  sin Sla[g]benk oc støtte sit Skinnebeen Hudden aff. Hun begynte att
  bruge Mund oc sige, att hun aldrig fik saadan Ørfigner i siine Dage.
  Ieg sagde strax: »Holder Kiæfften, ellers I skal faa fleere aff dem!
  Ieg er endnu ickun lit wree, men giør I mig ret wree, ieg skal
  lemmelæste Eder!« Hun taw for den Gang, men giorde all den smaa
  Fortred, hun kunde. Ieg tog ded alt med Sactmodighed an, fryctede
  for, att ieg skulle forgriibe mig paa hender. Hun wiste intet, hwad
  hun wille hitte paa for att giøre mig Fortred med. Hun haffde et
  Sølff Fingerbyl, som stoed en andens Naffn paa; ded sagde hun att
  haffwe funden i noget Gulffskarn paa Gaden. Ieg spurte hender engang,
  hwor hun haffde funden ett Par Tørklæder, hun haffde, aff hollandsk
  fiint Lærrit med Knipling om, som oc stoed andris Naffn paa, syed med
  blaa Silcke oc _different_ Naffn paa hwert. Dem haffde hun kiøbt paa
  en _Auction_ i Hamborg[208]. Ieg tenkte, att ded, som hun haffde paa
  ded eene Øye, kunde wel wære kommen did for noget dißlige att haffwe
  funden; oc som ieg lided der effter spurte hender, wed hwad Tilfald
  hun haffde faaet ded Meen paa sit Øye, haffwer hun vden Tuiffl wel
  forstaaet mit Spørßmaal, thi hun bleff wree oc lided taws; sagde:
  »Hwad Meen? Mit Øye skader intet; ieg kand, Gud ske Loff, see med
  dennem begge.« Ieg loed ded saa wære. Stacket effter denne Samtale
  kommer hun ind en Dag needer fra Hyßkenet oc offwerleder siine
  Lommer, siger dog intet, førend om Efftermiddagen, Døren war luct,
  offwerleder hun alt sit Tøy, siger: »I hwor monne ieg skal troe, ded
  er bleffwen aff?« Ieg spurte, hwad hun leete effter. »Mit Fingerbøl«
  (siger hun). »I finder ded wel« (sagde ieg); »leeder ret der effter!«
  Oc som hun allereede haffde begynt att leede effter ded i siine
  Lommer, førend hun ded behøffwede, meente ieg, att hun kunde haffwe
  draget ded vd aff Lommen med noget Papir, som hun brugte (oc loed
  kiøbe), sagde ded oc, men ded kunde icke saa wære. Om anden Dagen
  til Middag loed hun atter, som hun leete der effter der oppe, oc der
  Døren war luct, begynte hun att lade Munden raade selff, giorde en
  lang Snak om ded Fingerbøl: hwor ded kunde wære bleffwen aff? her war
  ingen inde, oc kom ingen ind vden wii toe, ieg fik att haffwe tagen
  ded; tog hendis stoere Æske, hun haffde, oc krammede vd alt ded, hun
  haffde der i, oc sagde: »Nu kand I see, att ieg haffwer ded icke.«
  Ieg sagde, att ieg kümrede mig intet, enten hun haffde ded eller
  icke, men ieg hørte, att hun tyffsede mig. Hun bleff wed siine Ord oc
  sagde: »Hwem skulle ellers haffwe tagen ded? Her er io ingen anden,
  oc ieg haffwer laded Eder see alt ded, ieg haffwer i miine Giemme, oc
  ded er der icke.« Da mærckede ieg først, att hun wille, ieg skulle
  giøre lige saa oc lade hender see, hwad ieg haffde i mit Kaart Skrin,
  thi hun haffde aldelis intet seet aff mit Arbeed, ieg haffde giort
  for henders Tiid. Ieg sagde: »Ieg kümrer mig slet intet om, hwor I
  giør aff Eders Fingerbøl, oc ieg holder mig for goed til att skiændis
  med Eder eller acte Eders plompe v-forskammede Beskylling. Ieg
  haffwer, Gud-ske Loff, endnu vdi mit Fengsel nok att kiøbe for,
  _etc._ Men som I haffuer maa ske stollen ded, saa wil I nu, att ded
  er stollen fra Eder igien, om ded er sandt, att I haffwer tabt ded.«
  Der swarte hun intet paa, saa ieg troer fuldkommen, att hun haffde
  ded selff oc wille ickun med den _invention_ see mit Tøy. Som ded war
  i Iuele Maanet oc kalt, oc Chresten da imod Afftens Maaltiid lagde
  Ild i Bileggeren, sagde ieg til hannem i henders Paahør: »Chresten, I
  er lyckelig, om I oc icke beskyldis for Tyff som ieg; thi I kunde
  haffwe funden hendis Fingerbøl oppe wed Hyßkenet oc haffwe icke
  laded lyße ded op paa Predickestoelen, thi ded haffwer wærret funden
  før aff Inger oc er icke oplyst.« Ded war hender som en Brand i
  henders Næße, oc tog hun paa som et galt Menniske, brugte henders
  vforskammet Tale: hun haffde intet staallen ded, men ded war staallen
  fra hender; bandede oc loed ille. Chresten tøßede hender oc sagde,
  hun skulle tie; hun skulle wiide, hwem ieg war; hun tiente mig. Hun
  swarte: »Ieg skal icke tie, om ieg end stoed for Kongens Foed!« Io
  sactmodigere ieg war i min Tale, io forbistrede bleff hun; endeligen
  sagde ieg: »Wil I giøre en Ynske med mig: att den maatte icke see
  meere med sit wen[s]ter Øye, end den seer med sit høyre Øye, der
  haffwer hafft ded Fingerbøl sidst?« Hun bandede oc sagde, hun kunde
  see med begge Øygnene. Ieg sagde: »Nu wel, da beder til Gud med mig,
  att den maa bliffwe blind paa begge siine Øygne, der haffde ded
  sidst«. Hun smaa knurrede wed sig selff oc løb ind i ded inderste
  Rom, talte aldrig meere om sit Fingerbøl, ieg icke heller. Gud wed,
  att ieg war meget kied aff den Omgiengelse. Ieg bad alt Gud om
  Taalmodighed oc tenkte: ded er en Taalmodigheds Øffwelse; Gud
  forskaaner mig med anden Drøffwelse i ded Sted. Den _occasion_ kunde
  ieg icke tage, att hun haffde tyffset mig, for att skillis wed
  hender, men saae langt fra en anden komme. Slozf. kom en Dag op til
  mig med noget Traa, som war til Kiøbs, maadelig grofft til att giøre
  Strømper oc Nat Trøyer aff. Der aff kiøbte ieg 2 [Symbol: Mark], oc
  hand beholte et Pund; sagde: »Dar kan de Frue mii wol en Par Strömpe
  van binden.« Ieg sagde ia (thi hindis Gierning war intet anded end
  att læncke). Der hand gik bort, sagde hun: »Der er oc ett Par
  Strømper for mig, thi ieg faar ingen anden Arbeeds Løn.« Ieg sagde:
  »Da er den oc nok.« Strømperne til Slosf. bleffue ferdige (hun saed i
  halff Søffne engang oc giorde en wrang Raed runden om Strømpen neden
  wed Foeden; ieg wille, hun skulle tage ded op igien. »Ney,« sagde
  hun, »den maa wel sidde, thi hand wed icke anded, end ded er _Moden_
  i Hamborg«)[209].
  
   [206] I Randen er bemærket: »_Samme Hund war en aff ißlandsk Art,
   icke smuk, men meget troe oc wiiß. Hun soff hwer Efftermiddag paa
   Stoelen, oc naar hun saa soff, saa loed hun siine Hænder falle
   need. Der paßede Hunden paa oc løb hen stiltiiende oc beed hender i
   Fingerne, saa Bloded gik vd. Naar hun skiød siine Taaffler aff, tog
   hand en oc saed offwer. Vden blodige Fingre eller Been fik hun den
   icke igien._«
  
   [207] I Randen er bemærket: »_An. 1672 den 4. #Maj# bleff en aff
   Huuß-Geraads Mændene paagreeben i Tyffweri, hwilcken Adam Knudt, da
   Cammer Iuncker, selffwer haffde seet tage #Ducater# aff Kongens
   Boxer, som hengte paa Weggen, en Morgenstund tiilig. Først war hand
   nogle Tiimer min Naboe i den Myrcke Kircke, siden bleff hand sat i
   Traalhullet, oc saa som hand skulle piinis, bleff hand derom
   himmeligen adwaret (huilck[e]t dog war forbøden), saa att, der
   Bødelen kom, war hand hengt. Skulle heede, hand haffde [hengt] sig
   selffwer, som effter Øyesyn icke war muligt; oc fantis hand med et
   Klæde om Halsen, hand war qualt i, som war en aff Chresten
   Taarngiemmers Børns Bleer. De Fanger, som saed uden for, sagde oc
   Tiiden, naar Chresten war i Traalhullet. Chresten bleff min Naboe,
   kom quanswiiß for Retten, bleff frii kient oc [kom] igien i sin
   Tienneste._«
  
   [208] I Randen er bemærket: »_Hun giorde sig saa til aff ded, hun
   kunde tydsk, att naar hun sang sin Morgen Sang (som dog war
   siælden), saa menglet hun tydske Ord iblant. Ieg spurte hender
   engang, om hun wiste, hwad henders Moders Kat heede paa dansk, oc
   talte Ord, huoroffuer hun bleff wree._«
  
   [209] I Randen er bemærket: »_Paa den anden Strømpe war ingen Raed
   omkring. Slosf. talte aldrig derom._«
  
  Der hands Strømper ware ferdige, begynte hun att giøre paa et Par til
  sig selff aff samme Traae, saed oc morede sig der wed, att ded war
  Slosfs. Traae. Da syntist mig, att der war en Leylighed for att
  bliffwe hender quit. Oc som Slosf. kom siælden op, oc hun sendte
  hannem Strømperne need med Tøtzløff, bad ieg Tøtzløff att mage ded
  saa, att Slosf. kom op til mig, oc att hand gik ind oc satte sig paa
  Quindens Seng oc loed, som hand wille læne sig til Puden oc legge den
  til Rette (thi derunder laae hendis Arbeed). Ded skeede. Slosf. kom
  op, tog Bindetøyet i Haanden oc sagde til Inger: »Is dat noch en Par
  Strömpe för mii?« »Neen, H. Slosf.« (swarte hun), »de sind för mii.
  Ii hebben Iu Strömpe gekregen, ich häbe se Iu daall geskickt.« »I«
  (sagde hand), »dat is io van min Twern! Dat sijet min Tvern seer
  glick!« Hun soer ney, ded war icke hands Traa. Der hand gik neer for
  att hente siine Strømper op oc Wæcten, sagde hun til mig: »Ded er
  intet hands Traa, den er nu min,« loe hiertelig. Ieg tenkte: der tør
  wel følge anded paa. Slosf. kom op med Wæcten oc Strømperne, saae
  Traaen imod hin anden, oc Strømperne weiede icke nær ½ lb. Hand
  spurte hender, om ded war ret handlet. Hun bleff wed att sige, att
  ded war henders egen Traa; hun haffde kiøbt den i Hamborg oc hafft
  den med sig her op. Slosf. bleff wree, sagde, hun løy ded i sin Hals
  som en Tæffwe. Hun soer imod, att ded icke war hands Traa; hun wille
  annamme _Sacramentet_ derpaa. Slosf. gik bort, gruede for den Eed.
  Ieg taw gandske stille til all derris Trætte. Der Slosf. war borte,
  sagde ieg til Quinden: »Gud beware oß! Torde I sige de Ord? Torde I
  tage _Sacramentet_ paa Løgn oc sige ded i min Paahør, der ieg dog
  wiste, att ded er Slosf. Traa? Hwad er I et vguddelig _Creatur_!« Hun
  swarte med en halff latterlig _Mine_: »Ieg sagde att wille tage
  _Sacramentet_ derpaa, men ieg giør ded icke derfor.« O _Dina_, tenkte
  ieg, du ligner hender icke forgiæffwis; Gud skille mig wed dig! Oc
  sagde ieg: »Meener I, att saadan forfløyen Ord icke er Synd, oc Gud
  wil straffe ded?« Hun kaste med sin Nacke oc sagde: »Ligger der nogen
  Mact paa den Traa? Ieg kand betale ham den; ieg haffwer intet
  staallen den fra ham, hand haffwer flyd mig den selff. Ieg haffwer
  giort, som Skrædderne giøre; de stiæl intet, man flyer dennem ded.
  Hand weyede mig oc icke Traaen til.« Ieg gaed intet swart meere, end
  ieg sagde: »I toe om ded! Ieg kymrer mig intet derom;« men ieg bad
  Tøtzløff giøre sin Fliid for att skille mig wed hender oc wære mig om
  en anden, som war aff et gott Rycte. Tøtzløff fornam, att Karen
  haffde Begierlighed att komme til mig igien, berettede mig ded.
  Slosf. bleff oc dermed til Fritz. Ded bleff holt dult for Inger,
  intil alting war saa laget, att Karen en Afften til Maaltiid kunde
  komme op. Der Slozf. haffde luct op oc sat sig i ded anded Rom, oc
  Quinden kom vd, sagde hand: »Nu Inger, packt Iu Paknelken toe sammen!
  Nu sköll Ii fort.« »Ia, H. Slosf.« (swarte hun), oc loe, bar Madden
  ind til mig oc sagde mig, hwad Slosf. haffde sagt; sagde der hoes:
  »Ded er hands Skiemt.« »Ieg hørte ded wel« (swarte ieg), »hwad hand
  sagde; ded er icke hands Skiæmt, men ram Alwor.« Hun troede ded icke
  enda, i ded ringste loed hun saa, som hun icke troede ded, oc smeel;
  sagde: »Ded kand icke wære Alwor,« gik vd oc spurte Slozf., om ded
  war Alwor. Hand sagde: »Fort, fort! Hir is keen Tiit to pludern!« Hun
  kom til mig ind igien oc spurte, om ieg wille were aff med hender.
  Ieg swarte ia. »Huorfor ded?« spurte hun. Ieg swarte: »Ded er altfor
  witløfftig att tale derom; den anden Quinde er der neere, som skal
  wære her igien.« »I ded ringste« (sagde hun) »lader mig bliffwe her i
  Natt!« (Ey, _Dina_! tenkte ieg). »Icke et Kaarter!« (swarte ieg). »Nu
  hen oc tager Eders Tøy tilsammen! Ded er snart giort.« Hun giorde
  saa, bød intet fare wel, oc dermed paa Døren.
  
  Karen kom saa for den tredie Gang til mig igien, men bleff icke fult
  et Aar, for Suagheds Skyld[210].
  
   [210] I Randen er bemærket: »_Om Karen Nelßdaatter wil ieg melde
   dette, att naar hender gick noget til Maade, tog hun strax sin Bog
   oc læste i den. Ieg spurte, om hun forstoed, hwad hun læste. »Io
   wist« (swarte hun), »Gud welsigne Eder saa sandt! Naar mig kommer
   et Ord for, ieg icke forstaar, ded gaar ieg forbi.« Ieg smeel lit
   wed mig selff, men sagde intet._«
  
  _Anno_ 1673 bleff _M. Moth_ forfremmet til att were _Vice_ Bißskob i
  Fyn[211]. Ieg miste meget i hannem, oc kom i hands Sted mig att
  betienne H. _Emmeke Norbye_[212], som da bleff Slos Præst, oc haffde
  hand i forrige Tiider wærret Griffenfeldts Cammerat; men Griffenfelt
  kiendte hannem omsiier intet, saa hand kunde intet bringe mig noget
  til Weye hoes _Griffenfelt_. Bragte mig en Gang til Swar (der ieg
  iblant anded loed hannem sige, att [Kl.] _Majt._ war naadig, wille
  der ickun nogen tale for mig): Ded war saae, att dersom man haffde
  sat Kongen Pistolen paa Brystet, da skulle hand ded forlade.
  
   [211] Dette skete ikke 1673, men 1672. Han blev indviet i Frue
   Kirke i Kjøbenhavn samme Dag, som Leonora Christinas tidligere
   Sjælesørger, Mag. ~Matthias Foss~, indviedes til Biskop over
   Aalborg Stift, nemlig den 21. Juli. Se ~J. Bircherods~ Dagbøger,
   ved Molbech, S. 141.
  
   [212] Han kaldes ellers (~Zwergius~, Siellandske Clerisie 1, 674 og
   ~Rørdam~, De danske og norske Studenters Deltagelse i Kjøbenhavns
   Forsvar S. 166) ~Emmike Nedergaard~. 1676 blev han, som det ogsaa
   siges længere henne i nærværende Skrift, Præst i Kjøge, og han døde
   1692.
  
  Samme Aar loed min Søster Elisabet _Augusta_[213] mig helse wed
  Tøtzløf oc spørge, om ieg haffde Lyst til nogen Fruct, da wille hun
  sende mig den. Ieg forundrede mig offwer den Helsen, som mig kom fra
  min Søster i mit Fengsels tiiende Aar, oc sagde ieg: »Ded er bedre
  sille end aldrig!« Loed hender intet sware.
  
   [213] Jvfr. S. 42 Anm. 3.
  
  En Klyct wil ieg om melde, som sig tildrog i Karen Nelß Daatters
  Tiid. Kresten, som en Tiime for Afftens Maaltiid skulle legge Ild i
  Offnen, efftersom ded war en Bijligger, att Røgen kunde træcke ud aff
  Døren til Trappen, førend ieg spiißede, kom en Afften icke førend 6
  Slet, oc ded heel drucken. Oc som ieg da saed i mit uderste Rom weed
  Kackel-Offnen paa en Knop, som war affhuggen til att sidde paa, sagde
  ieg, att ded war for silde att giøre Ild paa, thi nu skulle hand gaa
  for Køckenet. Hand actede icke [min] sactmodige Tale, førend ieg med
  haarde Ord truede ham til att tage Brandene ud. Hand war bister,
  wille icke bruge Tang til att tage Brandene ud med, ey heller
  tilstæde Karen med Tangen att tage dem ud, men reeff dem ud med
  Hænderne oc sagde: »Der kand intet brende mig.« Oc saa som ded warte
  noget, førend Brandene bleffwe sluckte, begynte hand noget att
  ræddis, att hand skulle faa Utack, efftersom hand biide saa lenge,
  førend hand gick effter Madden; satte sig plat needer paa Gulffwet oc
  klyncket noget, endeligen brød ud oc sagde: »Herre Gud, I, som
  haffwer hafft Huuß oc Gaard, huor sidder I nu?« Ieg swarte: »Paa en
  Knup!« Hand sagde: »Ieg meener icke Eders Welbyrdighed.« Ieg spurte:
  »Hwem meener Eders ædle Strenghed da?« Hand swarte: »Ieg meener
  Karen.« Ieg loe oc sagde intet widre.
  
  Alt att antegne, som mig foracteligen wederfoeris, wille wære for
  witløfftig oc icke Umagen wært. Et wil ieg endnu melde om Kristen
  Taar[n]giemmer, som giorde mig allehaande Fortred sidst i dette mit
  Fengsels tiiende Aar. I blant anden Fortred støtte hand engang{1673.}
  min Hund, saa den skreeg. Ieg saae ded icke, men hørte ded, oc
  Quinden sagde mig, att ded war ham, som støtte Hunden. Ieg war ille
  til Fritz derfor. Hand loe der aff oc sagde: »Ded er ickun en Hund.«
  Ieg gaff att forstaa, att hand støtte Hunden, fordi hand kunde icke
  naae mig. Der loe hand aff meget hiertelig oc sagde: »Ieg skøtter
  intet om Eders Wreede, naar ieg ickun haffwer Slosf. til Wens« (denne
  Samtale holtis, da ieg spiisede, oc Slosf. saed inde hoes mig, oc
  Christen stoed oc spendte siine Arme i Døren aff mit Rom, der ieg
  spiiste). Ieg sagde: »Sloßfogden oc I skulle begge toe faa Skam, om
  ieg wille; forstaar I ded, I gott Folck?« (Ieg wiste alt for meget
  Tyß med dennem, meere end som i en Maade.) Slosf. saed som den, der
  hwercken hørte eller mælte, bleff siddendis, men Christen strøg noget
  skamfuld bort foruden widre att tale; haffde oc siiden nogen Fryct
  for mig, naar hand icke war offwergiffwen fuld, thi da skyttet hand
  intet om, hwad hand sagde, om høye saa wel som lawe. Hand brugte
  siden en skiden Mund med Quinden, sagde, hand wille slaae Hunden oc
  lade mig see der paa. Ded skeede dog icke. Chrestens Dumdristighed
  tog til, saa Peder Tøtzløff berettede Slosf. om hands onde Forhold,
  att ieg klagede offwer Fangernis Romstering, hwilcke om Natten saa
  larmede, att ieg icke kunde soffwe for dennem, thi Chresten war
  hiemme om Natten oc loed Fangerne raade selff. Offwer denne Beretning
  hengte Sloßf. om Afftenen en Hengelaas for Taarn Døren, saa Chresten
  kunde icke komme ud, førend om Morgenen for hannem bleff opluct. Ded
  fortrød hannem, saa hand begierte sin Affskeed, hwilcken hand bekom
  den 24. _April_ 1674, oc kom i hands Sted een wed Naffn _Gert_, som
  haffde tient Slosf. for Kudsk.
  
  Dette Aar{1674.} den .. _Maj_[214] dictede ieg en aandelig Wiiße,
  _Guds Goedhed imod mig at ihuekomme_, under den _Melodi_: _Nun ruhen
  alle Wälder_.
  
   [214] Datoen er senere udslettet.
  
          _1._
  
      Op, op, min Siæl oc Sinde!
      Guds Goedhed til att minde,
          Som ræcker mig sin Haand,
      Som Byrden med mig bærer,
      Som mig sin Wille lærer
          Oc selffwer lindrer miine Baand.
  
          _2._
  
      Mit Hiærte, glæm ded icke,
      Huad udi Mørcken Kircke
          Nii Dage ieg udstoed!
      Hwad Angist, Sorrig, Qwiide,
      Hwad Spott oc Stanck ieg liide!
          Da styrckede Gud Sind oc Moed.
  
          _3._
  
      Betenck min stoere Trængsel,
      Mit lange haarde Fengsel,
          Min Iammers elffwe Aar!
      Ey saa, att ded bedrøffwer;
      Gud er den, som dig prøffwer,
          Hand kiender best, hwad du formaar.
  
          _4._
  
      Hid Santz, Fornufft oc Læmmer!
      Indhellig sammen stæmmer:
          Guds Goedhed winde kand,
      Som Eder haffwer sparet,
      Fra Krancke[l]se bewaret
          I denne min forfalden Stand.
  
          _5._
  
      Mig Wanded gick til Tænder,
      Aff Sorrig wringtis Hænder,
          Ieg snobblet, dog ey falt;
      Thi Herren war min Støtte,
      Min Foed selff monne fløtte,
          Loff wære dig, o mæctig Alt!
  
          _6._
  
      Tack skee dig, Naadsens Kille,
      Att du mig ræffse wille
          Saa mild oc faderlig!
      I Nød warst dog til Stede,
      Mit Hierte Suck tilrede,
          Der Macten wille knuuse mig.
  
          _7._
  
      Gud, for dig ieg needfalder:
      See til mig i min Alder,
          Som stunder nu fast til!
      Aff Aaget mig udspende,
      Giør paa min Træl snart Ende!
          Dog ey, hwad ieg, men hwad du wilt.
  
  Dette Aar den 25. _Iulii_ war Kgl. _Majt._ saa naadig, att der bleff
  giort et stoert Windue i mit inderste Rom igien, hwilcket bleff
  tilmuret, der ieg skulle føris ind i ded Rom. Der bleff oc satt en
  Wind-Offwen, huor aff Røret gaar ud til Platzen. Sloßf. war icke wel
  tilfritz der med, meest fordi hand skulle wære til Stæde oc hoes
  Arbeeded; ded gaed hand icke. Miine Døre skulle da wære aaben; ded
  warte i 12 Dage, førend ded bleff færdig. Hand war kranteworn,
  wille icke, att Winduet skulle sættis saa sit neer, som ded haffde
  wærret tilforne, førend ieg bleff fengselet; oc ieg offwertalte
  Murmester-Swennen att slaae Muuren saa siet ud, som den før haffde
  werret, hwilcket Sloßf. bleff war paa Sloß-Platzen, kom løbendis op
  oc skiænte, som hand war bister. Ded stoed intet til att ændre, thi
  Windwis-Karmen war alt giort. Ieg spurte hannem ad, hwad Onde hand
  haffde der aff, att Winduet saed en Steen need; ded gick io intet
  need for Iern-Tralleren, oc ded haffde wærret saa siet før. Hand
  wille haffwe sin Kriig frem, saa Muurmester-Swennen muurte en Steen
  bedre op, imens hand war der, oc siiden tog den neer igien, thi
  Karmen, som war færdig, haffde ellers intet paßet.
  
  Samme Aar kom Karen Nels Daatter fra mig for den tredie oc sidste
  Gang, oc i henders Stæd en Bogbinder-Encke wed Naffn Barbra. Hun er
  en _melancolisk_ Quinde. Samwittigheden wogner stønnem, saa hun
  fortæller offte siine egne Forseelser (dog icke saa groffwe, som de
  haffwer wærret, oc ieg kand spørge). Hun haffwer hafft toe Børn, oc
  effter henders egen Fortælling saa synnis, att hun haffwer wærret
  noget Aarsag til derris Døe, thi hun siger: »Huorledis kand man
  haffwe Omsorrig for ded Barn, huis Fader man icke ælsker?« Hun drog
  fra henders Mand, toe Aar førend hand døde, oc tog med, huis hun
  kunde offwerkomme, saed i Hamborg oc føde sig med Spind; haffuer oc
  tilforne tient en Fyrstinne for Spinde Piige. Henders Fader leffwer
  oc haffwer wærret Kl. _Majts._ Bogbinder; er nu rørt aff et Slag,
  ligger elendig. Henders Broder er Bogbinder igien i Faderens Sted,
  huorhelst Faderen er. Hun haffwer ingen Medynck med Fadren, ynsker
  hannem døe (som wel war ded bæste for ham); men att hun er saa slem
  imod henders Søster, som er en fattig Sk[r]ædder Kone, ded fortryder
  ieg paa oc siger hender offte, att hun giør dobbelt Synd i den
  Medfart; thi den trengende Søster kommer da oc da att hente sig Maed
  hoes hender. Naar hun icke kommer _precis_ den Afften, hun haffwer
  satt hender Steffne, eller oc icke forretter, hwis hun haffuer
  befalet hender, saa faar hun ingen Maed, saa kaster hun Madden i
  Hyßkenet. Naar ieg med Witløfftighed holder hender Synden for, da
  siger hun: »Dat Fleesch is doch verfuult«. Ieg spørger hinder,
  huorfor hun lader ded raadne oc giffwer Søstern ded icke i Tiide.
  Dertil swarer hun, att Søstern er ded icke wært. Ieg spaar hender
  ille, at ded i Fremtiiden wil gaa hender saa som adskillige andre,
  ieg hender opregner. Der kaster hun med Nacken aff oc tier stille.
  
  Paa de Tiider sendte Henders _Majt._ Dronningen mig nogle Silcke-Orme
  til Tiidsfordriff. Der de haffde spunden, sendte ieg Hs. _Majt._ dem
  i en Æske, hwilcken ieg uden om haffde betræcket med Liiffarwe Atlask
  oc læncket der paa et Munster med Guld-Traae. Inden udi war Æssken
  bedragen med hwit Tafft. I Laaget war syed med soort Silcke en
  underdanig Begiæring, att Hendis _Majt._ naadigst wille forhiælpe til
  att løße miine Baand oc binde mig igien med Naadsens Haand. Hendis
  _Majt._, den dydige Dron., haffde bønhørt mig, om ded haffde staaet
  til hender.
  
  Sloßf. bleff effterhaanden noget klaagere oc skickeligere, drack oc
  icke nær saa meget eller giorde saa mange Putzerier. Ieg haffde
  Roelighed inden min inderste Døer. Quinden saed uden for i ded anded
  Rom om Dagen, laae oc der om Natten, saa ieg begynte att intet
  bekümre mig saa meget offwer min onde Skiæffne. Sleed saa ded Aar hen
  med Læsen, Skriffwen oc Dicten.
  
  Efftersom ieg alt for lang Tiid siden, strax effter, att mig di
  Naadsens Penge ware giffwen, haffde icke alleeneste kiøbt _Historie_
  Bøger paa adskillige S[p]rog, men endoc aff dennem uddragen oc
  offwersat de rooßwærdigste Quindis Persohner, som berømmis for
  troefaste, kydske, fornufftige, mandhafftige, dydige, gudfryctige,
  lærde oc standhafftige[215], saa giorde ieg _Anno_ 1675 den 9.
  _Ianu._ for Tiidsfordriff et Riim til _M. Thomas Kingo_ under den
  Tittel: »Den høy berømte _Poet M. Tho. Kingo_ bedis en Bøn aff en
  _Danne-Quinde_ udi alle _Danne-Quinders_ Naffn.« Den Bøn bestaar der
  vdi, att hand de danske dydige oc rooßwærdige Quindis Persohner wille
  i derris Pryd iklæde. Ieg Naffn giffwer wel dydige aff andre
  _Nationer_, men beder ickun om de danske derris Pryd. _Kingo_ faar
  ded intet att see, men maa min goede Wen, ieg dette betroer[216],
  leffwe, saa kommer ded nock i Eders, miine hiærte kiære Børns Hænder.
  
   [215] Jvfr. S. 200 Anm. 3.
  
   [216] Uden Tvivl ~Peder Jensen Tøtzløff~; jvfr. S. 246 Anm. 1.
  
  Samme Aar{1675.} den 11. May opsatte ieg riimwiiß en striidig Samtale
  imellem _Fornufften oc Sinded_ under den _Tittel: Den fangen Enckis
  Tuiiste Tancker, eller Fornuftens oc Sindeds Striid_.
  
  Ellers forrefalt intet i dette Aar inden miine Fengsels Døre, som er
  skriffwerdig, foruden en Hændelse, som war, att saasom om Morgenen
  den uderste Dør for ded uderste Rom bleff opluct for att feye Skarnet
  ud oc flye reent Wand ind, oc Taarngiemmeren den stønnem loed staa
  aaben, indtil ded war Maaltiids Tiid, saa lucte hand den igien: saa
  hænder ded sig, att der kom Ild løß i Byen, oc ded klæmte. Ieg oc
  Quinden wii løbe op i Taarnet for att see, huor ded brænte. I ded ieg
  war paa den Stiie, som gaar op til Seyer-Wercket, kommer Sloßf. oc
  haffwer en Karl med sig aff Sølff-Kammerset. Hand bliffwer først war
  min Hund, siden saae hand noget aff Quinden, tenckte wel, att ieg war
  der oc; war saa wiiß, att hand gick icke op aff Stiien, men bleff
  needer weed de neederste Huller, huor aff man kand see ud til Byen,
  oc gaff mig Tiid til att komme needer igien oc lucke for mig. _Gert_
  war bedrøffwet, kom siden til Døren oc klagede for mig sin Nød. Ieg
  trøstede hannem, att ded skulle icke haffwe Fare. Førend Sloßf.
  luckte Døren op til Middag, slog hand _Gert_ med sin Kiæp, saa hand
  skreeg, oc sagde Sloßf.: »Du skalt, vor den Dywel, weck!« Der Sloßf.
  kom ind, tog ieg først Orded oc sagde: »Ii hebben Synde dar van, dat
  Ii den arm Dywel slaaen. He konde dar nicht tho. De Racker kam effen
  op, als he min Dör wolte thomacken, ende dar öfver ver gat he dat.«
  Hand truede _Gert_ meget oc sagde: »Het schulle mii noch nicht so
  sehr verdrohten hebben, wen de fremde Kärel nicht wehre bi mii
  gewesen.« Mig falt ind paa Stand de Ord, hand for lang Tiid siiden
  haffde sagt til mig: att ingen Quindfolck kunde tiie, men alle
  Mandfolck kunde tiie (da den Tale aff hannem bleff holden, tenckte
  ieg, om ded holte wiß, da kunde miine Uwenner troe, att om ieg haffde
  wist noget aff ded, de wille tye mig paa, da haffde ieg icke kundt
  taufft ded). Nu swarte ieg hannem saa: »I, hwat hefft dat op sigk?
  Dat was io en Mands Persohn; de können alle swiigen. Hir iß keen
  Skade geskeen.« Hand kunde icke holde sig for Latter oc sagde: »Ia,
  Ii siin guth genock!« Ieg snackede saa for hannem oc forsickrede
  hannem, att ieg icke begiærte att gaae ud aff Taarnet foruden Kongens
  Willie, om de loede staae Natt oc Dag alle Taarn Dørene aaben, oc
  sagde widre, att ieg lenge siiden kunde haffwe kommen ud, om ded
  haffde werret mit Forsæt. _Gert_ bleff i sin Tienneste, oc Sloßf.
  sagde aldrig til _Gert_, att hand skulle lucke for mig om
  Morgenen[217].
  
   [217] I Randen er bemærket: »_Ieg haffde effter Begiæring faaet en
   Røtte aff Slotzfogden, som hand klippede Haelen aff; den satte ieg
   i et Pappegoie-Buur oc spiisede den, saa den bleff meget tam. Den
   Tiidsfordriff wille Quinden icke unde mig, oc som Buuret hengte i
   ded anded Rom, oc ded needen [til] war med Iern Traller, saa
   Skarnet kunde falde ud, saa brente hun Røtten needen fra op med
   Lyßet. Ded war læt att see, men hun nectede ded._«
  
  Ieg haffde da kiøbt mig et _Clavicordium_, oc som Barbra kunde
  siunge wel, saa leegte ieg Psalmer, oc hun sang, saa Tiiden bleff
  os icke lang. Hun lærte mig att indbinde Bøger, saa meget mig
  behøffwede[218].
  
   [218] Den temmelig primitive Maade, hvorpaa selve Haandskriftet til
   nærværende Fængselshistorie er sammenhæftet, gjør det højst
   sandsynligt, at Hæftningen er Leonora Christinas eget Værk.
  
  Min Skriffte Fader, H. Emmeke, bleff forfremmet til Præst i Kiøge
  _An._ 1676. Samme Aar bleff min Naadsens-Penge forbedret, oc bekommer
  ieg hwert Aar 250 Rdr. Staar saaledis i Orderen, att de 200 Rdr. kand
  brugis til Klæders Fornødenhed, oc de 50 Rdr. til att kiøbe noget
  for, Tiiden med att fordriffwe[219]. Gud welsigne oc naadeligen
  beware Kl. _Mt._ oc giffwe hannem att maa tælle mange lyckelige Aar.
  
   [219] Ifølge en Meddelelse af Fuldmægtig A. ~Petersen~ findes
   anført i vedkommende Skatkammerregnskaber, at der den 12. Februar
   1672 er bleven tilstillet Leonora Christina »til Klæder og Bøger
   til hendes Fornødenhed« 250 Rdr., den 28. December s. A. 200 Rdr.,
   den 5. November 1673 200 Rdr. og den 24. November s. A. 50 Rdr. For
   Aarene 1674 og 1675 findes hun ikke opført i dette Regnskab, men
   der er ikke mindste Grund til at antage, at der ikke i disse to Aar
   er anvist lignende Summer til hendes Udgifter, og naar hun
   desuagtet selv med saa stor Bestemthed paastaar, at det først var
   1676, at hun fik 250 Rdr. om Aaret (jvfr. S. 200), kan dette næppe
   forklares paa anden Maade end ved at antage, at nogle af de til
   hende bestemte Penge hidtil vare gaaede i andre Lommer. -- Nogle
   Optegnelser om Regeringens Udgifter i Anledning af Leonora
   Christinas Fangenskab haves i ~Wolff~'s Journal f. Politik 1815, 4,
   283-84.
  
  Paa de Tiider war _Brant_ Zahl-Mester[220].
  
   [220] ~Peder Brandt~ (fra 1680 af Herre til Pederstrup paa Lolland)
   var Rentemester i Aarene 1676-82. 1679 blev han adlet, 1684
   udnævntes han til Overrentemester og 1692 til Gehejmeraad. Han døde
   1701.
  
  Samme Aar den 17. _Dec._ kom Barbra fra mig, gifftede sig med en
  Bogbinder Swend; fortrød ded siden. Oc effter som henders Mand døde
  1½ Aar effter derris Gifftermaal, oc ded hastig, bleff _Barbra_
  mißtenckt. Hun kom siden i Broderens Huuß oc falt i Sygdom.
  Samwittigheden wognte, oc loed hun hente Tøtzløff til sig oc saa
  gott som liige ud sagde til hannem, att hun haffde forgiffwen
  Manden; bad hannem sige mig ded. Ieg forundrede mig icke meget der
  offwer, thi effter henders egen Fortælling haffde hun begaaet Mord
  tilforne paa siine egne Børn; sagde dog til Peder Tøtzløff, att hand
  intet skulle tale derom; wille Gud haffue ded aabenbaret, saa skeede
  ded nock alligewel; Broderen oc Pigen i Huuset wiste ded; hand skulle
  icke gaa der hen igien, om hun sendte Bud effter hannem. Hun bleff
  gandske forstyrret, laae elendig i sit eget Skarn. Broderen loed
  hender omsider føre i Pæsthuuset.
  
  Vdi _Barbaræ_ Sted kom til mig en wed Naffn Sitzel Klemmings Daatter;
  hender haffde Maren Blocks bragt den Tienneste tilweye, efftersom
  Sitzel war hender Penge skyllig. Hun war et locket Quindfolck, oc
  Maren gaff hender an for Piige att wære; haffde oc en hwiid Hue paa
  sit Hoffwet, da hun fremkom. Sitzels Giæld til Maren war kommen der
  aff, att saa som Sitzel kunde giøre Knapper, oc Knapmagerne haffde
  Krackel med hender, saa haffde Maren bragt hender et Konge-Breff
  til Weye att befrii hender fra Knapmagerens [_sic_] Tiltale,
  forregiffwende, att hun war wanfør. Der Døren om Afftenen bleff
  tilluct, begiærte ieg att see ded Konge-Breff, Maren Blocks haffde
  bragt hender til Weye. Oc saa som ieg læste, att der stoed: ded
  wanfør Quindfolck, saa spurte ieg hender, hwad Wandske hun haffde.
  Hun swarte att icke haffwe nogen Bræck. »Huorfor da« (spurte ieg)
  »haffwer I giort Eder wanfør?« (Hun swarte:) »Ded haffwer Maren
  Blocks giort for att bringe mig ded Konge-Breff til Weye.« »Her i
  Breffwet,« sagde ieg, »næffnis I et Quindfolck oc icke en Piige: er
  I da locket?« Hun hengte med Hoffweded oc sagde saa sacte: »Ia.« Ieg
  war icke wel til Fritz; sagde: »Med Løgn haffwer Maren Blocks bragt
  Eder Konge Breffwet til Weye oc med henders [Løgn] ført Eder til mig,
  ihuordant Eders Tienneste wil wære.« Hun gaff goede Ord, loffwede att
  tienne wel, aldrig att giøre mig imod. Hun er et farligt Menniske;
  der er intet gott i hender; dristig, uforskammet, ræddis icke for att
  slaaes med en Karl. Hun slog paa eengang toe Knapmagre, som wille
  tage henders Arbeed fra hender, saa de maatte rømme. Hoes mig haffwer
  hun ingen Leilighed att lade see sit onde Sind saa fuldkommelig; ded
  lader sig dog kiende i adskillige Maader. Ieg affwærgede engang et
  Slagsmaal imellem hender oc Maren Blocks. Thi der Maren haffde faaet
  siine Penge, hun haffde udlagt for Sitzels Konge Breff, saa wille hun
  haffwe hender fra mig oc en anden i henders Stæd, men ieg loed sige
  Maren Blocks, att hun torde icke tencke, att hun skulle kunde flye
  mig en, ieg skulle tage imod; ded war alt nock for denne Gang[221].
  
   [221] I Randen staar følgende Anmærkning, der dog igjen er
   udslettet: »_I dette 1676. Aar gifftede sig Slosf. tredie Gang, med
   en Quinde, som oc haffde hafft twende Mænd. #An.# 1677 den 9.
   #Aug.# døde min Søster #Elisabet Augusta#._«
  
  Vdi H. Emmeke _Norbyes_ Stæd bleff Slotz-Præst H. _Iohan Adolf
  Borneman_, en meget skickelig oc lærd Mand[222], som da oc bleff min
  Skriffte Fader, oc betiente hand mig første Gang _An._ 1677 den 10.
  _April_.
  
   [222] ~Johan Adolf Bornemann~ (f. 1643, d. 1698) var Slotsprædikant
   fra 1676 til 1683, i hvilket Aar han blev Stiftsprovst og
   Sognepræst til vor Frue Kirke i Kjøbenhavn.
  
  Samme Aar den 9. _Oct._ war min Skriffte-Fader _Magister Hendrich
  Borneman_, Probst til wor Frue Kircke (en træfflig lærd Mand),
  efftersom hands Broder, H. _Iohan Adolf Borneman_, war forreist med
  Kl. _Majt._ til _Lante-Ryen_[223].
  
   [223] ~Henrik Bornemann~, en yngre Broder til Johan Adolf B. (f.
   1646), blev 1672 Rektor ved vor Frue Skole i Kjøbenhavn, 1674
   tillige Professor logices et metaphysices, 1675 Sognepræst til vor
   Frue Kirke og Stiftsprovst, 1683 Biskop over Aalborg Stift, 1693
   Biskop over Sjællands Stift. Han døde 1710.
  
  Ieg haffwer, Ære wære Gud! leffwet ded Aar i Roelighed, læst,
  skreffwen oc dictet adskilligt.
  
  _Anno_ 1678 bragtis mig til Weye, att min Skriffte Fader, H. _Iohan
  Adolf_ Borneman, kom til mig huer 6 Vgers Dag oc holte en liden
  _Sermon_.
  
  Dette Aar, Paaske Dag, bleff Iomfrue _Agneta Sophia Budde_ ført her
  ind i Taarnet. Henders Fengsel war offwen offwer mit inderste Rom.
  Hun bleff beskylt for att wille haffwe med Gifft ombragt Greffwinne
  Skeel, oc som hun war et ungt Menniske oc haffde en Piige, som skulle
  betienne hender, som oc war ung, saa staajede de saa om Dagen, saa
  ieg haffde liden Roelighed for dennem. Ieg talte dog intet derom,
  meente, att hun bleff wel stille, naar hun formerckede, att ded wille
  giælde Døden. Men ney! hun war lystig, til Dagen førend hun bleff
  rættet[224].
  
   [224] Paa en Seddel, som med en Knappenaal er fastheftet til et af
   Haandskriftets Blade, har Forf. endnu tilføjet følgende
   Bemærkninger, der staa i Forbindelse med Agnete Buddes Sag: »_Samme
   1678. Aar, den 4. #Marti#, bleff min Naboeske en Quinde weed Naffn
   #Lucia#, som tiente F. Rigitze Grubbe. Hun beskyltis aff Iomfrue
   #Agneta Sophia Budde#, att hun haffde werret den, som paa sin Fruis
   Wegne haffde offwer-talt hender att forgiffwe Greffwinnen F.
   Birrete Skeel, oc at #Lucia# haffde bragt hender Gifftet. Der war
   Windisbyrd, aff hwem #Lucia# haffde kiøbt Gifftet. Den Quinde war
   en standhafftig troefast Tiennerinne. Hun tog imod alt ont, hender
   paalagdis, med allerstørste Taalmodighed, war trøstig i ded Mørcke
   Fengsel. Haffde twende Mand[s]-Persohner til #Cammerader#, som
   baade skreeg, suckede oc græd. Fra Greffwinne Skeel (som skulle
   spiiße hender) bleff hender sendt Kiød, som krøb fuld aff
   Maddicker, oc mullet Brøe. Ieg forbarmede mig offwer hender (icke
   for henders Fruis Skyld, thi den haffwer intet gott forskylt aff
   mig oc ille belønt forrige Tiiders Welgierninger, men aff
   Medliidenhed), sendte hender Maed oc Dricke oc Penge til att
   formilde #Gert# med, som war hender for haard. Hun bleff piinet,
   wille dog icke bekiende ded ringste aff ded, hender beskyltist,
   forswarede altiid sin Frue. Hun bleff saa siddendis hen._« -- Med
   Hensyn til den her omhandlede Sag, i hvilken to adelige Damer vare
   anklagede for at have -- uvist, af hvilken Grund -- staaet en
   tredie (~Birthe Skeel~, Enke efter Grev ~Christopher Parsberg~)
   efter Livet, skal jeg endnu kun tilføje, at ved Højesteretsdommen,
   der afsagdes den 25. August, blev ~Agnete Budde~ dømt til at
   halshugges, ~Regitse Grubbe~ (Enke efter Christian IV.s naturlige
   Søn ~Hans Ulrik Gyldenløve~) forvist for Livstid til Bornholm, og
   Pigen ~Lucie~ dømt til pinlig at forhøres, derefter kagstryges og
   forvises Byen og Landet. Henrettelsen fandt Sted den 6. September
   paa Slotspladsen. Jvfr. ~Extraord. maanedl. Relationer~ 1678 S.
   709, 736, 740; ~Ordinaire Post-Tidinger~ 1678 Nr. 14, 25, 34, 35,
   36; ~Pontoppidan~, Annales ecclesiæ Dan. 4 Th. S. 590; Uddrag af
   ~Bircherods~ Dagbøger, ved Molbech, S. 194.
  
  Samme Aar{1678.}, den 19. _Iulii_ en Morgenstund, bleff
  Taarngiemmeren _Gert_ ihiæl slagen aff en til Døde dømt Tyff, som
  hand gaff alt for stoer Friihed. Om dette Tilfald wil ieg noget
  witløfftig melde, efftersom ieg raadde _Gert_ icke att giffwe den
  Fange saa stoer Friihed; men hand actede icke mit Raad, til sin egen
  V-lycke. Denne Tyff haffde brut ind i en Præstis Huus om Natten oc
  staallen en Brygger-Kedel, baaren den paa sit Hoffwet til
  Kiøbenhaffn; bleff om Morgenen dermed paa greben i Porten oc sat her
  i Taarnet. Hand bleff dømt til att henge (hannem bleff oc meere
  Tyffweri offwer bewiist). Præsten loed ded staa saa hen med
  _Executionen_, wille icke lade hannem henge; saa bleff sagt, att hand
  skulle paa Holmen, warte dog lenge, att hand war fangen. I
  Førstningen oc saa lenge, indtil der taltist om, att hand skulle paa
  Holmen, war hand min Naboe i den Mørcke Kircke, anstillede sig saa
  gudfryctig, læste (til Synne) andæctig, bad Gud om siine Synders
  Forladelse med megen dyb Suck. Den Sckelm wiste, att ieg kunde høre
  hannem, oc sendte ieg hannem oc stønnem noget Maed. _Gert_ forbarmede
  sig offwer hannem, loed ham gaa neer i Taarne-Stuen om Dagen oc satte
  ham op igien om Natten. Siden loed hand ham ligge neere i Taarnet om
  Natten. Oc som ieg haffde seet den Tyff engang eller toe, naar min
  Dør war aaben, att hand gick den forbi, oc beskuet hannem, syntist
  mig, att hand haffde et mordersk Ansict, huorfor, der ieg fornam, att
  Tyffwen icke kom op igien i den Mørcke Kircke om Afftenen, sagde ieg
  til _Gert_, att hand woffwede for meget i ded, att hand loed den Tyff
  sidde neere om Natten; der stack en Sckelm i hannem; hand untgick
  wist engang, saa kom hand i Ulycke for hands Skyld. Ded meente _Gert_
  icke, att Tyffwen skulle begiære att løbe bort; hand war frii for att
  hengis; hand haffde saa glæd sig, der hand hørte, att hand skulle paa
  Holmen, saa der war ingen Fare hoes. Ieg meente, at ded war en Glæde,
  som icke kom widre end til Tænderne; bad ham lucke hannem ind om
  Natten. Ney, _Gert_ fryctede intet; hand loed (som meere war) Tyffwen
  gaa op i Taarnet for sig oc stille Seyerwercket.
  
  Tre Dage førend Morded skeede, en Morgen, da _Gert_ haffde opluct min
  Dør, talte ieg enda med _Gert_ om den Fare, hand satte sig i med den
  Tyffs Friihed, som _Gert_ dog icke fryctede. I ded sætter min Hund
  sig lige for _Gert_ oc tuuder hannem op i hands Ansict. Der til
  Middag bleff spiiset, løb Hunden neer oc tuutte 3 Gange for
  Taarngiemmerens Dør. Ieg haffde aldrig hørt den Hund tuude før.
  
  Den 19. _Iulii_ (som melded er), da _Gertis_ ulycklig Morgenstund war
  forhanden, kom Tyffwen neer fra Seyerwercket oc sagde, att hand icke
  eene kunde komme til Rætte dermed, ded war forwicklet i Strickerne.
  Den Sckelm haffde en Iern-Stang tilreede der oppe til att sætte sit
  Forsæt med i Werck. _Gert_ gick op, men bleff baarren need igien.
  Tyffwen løb need, effter att _Gert_ war døe, luckte hands Skrin op,
  tog Pengene der ud oc gick ud aff Taarnet. Ded war effen en Fredag,
  att der skulle ringis til Predicken. De, som skulle ringe,
  banckede paa Taarn-Døren, oc ingen luckte op. Tøtzløff kom med
  Hoff[wed?]-Nøglen oc lucte op, talte med mig oc forundrede sig paa,
  att _Gert_ saa til Dags war icke til Stæde. Ieg sagde: »Ræt fat er
  ded icke, thi i Morris imellem 4 oc 5 Slæt war ieg noget upaßelig; da
  hørte ieg tre gaa op oc et Tag der effter tre gaa need igien.«
  Tøßløff lucte for mig igien oc gick need i Taarn-Stuen. I ded kommer
  en aff Ringerne need oc beretter, att _Gert_ ligger døe der oppe. Der
  den døde bleff besictiget, da haffde hand fleere end som et Saar, dog
  alle bag til i Hoffweded[225]. Hand war en meget kæck fyrig stærck
  Mand; een skulle icke kunde haffwe giort ham ded. Tyffwen bleff samme
  Afften paagreben, oc bekiente hand, hworledis war tilgaaet: at en
  Fange, som saed neere i Traalhullet, en _Lizenciat_ wed Naffn
  _Moritius_[226], haffde hannem dertil offwertalt. Samme _Moritius_
  haffde stoer Udstand med _Gert_. Wist war ded, att _Gert_ tog for
  meget aff hannem om Ugen for hands Kaast. Wist er ded ocsaa, att
  denne _Moritius_ er en meget v-guddelig Krop; Præsten, som skriffter
  hannem, giffwer ham intet got Windisbyrd. Ieg troer nock, att
  _Moritius_ war Medwider, ieg troer oc, att en anden Fange, som saed
  der neere i Taarn-Stuen, haffde sin Haand der wed. Thi hwem skulle
  haffwe luct den fangen Tyff ud aff Taarnet uden en aff dem? Thi der
  effter Nøglen bleff leet, da fantist de[n] att wære skylfft oppe i
  Taarnet; ded kunde Tyffwen icke giøre, effter att hand war aff
  Taarnet. Tyffwen kunde oc icke haffwe luct _Gerts_ Skrin op oc tagen
  hands Penge foruden _Mauritii_ Widskab. Den anden Fange maatte ded oc
  wære witterligt. Ded syntist, att ded bleff forhindret, att icke
  fleere skulle døe for ded Mord; huorfor der icke alleeneste intet
  bleff efftersøgt om Sagens Beskaffenhed, som ded sig burte, men de
  loede Tyffwen sidde neere. Hand war wel bunden med Iern-Lencker, men
  _Moritius_ kunde tale hwer Dag med hannem, huorfor Tyffwen gick fra
  siine første Ord oc sagde att haffwe giort ded Mord alleene. Bleff
  rættet den 8. _Aug._[227], oc _Moritius_ ført til Borringholm, der
  fengselet.
  
   [225] Beretninger om Mordet paa Taarngjemmeren findes i ~Extraord.
   maanedl. Relationer~ 1678 S. 719-20 og ~Ordinaire Post-Tidinger~
   1678 Nr. 29, 30.
  
   [226] ~Otto Mauritius~, en tydsk Licentiat, der i flere Aar (i alt
   Fald fra 1667 af) havde været brugt af den danske Regering som
   Spion og i andre lidet hæderlige Hverv, og som var den egentlige
   Aktor i Processen mod Griffenfeldt, var Aaret efter dennes Fald
   bleven arresteret og dømt fra Ære, Liv og Gods som skyldig i Mened,
   Falsk og Majestætsforbrydelse. Dødsstraffen blev ham imidlertid
   eftergivet, og han hensad nu i Blaataarn til ind i September Maaned
   1678, da han blev ført til Bornholm, hvor han døde i Fængslet.
   Jvfr. ~Wolff~, Griffenfelds Levnet S. 262, 316, 335 flg., 364 flg.,
   381; ~Extraord. maanedl. Relationer~ 1677 S. 515, 524, 580, 1678 S.
   741; ~Nyt histor. Tidsskrift~ 6 Bd. S. 267-70.
  
   [227] Jvfr. ~Extraord. maanedl. Relationer~ 1678, S. 735.
  
  I _Gerts_ Stæd bleff Taarngiemmer en wed Naffn _Iohan_, som war en
  Norback, en meget eenfoldig Mand. Hand bleff meget narret aff
  Hofffolcket. Den fangen Iomfrue oc hendis Piige fixerte hannem,
  første Gang Pigen i hands Tiid skulle slaa Nat-Kedeln ud. Hyßkenet
  war icke langt fra derris Fengsels Dør. Taar[n]giemmern gick i midler
  Tiid neer oc loed Døren staa aaben. De løb oc spøgede omkring. Der de
  hørte hannem komme paa Trappen, skylffte de sig. Hand fant Fengselet
  tomt, bedrøffwede oc iammerklagede sig. Iomfruen pippede som et Barn,
  saa hand fant hender bag en Dør. _Iohan_ bleff glad, fortælte mig
  siden den Hændelse. Ieg spurte, hwi hand bleff icke hoes dem saa
  lenge. »Hwad?« (swarte hand) »Skulle ieg wære wed ded skiiden Tøy?«
  Paa saadan Taabe Snack war intet att sige.
  
  Ieg haffde Roelighed inden miine Døre oc forlystede mig med Læßen,
  Skriffwen oc anden Hænders Arbeed, begynte att knøtte oc sye paa mit
  Liigtøy, huortil ieg haffde kiøbt Kattun, hwit Tafft oc Traa.
  
  Den 7. _April_{1679.} undkom en ung Karl aff Taar[n]et, som gick
  neere i Taarn-Stuen med Iern Bolte om Beenene. Samme Fange haffde
  hafft Leilighed att faa siine Bolter aff, wiste oc, att Taabe
  _Iohan_ laae Taarn-Nøglen under sit Hoffwitgiær. Hand haffde oc
  tilreede en Iern-Pind for att lucke Døren op, huor Taarngiemmeren
  soff; lucte den listeligen op, tog Nøglen, lucte igien for Taabe[n]
  oc gick ud aff Taarnet. Den eenfoldige Mand bleff fængselet, men
  effter 6 Vgers Forløb aff Naade igien løßgiffwen.
  
  I hands Sted kom een wed Naffn Olle _Mathisen_, en Skonning, som
  haffde sin Kone hoes sig i Taarnet. Imod Sidstningen aff dette Aar,
  den 25. _Dec._, bleff ieg syg aff en _Feber_, oc bleff _D.
  Mynchen_[228] befalet at besøge mig oc tage mig under sin _Cur_,
  hwilcken Befaling hand oc med stoer Omhygelighed [effterkom?]. Hand
  er en meget skickelig Mand, limfællig, forsictig i sin _Cur_. Ieg kom
  10 Dage der effter til min Helbred igien.
  
   [228] D. e. ~Henrik Møinichen~, Christian V.s Livlæge. Han var født
   1631, blev 1662 Hofmedicus, 1670 kongelig Livmedicus, 1687 Assessor
   i Højesteret, 1695 Justitsraad; døde 1709.
  
  Vdi Begyndelsen aff ded 1680. Aar loed _Sitzel_ Klemmings Daatter sig
  aff Maren Blockis offwertale att troeloffue sig med een aff Kongens
  Liiff-_Garde_. Kom bort den 26. _Novem:_{1680.}.
  
  I henders Stæd kom een til mig samme Dag wed Naffn _Margrete_. Ded
  første ieg saae hender, kom hun mig noget fortenckelig for, oc
  syntist mig, att hun war med Barn; loed mig dog icke mercke dermed
  førend i _Ianuarii_ Maanet, sidste Dag{1681.}. Da giorde ieg hender
  Spørßmaal, huor aff hun kunde forstaa, hwad ieg meente. Hun swarte
  dertil med Løgn, som ieg greeb hender strax i, oc brugte hun sær
  Snid, som icke sømmer att antegne, for att bewiiße sin Løgn; men
  henders Snid kunde icke bestaae sig hoes mig, saa hun omsiider maatte
  bekiende ded. Ieg spurte om henders Barnefader (formeente, att den
  war Kongens Liiff Karl, som war i _Arrest_ neere i Sloßf. Kammers,
  sagde ded dog icke). Hun swarte icke da paa mit Spørßmaal, men sagde
  icke att wære saa langt henne: den Tyckelse, hun haffde, war meere
  aff Fedme end aff Barnet, thi hun haffde icke funden ded endnu. Denne
  Quinde war tilforne, førend hun kom til mig, i Slosf. Konis
  Tienneste, oc haffde Slosf. giort mig wiiß paa, att hun haffde worren
  ecte-gifft. Saa hænder ded sig, att ieg en Dag spørger hender ad om
  henders Liiff oc Leffnet; saa forteller hun sin Herkomst, huor hun
  haffde tient, oc att hun haffde faaet 2 Hoerunger, hwer med sin
  Fader, oc i ded wiißer hun paa sit Liiff oc siger: »En Fader skal oc
  wel wære dette bekiendt, oc wel en wacker Fader! I kiender hannem
  wel?« Ieg sagde: »Ieg haffwer wel seet Kongens Liiff-Karl paa
  Platzen, men ieg kiender hannem icke.« Hun loe oc swarte (paa sit
  Moders-Maal): »Neen, bi Gott! dat is nicht em; dat is de guthe
  Slosf:.« Ieg troede ded sandferdig icke. Hun soer derpaa oc fortælte
  nogle Omstendigheder. Mig syntist att wille wære aff med hender i
  Tiide, begiærte att tale med Slosfs. Quinde, som oc kom til mig. Ieg
  sagde hender den Mißtancke, ieg haffde til Quinden, oc huorpaa min
  Mißtancke beroede, men ieg loed mig icke mercke med, hwad Quinden
  selff haffde bekiendt oc sagt; bad Sloßfogdens Kone att skille mig
  wed hender med goed Manner. Hun forundrede sig offwer min Tale,
  twilffte paa, att saa war. Ieg sagde: »Enten saa er eller icke, saa
  skiller mig wed hender, io føre, io bedre.« Hun loffwede, att saa
  skulle skee, men ded skeede icke. _Margrete_ skyde intet att wære
  bekiendt, ded hun war med Barn, sagde ded til Taarngiemmeren; sagde
  en Dag til hannem: »Olle, huordant war ded med Eders Kone, der hun
  fick de Twillinger? Gick der icke en Dall langs need aff henders
  Bug?« Ole swarte: »Ded weed ieg icke. Spørger Anne ad!« _Margrete_
  sagde, att der gick en Dall langs need aff hender[s] Buug, meente,
  att hun war med Twillinger. En Dag, hun skulle sye noget Klæde offwer
  Lænene aff min Arm-Stoel, sagde hun: »_Nu rørte sig den Guds Engel!_«
  Oc saa som Slosf. Quinde icke effterkom ded, hun loffwede, oc
  _Margrete_ Søster kom tit til hender, saa fryctede ieg, att Søsteren
  skulle flye hender noget att fordriffwe Barnet med (som oc wist siden
  skeede), huorfor ieg sagde til _Margrete_ en Dag: »I siger, att
  Slosf. er Fader aff Eders Barn, men ded torde I icke sige hannem
  selff.« »Io,« soer hun, »tør ieg saa! Meener I icke, att ieg wil
  haffwe noget aff ham til att føde mit Barn med?« »Da wil ieg sende
  Bud til hannem« (sagde ieg) »for diß eene oc høre, hwad hand wil
  sige« (ded war heel rart i den Tiid, att Slosf. kom til mig). Hun bad
  mig saa giøre: hand kunde icke næcte, att hand io war henders Barne
  Fader. Slosf. kom effter min Begiæring. Ieg begynte Talen i Quindens
  Nærwærelse, sagde, at _Margrete_ war med Barn effter henders egen
  Siende; hwem der war Fader til, kunde hand spørge hender ad, om hand
  wille. Hand spurte hender, om hun war med Barn. Hun swarte: »Ia! en
  Ii siin Fader dar tho.« »Ick?« (sagde hand oc loe) »Wat för en Snack
  is dat?« Hun foer fort i henders Snack, soer, att ingen anden war
  Fader aff henders Barn uden hand, sagde Omstændigheder, huorledis war
  tilgaaen. Sloßf. sagde: »Wo dull is datt Wiiff!« Hun brugte flux
  Mund, saa ieg befalte hender att gaa ud; talte saa eene med Slosf.,
  bad hannem wære om en anden Quinde i Tiide, førend ded skulle gaa paa
  ded yderste med hender: att tøße henders Snack der fant hand wel Raad
  til. Sagde hannem Sandingen med faa Ord, att hand haffde ført hands
  Hoere op til at betienne mig. Hand swarte: »Hun lyffwer, ded Skarn!
  Ieg haffwer alt befalet Tøtzløff til att høre sig om en anden. Miin
  Frue häfft mii gesägt, wat Ii verleeden tho er säde.« Effter denne
  Samtale gick Slosf. bort. Peder Tøtzløff sagde mig, att en engelsk
  Quinde haffde begiært att wære hoes mig, men kunde icke komme førend
  til Paaske.
  
  Fiire Dage her effter begynte _Margreta_ att klage sig att haffwe ont
  oc sagde til mig om Formiddagen: »O, ieg tencker, att ded gaar mig
  ille; ieg haffwer saa ont«. Ieg tenckte strax ded, ieg haffde fryctet
  for, hwad henders Søsters offte Besøgelser haffde att sige, sendte
  strax effter Peder Tøtzløff, oc der hand kom til mig, sagde ieg
  hannem min Mißtancke om _Margrete_, bad hannem giøre all sin Fliid
  for att flye den engelske Quinde op til mig samme Dag. I midler Tiid
  gick _Margrete_ op paa Hyßkenet, war oppe offwer 5 Korter, kom neer
  oc saae ud som en Døding; sagde: »Nu bliffwer ded wel gott med mig.«
  Ded, ieg tenckte, wille ieg icke sige (thi ieg wiste, att dersom ieg
  haffde spurt hender om Aarsagen til henders onde Syen, hun da strax
  skulle haffwe bekient ded altsammen, oc ded wille ieg intet wiide);
  sagde derfor: »Naar I kommer i Stilhed, saa bliffwer ded wel gott. I
  Afften kommer her en anden Quinde.« Ded behagede hender intet; hun
  meente att kunde nu wel bliffwe. Ieg tog hwercken paa ded »nu« eller
  andre henders Ord, men bleff wed, att der kom en anden Quinde. Ded
  skeede ocsaa, att den 15. _Martii_{1681.} om Afftenen kom _Margrete_
  bort, oc i henders Sted en engelsk Quinde wed Naffn _Ionatha_, som
  haffde werret gifft med en dansk wed Naffn Iens Pedersen Holme.
  
  Der den _Margrete_ war borte, bleff ieg fortalt aff Slsf. Kone, som
  sagde, att ieg haffde offwertalt _Margrete_ til att sige, att henders
  Mand war Fader aff _Margrete_ Barn.
  
  Huor wel ded mig icke wedkommer, wil ieg dog korteligen melde, huor
  bedragerske Wiiß de gott Folck siden gifftede denne _Margrete_. De
  giorde en Bogbinder Swend wiiß paa, att hun haffde wærret Æcte gifft,
  fremwiiste for hannem saa wel som for Præsten, dennem skulle wiie,
  henders Søsters Æcteskabs Breff[229].
  
   [229] I Randen er bemærket: »_Ole Taarngiemmer bleff aff Slosf.
   lapsalffwet med en Knippel paa hands Ryg, der #Margrete# war borte,
   oc hannem forreholt ded, hand haffde sagt, huis #Margrete# hannem
   om sin Tyckelse haffde berettet._«
  
  Samme Aar, Iuffle Dag om Morgenen, løste Gud _D. Otto Sperlings_
  haarde Baand, effter att hand haffde werret fangen her paa ded Blaa
  Taarn 17 Aar, 8 Maaneder oc 4 Dage, i hands Alders 80. Aar, ringer 6
  Dage[230]. Hand war lenge syg, dog icke sengeliggende. _Doctor
  München_ betiente hannem et Par Gange med siine _Medicamenter_. Hand
  wille icke nogen Tiid, att Taarnegiemmerne skulle reede hands Seng,
  kunde bliffwe wree, naar Ole sig der til erbød oc wille sige, att
  _Doctern_ war swag. Der maatte oc ingen wære tilstæde, naar hand
  lagde sig. Huordant hand kom paa Gulffwet Iulle-Nat, wiidis icke; der
  laae hand oc banckede paa Gulffwet. Taarngiemmeren kunde intet [høre]
  hands Bancken, thi hand laae langt fra Docterns Rom; men en Fange,
  som laae i Torn-Stuen, hørte ded lenge, omsiier banckede paa
  Taar[n]giemmeren[s] Dør oc siger hannem, att Doct. haffde lenge
  bancket. Der Ole kommer ind, fant hand Doct. paa Gulffwet, halff
  iklæd i en reen Skiorte. Hand leffwede enda, gaff sig meget, men
  talte gandske [intet?]. Ole tog Fangen til Hielp oc løfftede hannem i
  Sengen oc lucte til igien. Om Morgenen fantis hand døe, som sagt er.
  
   [230] Efter denne Angivelse skulde ~Sperling~ være født den 30.
   December 1601, men i sin haandskrevne Autobiografi (Orig. i Gl.
   kgl. Smlng. Nr. 3094, 4^{to}, Uddrag i ~Suhm~'s Nye Samlinger 3 Bd.
   S. 197 flg.) siger han selv, at han er født den 28. December 1602.
   Hvad nu ~Aarstallet~ angaar, kan der næppe være Tvivl om, at det er
   Leonora Christina, der har Uret. For Datoens Vedkommende er det
   derimod ikke saa ganske afgjort, eftersom hun i dette Punkt stemmer
   med den Afdødes Søn, ~Otto Sperling den Yngre~. Man ved dette
   deraf, at i ~Moller~'s Cimbria literata, hvor de allerfleste
   Efterretninger om den ældre Sperling ere meddelte af Sønnen,
   angives ligeledes (T. 1 pag. 646) den 30. December som den Førstes
   Fødselsdag.
  
  _An._ 1682, i _April_ Maanet, bleff ieg syg oc sengeliggende aff et
  sær Tilfald, som lenge haffde quælet mig, som war een steenig
  _Materie_, som haffde _quaguleret_ sig oc i miine Tarmer sig
  nederskut til _Fundamentet_. _D. Munchen_ brugte alle tienlige Midler
  til den Swaghed; kunde dog icke troe, att min Swaghed haffde den
  Beskaffenhed, som ieg meente oc hannem berettede: att ieg giørligen
  kunde fornemme, att der war en Steen, som i Gangen aff Ændetarmen
  loed sig finde. Hand meente, om saa war, da skulle de _Medicamenter_,
  hand haffde brugt, wel driffwe den ud, thi ded war den Dag, att ieg
  satte mig selffwer 3 Gange Klisterer[231]. Paa de Tiider maatte
  Doctoren reiße med _Majesteten_ til Holstein. Ieg brugte alt
  _Clisterer_ effter _D. Munchens_ Anordning, men ded war alt ded
  samme. Endeligen satte ieg mig en _Clister_ en Dag om Efftermiddagen,
  gandske aff Ollie. Den giorde først sin Wirckning om anden Dagen om
  Morgenen tiilig; da skiød en stoer Steen ud foruden anden _Materie_,
  oc slog ieg med en Hammer et Stycke aff den for att see, huorledis
  den war inden til, befant, att den er saa, som den war sammen-sat aff
  Straaler, sommestez som forgylt oc sommestez som forsølffwet. Den er
  nesten en halff Finger lang oc fulle 3 Finger tyck oc er endnu i
  miine Giemme. Der _D. München_ kom hiem, loed ieg hannem wiide,
  huorledis med mig tilstoed. Hand war da hoes Hoffmesterinnen F.
  Sitzele _Grubbe_[232]. _D. München_ loed begiere wed Tøtzløff att see
  Steenen. Ieg loed sware, att dersom hand wille komme til mig, saa
  skulle hand faa den att see. Ieg wille icke sende den, thi ieg wiste
  wel, att ieg haffde icke faaet den igien.
  
   [231] I Randen er tilføjet: »_Klistererne med anden naturlige
   #Materie# kom frem, men Steenen skiød sig i Gangen oc syntist
   trind, thi ieg kunde icke fatte den med et #Instrument#, ieg loed
   giøre mig._«
  
   [232] Enke efter General-Feltmarskal ~Axel Urup~ til Beltebjerg
   (død 1671).
  
   [Paa et særskilt indsat upagineret Blad læses Følgende:]
  
  _Anno_ 1682 den 11. _Iuni_[233] dictede ieg effterfølgende aandelig
  Sang.
  
   [233] Det vil sige paa den Dag, som Leonora Christina ansaa for sin
   Fødselsdag; jvfr. S. 15 Anm. Digtet er iøvrigt allerede tidligere
   trykt, skjønt efter en mindre god Afskrift, i ~Bang~'s Saml. af
   nyttige og opbyggelige Materier, 2 Stykke, S. 156-57; ~Schønau~'s
   Saml. af danske lærde Fruentimer S. 400-2 o. a. St.
  
  Kand siyngis som:
  
      _Siunge wii af Hiærtens-Grund._
  
          _1._
  
      Hwad er worris Leffnets-Iid
      Anded end som daglig Striid?
      Hwad er worris Arbeed dog,
      Som fremtrællis under Aag?
      Er ded anded end omsunst?
      Huor til Widenskab oc Kunst?
      Alt forswinder som en Dunst.
  
          _2._
  
      Huor for da bekümre sig
      For ded, som er Skygge, Swig,
      Oc saa kæck forfæcte wil[234]
      Ded, os icke hører til?
      Er oc nogen i den Stand,
      Att den Laanet holde kand,
      Naar paa æsker Eyermand?
  
       [234] Formodentlig en Forkortning af: ~wille~.
  
          _3._
  
      Nøgen ieg til Werden kom,
      Nøgen fra, ded er min Dom.
      Herren gaff, oc Herren tog,
      Herren lægte, da hand slog;
      Loffwet wære Herrens Naffn,
      Som alt føyer til mit Gaffn!
      Hannem falder ieg i Faffn.
  
          _4._
  
      Gud, wilt du mig Naaden tee,
      Ieg dit Huuß igien maa see,
      Der Tack-Offer bære frem
      Som et martlet _Christi_ Læm,
      Siunge Loff din Guddoms Mact,
      Som langt offwergaar den Act,
      Mennisket hâr forrelagt?
  
          _5._
  
      Siger du oc saae til mig:
      Ieg ey haffwer Lyst til dig,
      Ieg wil, du skalt bliffwe quær!
      -- See, min Frælser! ieg er hær,
      Diine Domme ey forstaar,
      Men ieg weed, ihwor ded gaar:
      Gott Taal ey ond Ende faar.
  
  Den 27. _Iunii_ sendte Dronningen mig noget Silcke oc Sølff med
  Begiæring att sye hender et Blomster, som war ritzet paa _Pergament_;
  sendte der hoes et anded Blomster, som war syed, paa ded ieg der aff
  kunde see, huorledis Arbeeded skulle wære, som kaltist ded gylden
  Arbeed. Ieg haffde aldrig nogen Tiid tilforne syed aff ded Arbeed,
  thi ded tager flux paa Øygnene; paa tog mig ded dog oc sagde att
  wille giøre ded, ded beste ieg kunde. Den 9. _Iulii_ sendte ieg F.
  Hoffmesterinnen, F. Sitzel Grubbe, ded Blomster, ieg haffde syed, med
  tienstlig Begiering ded paa ded underdanigste for Hs. _Majt._
  Dronningen att frembære oc tale for ded som for en Lære Klud.
  Dronningen behagede ded Blomster meget wel oc sagde, att ded stack ud
  frem for de andre, som nogle Greffwinner haffde syed for hender.
  
  Ieg syede siden 9 Blomster aff Sølff oc Silcke i ded gylden Arbeed oc
  sendte dennem Dronningens Hoffmesterinne med tienstlig Begiering Hs.
  _Majt._ Dronningen [dennem] underdanigst att _presentere_.
  Hoffmesterinnen loed mig forsickre Dronningens Naade: Hendis _Majt._
  wille giffwe mig toe Sølff Flasker; men der haffwer ieg icke endnu
  fornommen til.
  
  Ieg syede samme Aar ett Bordtæcke med Flox-Silcke i ny aff mig
  optenckte Flammer, stafferte ded med Tafft oc Sølff Frantzer; loed
  ded wed F. Hoffmesterinnen Grubbe Hendis _Maj._ underdanigst
  _presentere_, som ded i Naade optog. Den 29. _November_ fuldendte ieg
  med Arbeede, som ieg haffwer giort til mit Iordetøy. Ded war knøttet
  aff Traa. Paa Puuden syede ieg for den eene Ende effterfølgende:
  
      Huor ma[n]gen Tanckespaan oc Hiærtens Sucke Knuude
      Tilsammen f[l]ættet er paa denne Bruude-Puude!
  
  For den anden Ende dette: -- _N._ Puuden war stoppet
                                  med mit Haar. --
  
      Naar som needleggis her mit Hoffwit paa mit Haar,
      Da løßet er mit Baand, min Siæl i Glæden staar.
  
  Paa Øyen Klæded war syed:
  
      Ieg wißeligen weed, at du, min Frelser, leffwer,
      Som miine tørre Been aff Iordens Støff udkræffwer
      Oc dennem smycker ud i derris haffte Huud,
      At møde for din Stoel oc Dom, o stoere Gud.
      Da skal ieg i mit Kiød med miine Øygne skue
      Din majestetisk Glantz i din rætfærdig Lue,
      Ieg, ieg skal see min Gud, ey fremmede for mig,
      Hiælp _Iesu_, Brudgom kiær, ieg kand bestaa for dig[235]!
  
   [235] Disse Vers ere tidligere trykte hos ~Pontoppidan~, Marmora
   Danica T. 1. pag. 265; ~Thura~, Gynæceum Daniæ p. 45-46; ~Bang~,
   Saml. af nyttige Mat. 2, 158; ~Hofman~, Portraits histor. 5 partie
   pag. 92 og Danske Adelsmænd 2 Bd. S. 332; ~Schønau~, Saml. af lærde
   Fruentimer S. 402-3, o. a. St.
  
  Henders _Maj._ Dronningen war mig stetze naadig, sendte mig paa
  nye{1683.} en stoer Mengde aff Silcke Orme til Tidsfordriff for
  hender att føde oc derris Spind Hs. _Majt._ att igien sende. Den
  dydige Dronning sendte mig nogle Gange Pommerantzer, Zitroner oc aff
  de stoere _Almenacker_[236], oc ded med en Dwerre, som er ret en
  hurtig Karl. Hands Moder oc Fader haffwer tiennet min sl. Søster
  Sophia Elisabet oc min Swoger Greff Pentz.
  
   [236] Rimeligvis tydske. Maaske menes den i Hamborg udgivne
   »Historien-Calender«, der var i Kvart.
  
  De kongl. Børns Hoffmesterinne, F. Sitzel Grubbe, war meget høfflig
  oc goed imod mig, sendte mig adskillige Gange _Zitroner_,
  _Pommerantzer_, _Multibær_ oc andre Fructer effter Aarsens Tiider.
  
  En Iomfrue, som war aff Slæct en _Donep_[237], sendte mig oc et Par
  Gange Fruct.
  
   [237] Formodentlig en Skrivfejl for: ~Donop~. En hessisk Familie af
   dette Navn var i Begyndelsen af det 17. Aarhundrede kommen herind;
   se ~Lexicon over adel. Familier~ 1 Bd. S. 120.
  
  Iomfruerne til Hoffwe sendte mig engang noget forwirret Silcke aff
  Orme-Silcket, de wille spinde aff oc icke wiste wel att omgaaes med;
  loed mig bede att reede ded. Ieg haffde anden Tiidsfordriff, som ieg
  icke gierne effterloed (thi da war ieg i Arbeede for att samle miine
  Heltinner), men ieg giorde dennem ded dog til Willie. Mit nesten 20
  Aars Fengsel kunde icke formilde Encke-Dronningens Hiærte imod mig
  (der ieg dog med en goed Samwittighed kand widne for Gud, att ieg
  aldrig weed att haffwe giffwen hender Aarsage til sin fattede
  U-naade). Min allernaadigste Arffwe Konge war saa naadig, loed nogle
  Gange i forrige Aaringer weed siine høye _Ministri_ giøre Forbøn for
  mig hoes sin kongl. F. Moder. Da war Swarret meget hart, oc derris
  Titler »Forrædre« oc »lige saa goede som ieg«; wiiste dennem paa
  Døren. All den Naade, mig aff Kongl. _Majt._ wederforis, som: med ded
  uderste Rom, med et større Windue, med Penge, ieg selffwer maatte
  raade for, oc den regierende Dronnings Goedhed imod mig, fortrød
  Encke Dronningen paa ded hæfftigste; gaff oc sin Mißhag paa wærste
  Maade Kongl. _Majt._ tilkiende. Oc saa som hun oc haffde spurt (hun
  haffde Fißel Tuudre nock), att ieg haffde et _Clavicordium_, fortrød
  hender ded særdelis, oc talte hun Kongen ille til derfor; huor ud
  offwer Slosf. kom til mig en Dag oc sagde, att Kongen haffde spurt
  hannem ad, huor hand kom til att flye mig et _Clavicordium_. »Ick«,
  sagde Slosf., »stund verbast, wuste nicht, wat ick seggen skolle.«
  (Ieg tenckte: du weest ickun lit, hwad der skeer paa Taarnet. Ieg
  saae hannem icke offwer tre Gange om Aaret.) Ieg spurte, hwem der
  haffde sagt Kongen aff ded _Clavicordium_. Hand swarte: »De aalde
  Königinn; se häfft ere _Spionen_ öffwer all, end se häfft den König
  so hart thogesprocken, dat het en Schande is, dat he Iu so grote
  Friiheit gifft;« tog med ded samme til _Clav._, lige som hand wille
  tage ded med sig (oc sagde:) »Ii moeten dat nicht häbben.« (Ieg
  sagde:) »Laet Ii dat staan; ick hebbe Verlöf fan Ih. _Maj._ miinen
  allergnedigsten König för dat Gelt, mii gnädigst vergönt is, tho
  kopen, wat ick wil tho min Tiidsverdriff. Dat _Clavic._ is kehnen im
  Wege und de königliche Frue Moder tho kehnen Schaden.« Hand drog alt
  derpaa oc wille tage ded neer (ded stoed paa et Skaff, ieg haffde
  kiøbt mig). Ieg sagde (med noget haard Ryst): »Ii söllen mii dat
  staan laten, bit Ii mii min Gelt wedergewen, dat ick daför gegewen
  häbbe; so möge Ii dar mit doen, wat ii wil.« (Hand sagde:) »Dat wil
  ick den König säggen.« Ieg bad hannem saa giøre. Der bleff siden
  intet om talt[238], oc haffwer ieg ded _Clavicordium_ endnu, leger
  dog siælden der paa. Skriffwer oc haster med att iklæde miine
  _Heltinner_, paa ded ieg kunde faa ded færdig, att icke Sygdom eller
  oc Døden skulle ded forhindre, att ieg icke kunde fuldende ded, eller
  oc den Wen, ieg ded betroer, kom fra mig[239], saa kom ded icke i
  Eders, miine hierte kiære Børns, Hænder.
  
   [238] I Randen er bemærket: »_Slosf. sagde mig siiden, att Kongen
   haffde leet, den Tiid hand sagde Hs. Mt. mit Swar om
   #Clavicordiummet#, oc sagt: »Ia, ia«._«
  
   [239] Efter dette Udtryk at dømme maa den paagjældende »Ven« (jvfr.
   S. 126 Anm.) uden Tvivl søges blandt Leonora Christinas Omgivelser
   i Fængslet, og det kan da næppe være nogen Anden end den oftnævnte
   Peder Jensen ~Tøtzløff~, hvem hun holdt meget af (se S. 261 og
   271-72), og som endog senere synes at have fulgt med hende til
   Maribo.
  
  Den 24. _Septr._ bleff min Skriffte Fader _M. Iohan Adolf_
  forfremmet; bleff Probst til _wor Frue Kircke_[240]. Hand tog en
  meget beweglig Affskeed, oc haffde hand betient mig oc wærret min
  Trøst næsten 6 Aar. Gud weed, huor nødig ieg mistede hannem!
  
   [240] Jvfr. S. 226 Anm. 2.
  
  I Begyndelsen aff dette Aar{1684.} war min Skriffte Fader H. Peder
  _Collerus_, som da war Slotz-Præst. Besøgte mig oc med sin
  Trøst-Predicken hwer 6 Vger. Er en lær Mand, men icke Bornemand[241].
  
   [241] ~Peder Danielsen Colerus~ (f. 1631) var først Slotspræst ved
   Frederiksborg Slot og Sognepræst til Hillerød og Herlev Menigheder,
   blev derefter Sognepræst til Ljunge og Uggeløse Menigheder og 1683
   Slotsprædikant paa Kjøbenhavns Slot. Han døde i denne Stilling
   1707.
  
  Den 3. _April_ bleff mig sendt i Dronningens Naffn en gammel
  skrøbelig Hund (ieg meener, att Iomfruerne sendte den for att wære
  den Umage quit). Den war bit aff en Maar Kiæfften itue, saa Tungen
  hengte ud paa den eene Siide. Alle Tænderne ware borte aff Munden;
  der war en Hinde offwer ded eene Øye. Hand hørte ickun lit, skiuttede
  paa den eene Siide. Ded slemste war, att ded war meget kiendeligt,
  att hand haffde wilt prøffwet Kiærlighed offwer sin Formue. Mig bleff
  sagt, att Hs. _M._ Dronningen haffde meget ælsket den Hund. Ded war
  en liiden _Bollognes_; hands Naffn war _Cavaillier_. Dronningen
  meente, att den icke lenge skulle wære mig til Beswæring. Ieg
  haabtist ded samme.
  
  Den 12. _Aug._ dette Aar{1684.} fuldente ieg mit forretagende Werck,
  oc saa som miine Klat Skriffter ware om alleslags rooßwærdige Quindis
  Persohner, baade om striidbare, om fornufftige Regentinner, om
  troefaste, om kyske, om gudfryctige, om dydige, om ulyckelige, om
  lærde oc om standhafftige, saa syntist mig, att de icke alle kunde
  regnis for _Heltinner_ att wære, uddrog nogle aff dennem oc deelte
  dennem i trende Parter, under Tittel aff _Heltinners Pryd_. Den
  første Part fremfører de striidbare _Heltinner_ i derris Pryd. Den
  anden Part melder om troefaste oc kydske _Heltinner_. Den tredie Part
  fremleder de standhafftige[242]. Hwer Part haffwer sin _Appendix_.
  Ieg haabis til Gud, att dette mit Fengsels Arbeede skal komme Eder,
  miine hiærte kiære Børn, til Hænde. Her effter, om Gud wil, saa wil
  ieg sancke de andre, som: forstandige, lærde, gudfryctige oc
  offwerbleffne dydige, dennem effter derris Forreholdende iklæde oc
  udstaffere.
  
   [242] Af Værkets første Part -- men muligt dog i en anden Redaktion
   end den, der her omtales, jvfr. ~Bang~, Saml. af nyttige og
   opbyggelige Materier 2 Stykke S. 149 -- haves en Afskrift i Karen
   Brahes Bibliothek (Nr. 315, 4^{to}), som ved Bibliothekarens, Hr.
   Adjunkt ~Vogelsangs~, Velvilje har været mig udlaant. Dens Titel
   er: _Hæltinners Pryd. Den Første Part, Som melder om fornuftige
   Strii[d]bare #Regierende Hæltinner#_. Den indeholder
   Karakteristiker og Levnetsbeskrivelser af følgende Kvinder:
   ~Deborah~, Dronning ~Margrete~, ~Thyre Danebod~, ~Elisabeth~ af
   England, ~Tomyris~, ~Isabella~ af Kastilien, ~Zenobia~, ~Johanna~
   af Montfort, ~Artemisia~, ~Svanhvita~, ~Lagertha~, ~Berenguela~ af
   Kastilien, ~Hetha~, ~Margretha~ af Østerrig, ~Semiramis~, ~Amage~,
   ~Victorina~, ~Voada~, ~Olafa~, ~Camilla~, samt Amazonerne
   ~Marpesia~, ~Lampedo~, ~Antiope~, ~Orithyia~, ~Penthesilea~ og
   ~Thalestris~.
  
  Om _Ionatha_, som mig nu betienner, wil ieg noget melde effter
  henders egen Beretning. Witløfftigheden wil ieg gaae forbi, paa hwad
  Maade hun kom fra sin Moder, men Meeningen er, att hun imod sin
  Moders Willie gifftede sig med en dansk Kiøbmand wed Naffn Iens
  Pedersen _Holme_. Men henders Liiff oc Leffnet med Manden (effter
  egen Siigende) er saa sær, saa ded er wært, att noget deraff
  antegnis. Effter att de ware gifft sammen (siger hun), fortrød hun
  ded, oc rant hender stetze i Sinde, att hun haffde fortørnet henders
  Moder oc giort meget ille. Moderen haffde oc skreffwen hender en
  haard Skriffuelse til, huor ud offwer hun sig høyligen bedrøffwede oc
  anstillede sig meget wrangwillig imod Manden oc i mange Maader som et
  kællen uforstandig Barn, stønnem oc som den, der haffde tabt sin
  Fornufft oc fortwifflede. Ded synnis, att Manden omgickis hender oc,
  efftersom hun war sinnet til, thi hand loed tage Ware paa hender som
  paa et Barn oc handlede oc saaledis med hender. Hun sagde hannem
  engang, att hun haffde i Sinde att druckne sig selffwer i Pæffling
  Søen, en anden Gang, att hun wille slaa ham ihiæl. Manden fryctede
  intet for nogen aff Deelene; dog loed hand tage Ware paa hender, naar
  hun gick ud, huor hun tog Weyen. Oc haffde hun fuldkommen engang sat
  sig for att druckne sig i Pæffling Søen, thi ded Stæd behagede
  hender; war oc paa Weye att gaa did, men bleff hentet tilbage. Hun
  slog oc Manden engang paa sin Wiiß. Hand war kommen ind en Dag halff
  rusendis oc [haffde] lagt sig offwer en Seng, saa Beenene stoede
  neere paa Gulffwet. Hun siger, att hun meente da att slaa ham ihiæl,
  tog en Kiæp oc wille forsøge, om hand soff, snackede wed sig selffuer
  høyt oc skiænte, rørte hannem sacte med Kiæppen offwer Skinnebeenene.
  Hand loed alt, som hand soff. Saa slog hun lided haardere. Dermed tog
  hand til Kiæppen oc tog den fra hender, spurte, hwad hun haffde i
  Sinde. Hun swarte: »Att slaa Eder ihiæl.« »Hand bedrøffwede sig
  offwer min Galskab« (fortælte hun) »oc lagde sig paa siine Knæ, læste
  høyt oc bad Gud, att hand wille regiere mig med sin goede Aand oc
  giffwe mig Forstand.« Ded artigste er, att hun engang fick i Sinde
  att icke wille ligge hoes Manden, wille ligge paa en Benck i
  Kammerset. Hand gaff hender lenge goede Ord, men de formaatte intet.
  Hand sagde omsier: »Klæder Eder aff oc kommer oc legger Eder, ellers
  saa kommer ieg.« Hun actede ded intet, saa stoed hand op, klædde
  hender gandske nøgen aff, klatzede hender med sin Haand paa henders
  Gatt oc kaste hender i Sengen. Hun swær, att hun icke i nogle Dage
  kunde sidde op paa sin Gat, saa ded hialp, att hun foer noget i Mag
  siden. Saa ille tilfritz hun war med Manden, da hand war hoes
  hender, saa bedrøffwet war hun, der hand war reist fra hender til
  West-Indien. Hand sendte hender med _retour_ Skiibene allehaande
  Warer, som hun kunde forhandle, saa hun haffde sin goede Ophold. Saa
  hænder ded sig, att Manden døer i West-Indien, oc en, som fører
  hender de Tiidinger, berettet, att hand war bleffwen forgiffwen aff
  _Gouuerneuren_ der sammested wed Naffn --[243] i et Giæstebud, oc ded
  fordi hand war ferdig for att reiße hiem, oc _Gouuerneuren_
  befryctede sig, att _Holme_ skulle sige om hands unde Forhold. Offwer
  denne Berætning bleff hun forstørret, løb ud paa Gaden i bar Særck om
  Natten oc skiæntis med Wæcterne. Hun gick til _Admiralen_ paa Holmen
  oc begiærte Ræt offwer den, som icke war tilstæde, oc beskylte den,
  hun intet kunde offwer bewiiße. Løb saa en Tiid lang, intil hun
  endeligen kom noget i Roelighed, oc Gud ded saa føyede, att hun kom
  til mig. Ieg omgaaes hender som et skrøbeligt Glas-Kar, thi hun
  haffwer mange Slags Swagheder. Stønnem tuiffler hun paa henders
  Salighed, opregner alle henders Synder. I Synderlighed begræder hun
  att haffwe saa høyligen fortørnet henders Moder oc dermed træcket
  Forbandelsen offwer sig. Naar den Angst hender paakommer, saa trøster
  ieg hender med Guds Ord, oc ded witløffteligen; fremdrager aff den
  hellige Skrifft, hwad til Guds Naadis Forsickring en boedfærdig
  Synder sig haffwer at forlade til. Stønnem er hun tungsinnet offwer
  Skrifftens Forklaring, som hender synnis icke paa alle Stæder at
  komme offwereens, men wære striidig imod hin anden. Der i rætter ieg
  hender effter min Forstand, saa hun offte tacker Gud inderligen, att
  hun er kommen til mig, huor hun finder Trøst oc Roelighed.
  
   [243] Navnet staar ~in blanco~, men af det Følgende sees, at det er
   ~Jørgen Iversen~, den første danske Gouvernør paa St. Thomas, som
   der er Tale om.
  
  Et Aar eller noget effter, hun war hoes mig, spurte hun, at den
  _Gouuerneur_, som melded er, om hwilcken hun haffde for^{te}
  Mißtancke, war kommen til Kiøbenhaffn. Sagde hun til mig: »Ieg hører,
  att den Schelm er kommen hid. Ieg wille gierne haffwe mit Forloff.«
  Ieg spurte hender, huor for. »Fordi« (swarte hun) »att ieg wil myre
  hannem.« Ieg kunde neppe holde mig for Latter, sagde dog: »Iesus
  beware mig! Dersom I haffwer ded Forsæt, da lader ieg Eder icke komme
  ud.« Oc saa som hun er et Menniske, hwis Mage ieg icke haffuer kiænt,
  thi hun kand skiænde med haarde Ord oc haffwer sædelige Udtale
  oc Laeder der hoes, saa wille ieg, att hun skulle sige oc wiiße
  mig, huorledis hun wille bære sig ad for at tage Liiffwet aff
  _Gouuerneuren_ (hun er en liiden spærlæmmet Quinde). Saa _figurerte_
  hun sig, att henders Fiinde saed paa en Stoel, oc hun wille haffwe en
  stoer Kniiff under sit Forklæde. Naar hand sagde til hender: »Quinde,
  hwad wil I?« saa wille hun slaa Kniiffwen i hannem oc sige: »Ded
  haffwer din Schelm forskylt.« Hun wille icke gaa fra ded Sted, men
  gierne døe igien, maatte hun ickun tage Liffwet aff hannem. Ieg
  sagde: »Ded er dog saa skammeligt att døe for Bødels-Haand.« »O ney!«
  (swarte hun) »ded er ey skammeligt att døe for en ærlig Giærning;« oc
  meente hun, att den, der døde for Bødels-Haand, døde christligere end
  den, der døde paa sin Syge-Seng, oc ded war icke Synd att slaae den
  ihiæl, som haffde myrt schelmis-wiiß en anden. Ieg spurte hender, om
  hun icke meente, att den syndede, som slog een anden ihiæl. »Ney«
  (swarte hun), »om den haffde forskylt ded.« Ieg sagde: »Ingen maa
  wære sin egen Dommer, hwercken effter Guds eller Menniskens Lowe; oc
  hwad siger oc befaler os ded 5. Gud[s] Bud?« Hun swarte der til med
  forrige Ord, gierne att wille døe, om hun maatte tage Liiffwet aff
  den Schelm. (_N._ Man skal wiide, att hun sagde, hun maatte icke for
  mig, thi ieg wille icke lade hender komme ud.) Hun giør Synd aff ded,
  som er ingen Synd, oc ded, som er Synd, wil hun icke lade paßere for
  Synd. Hun siger, att ded er Synd att slaae en Hund, en Kat eller
  Fuell ihiæl: de uskyllige Beester giør intet ont; ia ded er enda
  større Synd att sulte de arme Beester. Ieg spurte hender ad engang,
  om ded icke war Synd att æde Kiød. »Ney« (swarte hun), »den, der
  haffwer slaget Bestet ihiæl, den haffwer giort Synd.« Hun swær, att
  om hun endeligen skulle gifftis oc haffwe enten en Slacter eller en
  Bødel, da wille hun heller haffwe den sidste. Hun fortæller
  adskillige Trætter, hun haffwer hafft med dennem, som enten haffwer
  slaget derris egen Beester eller sultet dennem. En Fortælling wil ieg
  icke forbigaa, som er heel artig. Hun saalte (siger hun) engang en
  Slacter nogle Swiin. Der Slacter-Swennen wille binde Swiinenis Fødder
  sammen oc bære dem bort paa en Stang, da ynckedis hun offwer de arme
  Swiin oc sagde: »Hwad, wil I tage Liiffwet aff dem? Ney, ded wil ieg
  icke!« kaste Pengene til dem igien. Ieg spurte hender: om hun icke
  wiste, att man slacter Swiin? hwad hun meente, huorfor Slacteren
  haffde kiøbt dem? »Ia« (swarte hun), »ded wiste ieg wel. Haffde hand
  wilt laded dem gaa paa derris Been, da haffde ieg icke skiøt derom;
  men saa att binde de arme Beester oc høre dennem skriige, ded kunde
  ieg icke liide.« Ded skulle wære for witløfftigt att optegne alle
  henders _extravagante_ Griller, hun om sig selffwer fortæller. Men
  med all ded er hun icke taabelig, oc troer ieg nock, att hun er den
  troe, som hun ælsker. Mig tien hun meget wel oc med stoer
  Omhygelighed.
  
  Bemelte _Gouuerneur_, der hand war paa Reisen igien tilbage
  til _West-Indien_, bleff hand aff nogle Fanger, som ware paa
  Skiiberommet, ihiæl slagen. Skiibet med Morderne kom weed underlig
  Hændelse til Kiøbenhaffn; [bleffwe] for derris Mißgiærningers Skyld
  dømt til Døde[244]. _Ionatha_ syntis, att _Gouuerneuren_ haffde faaet
  alt for goed en Døe, oc att ded war Synd, att nogen for den Skyld
  skulle miste Liiffuet. Ieg øffwer mig med _Ionatha_ i ded engelske
  Sprog. Hun haffwer glemt noget aff sit Modermaal, efftersom hun i
  mange Aar ingen haffwer hafft att øffwe ded med; oc saa som hun læßer
  flittig den engelske Bibel, oc hun icke saa liige forstaar alle Ord,
  saa underwiißer ieg hender, efftersom ieg icke alleeneste aff
  forregaaende oc effterfølgende Ord kand wiide Meeningen, men endoc,
  att somme Ord træcker ud paa fransøsk, dog med anden _accent_. Oc
  kommer wii tiit i Tale med hin anden om Udleggelsen aff Skrifften.
  Hun siger sig att wære _calvinsk_, er dog icke i de _Calvinisters_
  Meening. Ieg _disputerer_ aldrig med hender i henders Meening. Hun
  gaar altiid til Alters i Dronningens Kircke[245]. Der hun engang kom
  derfra til mig igien, sagde hun att haffwe hafft en Samtale med en
  Quinde om _Religionen_, hwilcken haffde sagt hender i henders Øygne,
  att hun war ingen _Calvinist_. Ieg spurte hender ad, [aff] hwad
  _Religion_ den Quinde holte hender da for att wære. Hun swarte: »Ded
  maa Gud wiide. Ieg bad hender skiøtte sig selffwer« (sagde
  _Ionath[a]_), »ieg war en Christen, oc tenckte ieg paa Eders Naadis
  Ord (men ieg sagde dem intet), att alle de, som troer paa Christum oc
  leffwer christelig, de erre Christne, ihwad Naffn de giffwer derris
  Troe.«
  
   [244] Om de Begivenheder, hvortil her sigtes, findes en udførlig
   Beretning i ~Extraord. maanedl. Relationer~ 1683 S. 350-51 og
   367-68. I Slutningen af Aaret 1682 var Skibet »Havmanden« afgaaet
   fra Kjøbenhavn til St. Thomas, medførende en Del Fanger. Det var
   imidlertid ikke kommen ret langt, før der udbrød Mytteri blandt
   Mandskabet, som nu, i Forening med nogle af Fangerne, myrdede
   Kaptajnen og en hel Del andre Personer, som vare ombord, deriblandt
   ogsaa Exgouvernøren paa St. Thomas, ~Jørgen Iversen~, og hans spæde
   Søn. Senere lykkedes det dog en af de Fanger, som ikke havde
   deltaget i Komplottet, at blive Herre over Skibet, som han nu førte
   hjemad igjen. Det stødte paa Grund udenfor Gøteborg, men ved den
   derværende Gouvernørs Bistand reddedes Besætningen, og Rebellerne
   førtes nu til Kjøbenhavn, hvor en Del af dem kort efter
   henrettedes.
  
   [245] Ved »Dronningens Kirke« menes ikke, som man maaske kunde tro,
   Reformert Kirke (til hvilken Grundstenen først blev lagt -- af
   Dronning Charlotte Amalie selv -- den 20. April 1688), men en Sal
   med nogle tilstødende Smaaværelser paa det gamle Kjøbenhavns Slot,
   hvor Dronningen allerede flere Aar, før Reformert Kirke blev
   opført, havde holdt sin Gudsdyrkelse, og hvortil det idetmindste
   ~taaltes~, at ogsaa Andre af hendes Trosbekjendelse fik Adgang. I
   en i Rentekammerarkivet opbevaret Fortegnelse over Slottets
   Inventarium 1679 -- hvoraf en Afskrift, taget af Fuldmægtig ~A.
   Petersen~, har staaet til min Raadighed -- findes de nævnte
   Lokaliteter opførte under en ganske lignende Benævnelse som her,
   nemlig: »~Droning. Mayt. Kircke~, i det første Inventarium kaldit
   Prindtz Jørgens Gemacher.« Til Kundskab om Størrelsen af den
   Menighed, som her forsamlede sig -- man vil erindre, at de
   Reformerte først 1685 fik virkelig fri Religionsøvelse -- skal jeg
   anføre, at der i den omtalte Fortegnelse nævnes følgende
   ~Siddepladser~ i selve Salen: »Tolf Stoele med røet Leder. -- En
   Benck med Røgstøcke, bekled med roed Klede. -- Tiufge gemehne
   Fyrrebencke.« -- Jvfr. ogsaa ~Dansk Minerva~ 1816, Februar, S. 42
   flg.
  
  I dette 1684. Aar saae ieg Encke Dronningen falde need aff den Stoel,
  hun hitzis op med til Kongens Gemack. Stoelen løb paa Tritzerne for
  hastig need, saa hun falt neeßkrus need oc støtte sig paa Knæerne.
  Samme Aar tiltog daglig henders Swaghed, men hun holte sig stærcker,
  end som hun war; loed sig see til Taffels meget udsmøcket, oc imellem
  Maaltiiderne holte sig inne.
  
  Ieg begaff mig til ett gott Taal, dictede effterfølgende:
  
   En Beretning om #Minde# oc #Moed#,
   Gud til Ære optegnet aff den _L_iidende _C_hristinne i henders
   Alders 63. oc Fengsels nesten 21. Aar.
  
      Den Tiid, som er forbi, kand ingen til sig hænte,
      Ey heller gamle Folck de Ungdoms-Blomster wænte;
          Dog kand gott _Minde_ læt fremfaret søge op,
          Oc _Moded_ giffwe Krafft en gammel Wißen-Krop.
      Men hwor til skulle ieg Huekommelsen bemøye
      Min Ungdoms-Welstands Iord med sit Siær att ompløye?
          Den Iord nu ligger ley oc kand ey giffwe Fruct,
          De Fuurer bliffwer strax aff onde Fald tilluct.
      I lyckelig Opwæxst, i Æris Glædskabs-Dage
      Da skiønte ieg kun lit ded ræt i ont att tage;
          Der Alderen tiltog, tiltog oc Weddermoed,
          Ded gick mig icke saa, som ded for Werden loed.
      Den Æcte-Stand Wee-Stand, Høy-Æris Stand den føder
      De Fiinder uden Tal, saa begge Sorrig møder.
          Bort Ære, Riigdom, Stand, nu wiiger aff mit Sind!
          I drog fra min Boe-Pæl med en sterck Hwirwel-Wind,
      I Fængsel læffnte mig, der er ieg bleffwen gammel;
      Hwad kan ey _Mact_ oc _Niid_, naar de findis sammel?
          Guds Goedhed mindis wil, som rackte mig sin Haand,
          Der tyngist war mit Kaarß, oc haardist miine Baand.
      Der alt ont hoffwitku[l]ds indfalt paa mig tilliige,
      Da bød Gud Trøstens-Aand fra mig ey skulle wiige,
          Men giffwe Hiærtet Krafft oc styrcke Siæl oc _Moed_,
          Ded øyenskinlig saaes, att Gud war med mig _goed_.
  
      Hwad _Moed_ udrette kand, wil ieg nu lit betracte.
      Den, dermed pryded er, maa sig wel lycklig acte;
          Den giffwer Ungdoms-Bluß i et fortorret Liiff,
          Opfrisker gammel Krop, som er swag, kaald oc stiiff.
      Ieg meener saadant _Moed_, som aff Fornufften føris,
      Oc ey Dumdristighed, som aff Udyd oprøris.
          Ded snarer hænder sig, att _Moeded_ falder plat
          For fyrig ungen Mand, som Lycken hâr forlat,
      End for en gammel Mand, der weed, hwad Werden giffwer,
      Aff lang Forfarenhed, oc hwad Spil Lycken driffwer;
          Den fatter et got _Moed_, som er et skiudfrii Skiold
          Mod alle haarde Puff oc Mactens Offwerwold.
      _Moed_ giør et roeligt Sind oc wulder, man betracter
      Forfængelige Ting, som man bør, oc ey acter
          For anded end for Laan, som icke holdis kand
          En eeneste _Minut_, naar æsker Eyermand.
      _Moed_ Bloded frisker op, som Krafft igien uddeeler
      Til Leffwer, Lunge, Milt oc andre Kroppens Leeder;
          _Moed_ giffwer Lyst til Maed, Fordøyelsen der til,
          Om man ey Maffwen selff slæt offwerlade wil.
      _Moed_ fræmmer søden Søffn, som Angist Qwalmer lætter,
      Forhindrer Fantasi oc Drømmens Skrecke Sprætter;
          _Moed_ wiißer, at man kand aff Fengsels beeske Urt
          Udsue Honning-Trøst, wel lutret, reent oc purt.
  
      Wel mig, mit Sind er frisk! Karsk erre miine Læmmer,
      For min forfalden Stand ieg mig ey meere græmmer;
          Min Hørelse, mit Syen, min Følelse, Luct oc Smag
          Gud naadelig endnu mig under denne Dag.
      Paa mig kand kiændis grant Guds Mactis stoere Under;
      Hwer sige med mig saa: O Høyheds dybe Grunder,
          Som i ded skrøbelig, i ded, som er foract,
          I høyen Allerdom bewiißer sin Almact,
      Du ubegriibelig, lær mig dig ræt at dyrcke!
      Giff mig en ny wiß Aand, i Sandheds-Troe mig styrcke!
          Tag icke bort mit Moed, Naturens Laan oc ey,
          Indtil min Siæl farer hen den Offwer-Himmels-Wey.
  
  Skreffwen 1684 den 28. _Februarii_, som er 36 Aars Dagen, att
  høyloffligste Konning _Christian_ den fiærde sagde Werden Goede Nat,
  oc ieg min Wersens Welfart.
  
  Nu er ieg i mit 63. Aars Alder oc dette Fengsels 20. Aar, 6 Maaneder
  oc 15 Dage; haffwer saa slit tredie Parten aff miine Leffnets Aare i
  dette Fengsel. Gud wære loffwet, att saa megen Tiid er forbi;
  haabis, att de øffrige Dage icke bliffwer mange.
  
  _Anno_ 1685 den 14. _Ianuario_ forlystede ieg mig att giøre nogle
  Riim, hworaff Sandhed skiæmptswiiß kand udtydis, under _Tittel_:
  
      _En Hund wed Nafn Cavaillier forteller sin Skiæfne._
  
  De Riim formoder ieg oc att komme Eder, miine hiærte kiære Børn, til
  Hænde[246].
  
   [246] Digtet, som hentyder til hendes egen og hendes Mands Skjæbne,
   er trykt hos ~Hofman~, Danske Adelsmænd 2 D. S. 326-31.
  
  Den 20. _Feb._ døde den kongl. Frue Moder, Dronning _Sophia Amalia_.
  Hun formodede icke, att Døden skulle saa hastig giæste hender; men
  der{1685.} hun aff Doctorn bleff adwaret, att ded syntist, Døden icke
  wille lengre lænte, adtraadde hun att tale med sin Søn. Men Døden
  wille icke biie Kongl. _Majts._ Ankomst, att den kl. Frue Moder kunde
  sige hannem et Ord. Liiffwet haffde hun enda; saed paa en Stoel, men
  maaleløß, oc lided der effter saa siddendis opgaff hun sin Aand.
  
  Effter denne Dronnings dødelig Affgang war ieg meget iblant Folckis
  Tale. En Part meente, att ieg kom paa frii Foed. Andre troede, att
  ieg nock kom ud aff Taarnet paa et anded Sted, men naaede icke
  Friiheden.
  
  _Ionatha_, som, nogle faa Dage førend Dronningen døde, først haffde
  spurt aff Ole Taarngiemmer, att der bleff beden for Dronningen i
  Kircken (der ded dog war offwer 6 Vger siiden, den Bøn bleff afflæst
  aff Prædickestoelen), bleff tillige med Ole meget bedrøffwet. Ole,
  som tilforne haffde trøstet sig oc hinder med Dronningens
  _Lacqueiers_ Beretninger, att Dronningen gick til Bords, war ellers
  wel, haffde stønnem noget ont aff Hoste, syntist nu, att der maatte
  wære Fare hoes, saa Døden kunde følge; fryctede, att dersom
  Dronningen døde, ieg da maaskee kom ud aff Fengselet. De giorde
  derris beste att døllie derris Sorrig, men ded haffde ingen Skick. De
  mengte nogle smaa Taarer sammen saa himmeligen. Ieg loed saa, som ieg
  icke merckede ded, oc som ingen sagde noget der om til mig, saa gaff
  ieg oc ingen Anleding att tale om den Materi. Ieg haffde for lang
  Tiid siden sagt for _Ionatha_ (som tilforne til en aff miine andre
  Quinder), at ieg meente icke att døe paa Taarnet. Ded mintist hun,
  talte der om. Ieg sagde: »Alt staar i Guds Haand. Hand weed best,
  hwad mig er gaffnligt paa Siæls oc Legemets Wegne; hannem befaler ieg
  mig.« _Ionatha_ oc Ole leffwede saa hen imellem Haab oc Fryct.
  
  Den 15. _Marti_ holte den regierende Dronning sin Paaske. Da kom
  _Ionatha_ fra Henders Majts. Kircke heel fornøyet, sagde, att en
  fornemme Persohn haffde sagt hender, att ieg torde icke tencke, ieg
  kom ud aff mit Fengsel, fordi att Encke Dronningen war døe; ded wiste
  hun langt bedre, oc hun soer der paa (i huor offte ieg spurte hender
  om den Persohn, hwem den war, saa wille hun dog icke næffne den). Ieg
  loe aff hender oc sagde: »Den Persohn, i hwem den er, da weed den
  liige saa meget der aff, som enten I eller ieg.« _Ionatha_ war fast i
  sin Meening, att den Persohn wel wiste ded. »Hwad wil I sige?« (sagde
  ieg) »Kongen selff wed ded icke endnu; huorledis skulle andre wiide
  ded?« »Kongen icke? Kongen icke?« (sagde hun saa sactmodeligen).
  »Ney, Kongen icke!« suarte ieg. »Hand weed ded icke, førend Gud
  skyder hannem ded i Sinde oc saa gott som siger til hannem: Nu skalt
  du lade den Fange komme ud!« Hun bleff noget sum, sagde dog intet. Oc
  efftersom hun oc Ole hørte intet meere tale om mig, saa ware de
  trøstige.
  
  Den 26. _Marti_ holtist den kongl. Frue Moders Liig-Begiængelse, oc
  bleff henders Liig ført til _Roskild_.
  
  Den 21. _April_ _supplicerte_ ieg Kongl. _Majt._ paa effterfølgende
  Maade. Ieg haffde høyloffligste Konning _Christian_ den _fiærdis_
  Billede i Kaa[be]rstycke, noget lided oc i _Oval_. Ded haffde ieg
  _illumineret_ med Farffwer oc laded giøre en udsnitzet Ramme omkring,
  den selffwer forgylt. Bag paa Stycket satte ieg effterfølgende Ord:
  
      Min Sønne Søn oc største Nafne,
          Du ligner mig i Mact oc Moed;
      Lad ded min Læfning oc nu gafne,
          At du som ieg est Naade goed.
  
  Her hoes haffde ieg skreffwen Hs. høye _Excellentz Gyldenløwe_ til,
  tienstligen beded hannem for^{te} _Supplicque_ Kongl. Majt.
  vnderdanigst att offwerlewere oc sig mig att antage oc til Befriielse
  forhiælpe. Hands høye _Exc._ war da noget _incommoderet_ aff sin
  gamle Swaghed[247], saa hand icke selffwer saa snart mundtlig kunde
  tale for mig; bad en goed Wen Kaabberstycket i all Underdanighed att
  offwergiffwe, hwilcket skeede den 24. _April_[248].
  
   [247] Formodentlig den samme, som ~Borro~ i sin Tid mentes at have
   helbredet ham for, se ~Herholdt~ og ~Mansa~, Saml. til den danske
   Medicinalhistorie 1 Bd. S. 176-77.
  
   [248] Dette Billede kom senere paa Kunstkammeret (se ~Jonge~,
   Kiøbenhavns Beskrivelse 1 Bd. S. 488) og opbevares nu paa
   Rosenborg.
  
  Aff alt dette wiste _Ionatha_ intet. _Peder Iensen Tøtzløff_ war den,
  som war Bud for mig. Hand haffwer werret mig en Trøst i mit Fængsel,
  bewiist mig adskillige Tiennester, saa ieg er hannem meget forplict.
  Oc beder ieg Eder, miine hiærte kiære Børn, hands imod mig erwiiste
  Tiennester i alle muulige Maader att wedderlegge.
  
  Den 2. _Maj_ kom ieg paa Tale iblant Gemeene-Mand, at ieg wist kom ud
  aff Fængselet; oc ware adskillige, som spurte Taarngiæmmeren: om ieg
  kom ud i Afftis, oc huor til Dags? saa Ole begynte att grue, kunde
  icke holde sig saa sterck, som hand giærne wille. Oc sagde hand til
  mig med bedrøffwet Mæle: »Min goede Herr [_sic_] Frøcken! I kommer
  wist nock ud. Der erre de, som meener, att I allerede er ud[e].« Ieg
  sagde: »Ded raader Gud for.« »Ia,« sagde hand, »huorledis wil ded gaa
  med mig?« Ieg swarte: »I bliffwer Taar[n]giæmmer, som I nu er.« »Ia«
  (sagde hand), »i skiønne Maade«; wente sig, kunde icke holde sig for
  Graad oc gick bort. _Ionatha_ fornam da, att min Forløßning stundede
  til, wille skylffwe sin Sorrig; sagde: »Ole er meget bedrøffwet, men
  icke ieg« (oc Taarene stoede hender i Øygnene). »Der sigis dog
  forwist, att Kongen wil [reiße] offwer-morgen. Skal I ud, saa skeer
  ded i Dag.« Ieg sagde: »Ded weed Gud.« _Ionatha_ meente, att ieg
  haffde dog wist Haab. Ieg sagde att haffwe hafft Haab siden første
  Dag, ieg bleff fængselet, att Gud skulle endeligen forbarme sig
  offwer mig oc see til min Uskyllighed. Ieg haffwer stetze beded Gud
  om Taalmodighed til att forwente hands Hiælpis Time, oc den haffwer
  oc Gud naadeligen forleenet mig. Er Hiælpens Tiime nu kommen, saa wil
  ieg bede Gud att giffwe mig den Naade hands stoere Welgierninger
  rætsindeligen att erkiende. _Ionatha_ spurte, om ieg icke war wiß paa
  att komme ud, førend Kongen reißer til Norge; der sagdis for wist,
  att i Morgen tiilig wille Kongen begiffwe sig paa Reißen. Ieg swarte:
  »Der er ingen Wißhed i tilkommene Ting. Der kand komme Forfald i
  Kongens Reiße, oc der kand komme ded, som kand forhindre min Friihed,
  om den enskiønt kand wære _resolueret_ denne Tiime. Dog weed ieg, att
  mit Haab icke beskæmmis. Men I forbærger intet Eders Sorrig, ieg
  fortencker Eder intet. I haffwer Aarsage att sørge, thi I mister med
  min Friihed Eders aarlige stoere Løn oc Eder[s] Ophold[249]. Mindis
  I, huor offte ieg haffwer sagt Eder tilforne, att I icke skulle sætte
  Eders Penge saa liiderligen hen paa den Søn, I haffwer. I kunde icke
  wiide, huorledis ded kunde gaa Eder paa Allerdommen. Om ieg døde, saa
  saed I udi Armod, thi saa snart faar I icke Penge, att de io giffwis
  ud for den Drengs Lære, som icke weed Eder ringste Tack derfor[250].
  I haffwer selff fortalt mig om hands onde Sind, oc huor ille hand
  haffwer swaret Eder, naar I haffwer wilt lære paa hannem. Nu for
  nogen Tiid siden haffwer hand icke tort, fordi ieg læste hannem sin
  Texst oc truede ham att forhiælpe hannem i Tuct-Huußet. Ieg frycter,
  att hand bliffwer Eder en ond Søn.« Dermed loed hun Taarerne derris
  frii Gang oc bad, att dersom ieg kom ud, ieg da icke wille forlade
  hender. Ded loffwede ieg, saa fremt ded stoed i min Mact; thi ieg
  kunde icke wiide, huorledis miine Wilkor kunde bliffwe.
  
   [249] I Randen er bemærket: »_Quinderne, som betiente mig, finge
   huer Maanet 8 Rdr._«
  
   [250] I Randen er bemærket: »_Hun loed ham lære Bilschnider
   Handw[e]rck._«
  
  Ded stoed saa hen i nogle Dage, saa _Ionatha_ oc Ole wiste intet,
  hwad der wille bliffwe aff.
  
  Den 19. _Maj_ om Morgenen wed 6 Slæt pickede Ole noget sacte paa den
  uderste Dør. _Ionatha_ gick til Døren. Ole sagde saa sacte: »Kongen
  er alt borte, hand reiste Klocken 4[251].« Om hands Glædis Haab war
  stoer, wed ieg icke, men den warte ickun stacket. _Ionatha_ sagde mig
  Olis Tiiding. Ieg ynskede Kl. _Majt._ Lycke paa hands Reiße (ieg
  wiste alt, hwad _Ordre_ der war udloffwet), oc syntist mig paa
  henders Ansict, att hun war nogenledis _content_. Klocken 8 kom
  Tøtzløff op til mig oc berettede, att Groß _Canzeler_ Greff
  _Allefeldt_[252] haffde sendt Sloßfogden en kongl. _Ordre_, at ieg
  skulle mit Fengsel entledigis oc gaa der ud, naar ieg wille (den
  _Ordre_ war aff Kl. _Majt._ underskreffwen, Dagen førend _Majt._
  reiste). Hands høye _Exc._[253] war reist med Kongen. Tøtzløff
  spurte, om ieg wille, hand skulle lucke, efftersom ieg nu alt war
  frii. Ieg swarte: »Saa lenge ieg er inden Fængsels Dørene, saa er ieg
  icke frii; wil oc ud med Manner. Lucker Døren oc hører, hwad Søster
  Daatter, Frøcken _Anna Catharina_ Lindenow[254], siger, om Hands
  høye _Exc._ ingen Bud haffwer sendt hender (effter Løffte), førend
  hand drog bort.« Tøtzløff lucte oc gick mit Ærinde. Der Tøtzløff war
  borte, sagde ieg til _Ionatha_: »Nu i Iesu Naffn, i Afften kommer ieg
  ud! Sancker Eders Tøy tilsammen oc lucker ded i Laaß; saa wil ieg
  giøre wed mit oc lade ded staa her, intil ieg kand lade ded
  affhente.« Hun bleff noget betuttet, dog icke bedrøffwet; tackede Gud
  med mig, oc der til Middag bleff opluct, oc ieg spiißede, loe hun aff
  Ole, som war meget bedrøffwet. Ieg sagde hender, att Ole maatte wel
  sucke, der falt et fit Stycke Flæsk aff hands Kaal.
  
   [251] Rejsen gik over Kolding til Norge.
  
   [252] ~Frederik v. Ahlefeldt~, 1661 Statholder i Kjøbenhavn og
   senere Statholder i Hertugdømmerne, 1665 tydsk Rigsgreve, 1672
   ophøjet i den danske Grevestand som Greve til Langeland, efter
   Griffenfeldts Fald Storkantsler, Præses i Gehejmeconseillet etc.
   Jvfr. S. 24 Anm.
  
   [253] ~Gyldenløve~.
  
   [254] Hun var en Datter af Leonora Christinas i det Foregaaende
   oftere nævnte Søster ~Elisabeth Augusta~ og ~Hans Lindenov~ til
   Iversnæs.
  
  Tøßløff bragte mig Swar fra Søster Daatter, att Hands høye _Exc._
  haffde laded hender wiide, att ded stoed hender friit for att følge
  mig need aff Taarnet, om hun wille; bleff saa foraffskeeded, att hun
  wille komme sille op samme Dags Afften.
  
  Slosf. hastede meget for att bliffwe aff med mig, sendte
  Taarngiemmeren imod Afftenen til mig oc loed spørge, om ieg wille
  icke ud. Ieg loed sware, att ded war for lyst (maaske att der ware
  _curieuse_, som haffde Lyst at see mig).
  
  Ieg loed wed en goed Wen fornemme hoes Hendis _Majt._ Dronningen, om
  ieg icke maatte haffwe den Naade att neederkaste mig for Hs. _Majts._
  Fødder (ieg kunde komme paa Dronningens Gemack igiennem Løngangen,
  saa ingen kunde see mig). Hendis _Majt._ loed sware, at hun torde
  icke tale med mig.
  
  Der Klocken war imod 10 Slæt om Afftenen, lucte Sloßf. Døren op for
  Søster Daatter[255] (i toe Aar haffde ieg icke seet hannem). Hands
  _Compliment_ war: »Nu, sköllen wii uns nu scheden?« Ieg swarte: »Ia,
  nu is de Tiid gekaamen.« Saa bød hand mig Haanden oc sagde: »_Ade!_«
  Ieg swarte med samme Ord, oc Søster Daatter loe hierteligen.
  
   [255] Jvfr. ~J. Bircherods~ Dagbøger, ved Molbech, S. 234.
  
  Stacket effter Slosf. war gaaen bort, gick ieg oc Søster Daatter ud
  aff Taarnet. Hs. _Majt._ Dronningen formeente att see mig, der ieg
  gick ud; war gaaet hen paa en _Balcon_. Men ded war temmelig mørckt;
  tilmed haffde ieg et soort Floer for Ansictet. Sloß-Platzen langs
  need aff Broen oc uden for war saa forfylt aff Mennisker, saa wii
  næppeste kunde trenge os igien[nem] til _Careten_.
  
  Miine Fængsels Dage haffwer wærret 21 Aar, 9 Maaneder oc 11 Dage.
  
  Kong _Friderich_ den 3. loed mig fængsele _An._ 1663 den 8. _Aug._,
  Kong _Christian_ den 5. gaff mig Friiheden _An._ 1685 den 18. _Maj_.
  Gud welsigne min allernaadigste Arffwe-Konge med alle kongelige
  Lycksaligheder, unde Hs. kgl. _Majt._ Helbrede oc legge mange Aar til
  hands Alder! Dette ended i mit Fengsel[256].
  
   [256] Jeg behøver vist ikke at gjøre opmærksom paa, at denne
   Angivelse er urigtig, eftersom Forf. lige i Forvejen har beskrevet,
   hvorledes hun kom ud af Fængslet. Ligesom det imidlertid næppe er
   Mere end Beretningen om de allersidste Dage eller den sidste Dag,
   som er skrevet efter Løsladelsen, saaledes er Forskjellen i Tid
   mellem den Dato, til hvilken Afslutningen af Fængselshistorien her
   er ansat, og den, paa hvilken den virkelig fandt Sted, næppe
   synderlig stor, da vi aabenbart have den sidste i den strax efter
   følgende Angivelse: »Skreffwen paa Husum den 2. ~Iuni~.« Om en
   lignende formodet Antedatering af Tillæget til den oprindelige
   Fortale til Skriftet se S. 16 Anm. 2.
  
  Den 19. _Maj_, Klocken offwer 10 om Afftenen, gick ieg ud aff mit
  Fengsel. Gud skee Loff, Priis oc Ære! Hand giffwe mig Naade att
  erkiende hands guddommelige Welgierninger oc aldrig forgiætte mit
  Tack-Offer att frembære.
  
  Hierte kiære Børn! Dette er den største Deel aff ded skriffwærdigste,
  som sig inden miine Fengsels Døre med mig haffwer tildraget. Ieg
  leffwer nu i ded Haab, att Gud oc Kongl. _Maj._ ded saa wil behage,
  att ieg Eder selffwer denne Beretning kand lade see; hwor til Gud
  giffwe sin Naade!
  
  Skreffwen paa Husum[257] den 2. _Iuni_{1685.}, huorhelst ieg
  forwenter Kongl. _Majts._ Hiemkomst fra Norge.
  
   [257] D. e. ~Landsbyen~ Husum i Brøndshøj Sogn, Kjøbenhavns Amt. At
   hun endnu nogle Maaneder senere opholdt sig paa dette Sted, sees af
   et af hendes egenhændige Breve i Gehejmearkivet (Ulfeldtske Sager,
   Nr. 19), som er dateret »Husom den 18. Sep. 1685.« Senere levede
   hun, som bekjendt, paa Maribo Kloster, der var hende anvist til
   Opholdssted af Regeringen, lige til sin Dødsdag den 16. Marts 1698.
  
         *       *       *       *       *
  
   [Hermed ender den egentlige ~sammenhængende~ Skildring. Hvad der
   følger -- i Haandskriftet optager det endnu 4 Blade -- maa
   betragtes som et Appendix af større Anmærkninger og Tillæg til
   forskjellige Partier af denne. Efter Skriften at dømme kan dette
   Appendix ikke være meget yngre end Slutningen af selve
   Hovedberetningen.]
  
  _Anno_ 1666, stacket effter, att den Quinde Karen Nelß Daatter war
  kommen til mig, bleffwe wii først waer, att der war Steen-Gulff i
  wort Fengsels Kammers, efftersom et Stycke tilbaget Skarn aff hinder
  bleff opbrut, oc Steenene kiente. Ieg haffde tagen ded an for et Leer
  Gulff. Den forrige Karen, Olis Daatter, war aff dennem, som iæffnede
  Skarnet, men tog ded icke bort. Denne plagede mig ideligen, fast huer
  Dag, for att bryde ded op offweralt, oc ded paa een Gang: ded war
  snart giort. Ieg meente, att ded wille bekomme os ille, om ded skeede
  paa engang, thi der wille Wand til att bløde ded, oc den Stanck i ded
  beklæmte Huul wille foraarsage os Sygdom, men att løßne et Stycke
  effter anden ded kunde lættere skee foruden Umage. Hun bleff weed sin
  Meening oc weed sin Begiæring; troede att wille offwertale Sloßf.
  eller Taarngiemmeren att lade Døren saa lenge staa aaben, intil der
  war reent giort. Men der Taarngiemmeren haffde flyet hender ind en
  Balle med Wand, saa lucte hand Dørene til. Ieg lagde mig i Sengen,
  tæckede mig tæt til offwer Ansictet, oc hun skrobbede oc drogis med
  Skarnet. Den Mængde, der war aff Skarn, er utroelig. Den war sancket
  i mange Aar, thi ded haffde werret et Mißdæders Fængsel, oc der inne
  haffde de paa Gulffwet giort derris Behoff. Hun lagde den Uhømskhed
  op i et Hiørne, oc war diß Mangfoldighed saa stoer som et stoert
  Bunde Læß. Ded bleff liggendis indtil om Afftenen imod Maaltiids
  Tiid, da bleffwe Dørene først aabnet. Ded skeede, som ieg fryctede:
  wii bleffwe begge syge. Quinden kom sig dog før end som ieg, thi hun
  kom ud i Lufften, men ieg bleff i ded indklæmte Hul, huor fast ingen
  Lyßning war. Wii want oc ded der weed, att Loppers Mangfoldighed
  plagede os Dag oc Nat, oc ware de hender meere wedhængende end som
  mig, saa hun war offte ferdig til att græde. Ieg loe oc giorde en
  Skiæmt der aff, sagde, hun wille haffwe noget att bestille, nu haffde
  hun faaet Tiids Fordriff; wii maatte dog intet arbeede. Lopperne
  saede saa tycke paa worris Strømper, saa Farwen aff Strømperne icke
  kientis, oc strøg wii dem aff oß i Wandbæckenet. Kom der offwer i
  Erfaring, att een Loppe føder anden. Thi som ieg saae effter derris
  Mangfoldighed, oc huorledis de kunde swømme, bleff ieg waer, att
  nogle smaa Been krafflede bagest Loppen, tenck[t]e, att ded war et
  sær Slags. Endelig saae ieg, hwad ded war, tog Loppen paa min Finger,
  huoraff den liiden kom frem oc effterloed Fødsels-Tegn; sprang strax,
  men Moderen saed lided, førend hun kom sig, kunde oc icke springe wit
  første Gang. Den Lyst haffde ieg tiire end som eengang, indtil
  Lopperne bleffwe ødelagte. Om alle Lopper fødis paa den Maade, kand
  ieg icke wiide, men att de afflis aff Skarn oc Leer, ded haffwer ieg
  oc seet i mit Fengsel oc seet, huorledis de lit effter lit erre
  bleffwen fuldkommen oc aff særdelis Farffwe, saa som Materien war
  til, de aff bleff afflet. Ieg haffwer oc seet dennem parre sig.
  
  Ieg haffwer oc i mit Fengsel faaet en Erfarenhed om Kaal-Orme.
  Haffde{1682.} een Tiids Fordriff att see, huorledis de forandrede
  sig. Ormene ware alle et Slags til Syne, liige striibede oc aff liige
  Farffwer. Men effter alle komme icke Sommer-Fuule. Ded er artig att
  see, huorledis en Part, imod de forandris, sætter sig op imod, hwad
  de kand komme til, oc fæster en Traa (som Silcke Orme Traa) wed begge
  Siider, drager den offwer Ryggen frem oc tilbage offwer 50 Gange, alt
  paa et Stæd, bøyer sig stønnem med Ryggen for att forsøge, om ded oc
  er sterck nock; huo icke, da drager de fleere Traaer. Naar ded er
  skeed, forandris derris Skickelse i en Hast, oc bliffwer [de] tycke
  for til med en Snuude, som er spitz til Enden, oc icke ulig en Fisk,
  som de Hollænder kalder _Knorr_; haffwer liige saadanne Finder paa
  Ryggen oc saadanne Hoffweder. I den Danelse sidder de 16 Dage, saa
  kommer der en huiid Sommer-Fuul ud. Men aff nogle Kaal-Orme kommer
  aff begge derris Siider smaa stackede Orme som Maddicker,
  huiidactige, breede i en Ende oc spitz[e] i den anden Ende. De
  omspinder sig selffwer med en stoer Geswindighed, en huer for sig.
  Siden spinder Ormen offwer dennem temmelig tyckt, welter dem omkring,
  saa de bliffwer som nesten trinne Bolle. Der ligger hun i mellem
  gandske indtørret, ædder intet, bliffwer saa stacket som en Fluue,
  inden hun døer. Tolff Dage der effter kommer der smaa Fluuer ud aff
  Bolden, oc seer Bolden ud liige som en Biie-Kuube. Ieg haffwer seet
  aff samme Slags Kaal-Orme, att der er kommen en liiden leffwende Orm
  ud aff Ormens Nacke (som ieg holder for ded rareste), men den
  leffwede icke lenge, aad oc intet. Moderen døde, strax den liiden war
  udkommen.
  
  _Anno_ 1683, Nyt Aars Dag. Til mig selff.
  
      Man siger, Lycken er et ypperligt gott Stycke,
      For hwilcken Macten selff wel neederlig maa bycke,
          Huor wel att hun er blind, ia falder plutzlig hen
          Oc siælden, der hun falt, sig reißer op igien.
      I Dag gaar hun Bye-Gang med Ynske i hwer Hytte,
      War Ynsk' att liide paa, da wanckede goed Bytte,
          Men den er ickun et Weyr oc _Lycken_ meget liig,
          Hoes begge, Wandrings-Mand, er idel Falskheds-Swig.
      Den første bryder læt, den anden intet giælder,
      Dog brugis begge toe til Snarer oc til Fælder;
          Du Lyckens Eyermand, som med den brammer nu,
          Weedst lided, om du snart for hender sætter U.
      Da falder Moded hen, et Bogstaff dig omhwiister,
      Warstu end _Goliath_ oc engang til saa biister;
          Oc du, som est foract, i Sorrig worden graa,
          Weedst ey, om hun i Aar indtitter i din Wraa,
      Thi hun sig tumler om, ded øffwerst nederst wender
      Oc atter om igien ded neederst øffwerst sender.
          Alt ded, som iordisk er, ded kommer oc ded gaar,
          Thi wil ieg stunde hen, huor Ewighed bestaar.
  
  Den 14. _Martii_ 1683 dictede ieg effterfølgende:
  
      Ded Ordsprog er wel giæfft, som brugis tit paa Tunge:
      En Wen langt ædler er end pænning-fylte Punge;
          Nu spørgis maa: huor er i denne Wersens Tiid
          En Wen saa dydefuld, som skulle med sin Fliid
      En anden drage ud aff Sorrig, Nød oc Waade,
      Foruden hand dermed forsickret war en Baade?
          Ded er dog intet nyt, thi Egennyttighed
          Den fulte Wersens-Børn fra første Tiid, man weed;
      De gamle haffwer hørt, de gamle ded beklage,
      Att der fast ingen war, som wille sig antage
          Betrengtis Nød oc Tarff, fremføre derris Bøn,
          Naar ey war anded hoes end stoer Tack oc Guds Løn.
      See, hoes _Betehste_-Floed i Børne Børens Alder
      Hwært Aar en lam did kom, nærwærende bønfalder
          Om Hiælpis Trøst. Men hwad? Hands Bøn forgiæffwis war,
          Blant nogle tusinde fandts ey en, Omhue bar
      Att ræcke hannem Haand, i Wanded nederføre,
      Naar Engelen fremkom, som Wanded monne røre.
          Hand haffde ligget der til sidste Aande-Dræt
          Saa Wen som pengis-løß oc aldrig gaaet opræt,
      Dersom den Kræmmer ey, som sælger uden Pænge,
      War kommen frem ded Straag oc hannem reist aff Senge.
  
          Nødtrængende Guds-Barn, wær frisk i Siæl oc Hue,
          Den Kræmmer er ey døe, men hand er til endnu
      Oc liige naadefuld, saa som hand wæret haffwer,
      Hoeß hannem kiøbis Hiælp foruden Guld oc Gaffwer.
          Hand wil, naar ded er Tiid, dig ræcke Hiælpers-Haand
          Oc selffwer wære den, som løßer diine Baand.
  
  _Anno_ 1684, første Dag. Til Peder Iensen Tøtzløff.
  
      Welkommen Nyt-Aars-Dag, huorwel dig _Brahe_ regner
      Att wære første Tal aff de, hand onde tegner,
          Oc meener, hwadsomhelst begyndis først paa dig,
          Ey kand goed Fremgang faa oc wære lyckelig.
      Nu spørgis billig ded: om man affstoed ded onde,
      I Dag først giorde gott, om ded oc lyckis kunde?
          Om paa et gott Forsæt skal følge ond Udslag,
          Fordi ded førstegang begyntis paa i Dag?
      O _Brahe_, ieg troer wist, naar een Ting wel begyndis
      I Dag som anden Tiid, oc dermed icke syndis,
          Att ded gaar lyckelig oc falder ud til Gaffn,
          Hældst naar begyndis paa i søde Iesu Naffn.
      Begynd i samme Naffn i Dag oc alle Dage,
      Beed, att dit Anslag maa Gud _Zebaoth_ behage,
          Dig wære nyttelig, saa skal ey ont formaa
          Att hindre dit Forsæt oc hæmme din Attraa,
      Men Lycken bydis skal sig offwer dig at stræcke,
      Saa Affwings-Manden selff Hiælp-Haanden dig skal ræcke.
          At dig saa hændis maa, ded ynsker ieg, som wil
          Gud bede hiærtelig att sige _ia_ dertil.
  
  
  
  
  Fortegnelse
  
  over Skrivfejl i Haandskriftet, som ere rettede i Aftrykket.
  
  
                                                       ~rettet til~:
   Side   4, L. 15: mangen                             mange
     -   10, -   7: erre bedrøffuelige                 er bedrøffuelig
     -   13, -  25: Aars                               Aar
     -   15, -   8: anstegnet                          antegnet
     -   16, -  27-28: saa meget saa streng            saa meget streng
     -   18, -  23: ded                                did
     -   20, -   3: ded                                de
     -   35, -  11: engentlig                          egentlig
     -   38, -   5: Abel Caht.                         Abel Cath.
     -   43, -   2: siine                              siin
     -   53, -  24: Teng                               Tegn
     -   54, -  11: ware stoer                         war stoer
     -   --, -  24: Muhts                              Muths[258]
     -   56, -  26: vdi læste                          læste
     -   64, -   9: haffue der                         haffue den
     -   --, Anm. 2 L. 4: haffue                       haffde
     -   65, L. 11-12: excequere                       excequeris
     -   78, -  29: Forsittighed                       Forsictighed
     -   86, -  18: Gud oc oc sin                      Gud oc sin
     -   94, -  21: sagte                              sagde
     -   96, -   1: Naar som                           Naar saa
     -  119, -  20: Salomones                          Salomonis
     -  120, -   1: sich                               sig
     -  122, -  10: Solsf.                             Slosf.
     -  123, -  11: legnede                            lignede
     -   --, -  18: Hir                                Ihr
     -  124, -   1: Bodem                              Boden
     -  132, -  20: mok                                nok
     -  136, -  11: den                                dem
     -  141, -  22: Ppaa Kone                          Spaa Kone
     -  143, -  11: Eeed                               Eed
     -   --, -  23: stoet                              stoed
     -  146, -   1-2: megen Forbandelser               mange Forbandelser
     -   --, -   8: Nawedren                           Nadweren
     -  149, -   5: Diffilcuteter                      Difficulteter
     -   --, - 23-24: bekom igien en -- Quinde igien   bekom en -- Quinde igien
     -  150, Anm. L. 3: skylffle                       skyffle
     -  153, L. 23: Fengselnerne                       Fengselerne
     -  157, Anm. L. 6: ia                             de
     -  163,  -   1 L. 2: Lyße                         Lyß
     -  168, L. 22: att kommen                         att komme
     -  175, -  15: stax                               strax
     -   --, -  29: glædeligt                          glædelig
     -  184, -  12: skulle meddeelte                   skulle meddeele
     -  193, -  17: att foractede                      att foracte
     -  194, -  24: hannem wollen                      haben wollen
     -  195, -  19: Ieg                                Ich
     -   --, Anm. L. 1: Læhnelse                       Læhmelse
     -  196, L.  5: ich                                icke
     -  203, -   5: stoed paa ded Løffte, att          stoed paa ded, att
     -  209, -  10: styffsede                          tyffsede
     -  210, -  22: Øffwelsee                          Øffwelse
     -  212, -  30: intet                              intil
     -  215, -  11: ad                                 att
     -  217, Vers 3 L. 3: elffte                       elffwe
     -   --,  --  4 - 2: stammer                       stæmmer
     -  225, L. 27: Bræct                              Bræck
     -  230, -  20: imellen                            imellem
     -  231, - 1-2: kunde haffde                       kunde haffwe
     -   --, -  12: Taarn-Tuen                         Taarn-Stuen
     -  239, -  15: en en halff                        en halff
     -   --, -  16: Gliemme                            Giemme
     -  245, -  23: Iii                                Ii
     -  246, -   4: ded icke                           ieg icke
     -  248, -  21: fortwilfflede                      fortwifflede
     -  249, -   1: nogen att                          nogen aff
     -   --, -  12: met                                med
     -  251, -  30: Syge-Segn                          Syge-Seng
     -  255, -  17: optengnet                          optegnet
     -  260, -  12: Bad paa                            Bag paa
     -  262, -  13: haffwer sagde                      haffwer sagt
     -  268, -   4: Strømmer                           Strømper
     -  271, -  11: ey ey                              er ey
  
    [258] Burde maaskee ikke have været rettet, da Forf. oftere i det
    Følgende skriver: Muht.
  
  
  Rettelser til nærværende Udgave.
  
  Side 37, Linie 7: ~liifarffue~ og Side 81, Linie 12: ~tog ware~
  -- burde have været trykt: ~Liifarffue~ og: ~tog Ware~, i
  Overensstemmelse med den Maade, hvorpaa disse Ord ere trykte længere
  henne i Bogen.
  
  Side 122, Anm. Linie 7-9. Ordene: ~eller om det -- givet af den~
  udgaa. Det var nemlig et Øjeblik gaaet mig af Glemme, at den i Anm.
  omtalte franske Indskrift først er bleven overstreget længere Tid
  efter, at Forf. har nedskrevet den, hvad Blækket tydeligt nok
  udviser.
  
  
  
  
         *       *       *       *       *
  
  
  
  
  AFSKRIVERENS SUPPLERENDE FORTEGNELSE OVER SKRIVFEJL
  
  Da denne e-bog ikke indeholder de sidetal, Sophus Birket-Smith har
  refereret til i sin "Fortegnelse over Skrivfejl i Haandskriftet",
  bringes her en supplerende liste, der gør det muligt for læseren at
  lokalisere de pågældende steder:
  
   Side 4, L. 15:
   At ieg intet skal melde om saa mangen modige oc tunge Dagis Reiser,
   At ieg intet skal melde om saa mange modige oc tunge Dagis Reiser,
  
   Side 10, L. 7:
   Fortelning erre bedrøffuelige att paahøre oc kand de
   Miine Liidelsers Fortelning er bedrøffuelig att paahøre oc kand de
  
   Side 13, L. 25:
   Fengsels ded elffte Aars, min
   Fengsels ded elffte Aar, min
  
   Side 15, L. 8:
   Haffwer oc anstegnet adskilligt, som wærende Tiid, fra _An._ 1663
   Haffwer oc antegnet adskilligt, som wærende Tiid, fra _An._ 1663
  
   Side 16, L. 27-28:
   Encke Dronningens Hoffmesterinne, som war mig saa meget saa streng
   Encke Dronningens Hoffmesterinne, som war mig saa meget streng
  
   Side 18, L. 23:
   løb hid oc ded, wiste icke huort hen. Endeligen fantist hand døe i
   løb hid oc did, wiste icke huort hen. Endeligen fantist hand døe i
  
   Side 20, L. 3:
   Hancker, huor wed ded skal hæffuis, som _Epictetus_ siger[28], den
   Hancker, huor wed de skal hæffuis, som _Epictetus_ siger[28], den
  
   Side 35, L. 11:
   meget de Perler wel kunde were wært? Ded kunde ieg icke engentlig
   meget de Perler wel kunde were wært? Ded kunde ieg icke egentlig
  
   Side 38, L. 5:
   icke Kammene behoff«. Abel Caht. begierte Armbaandene oc Ringene, som
   icke Kammene behoff«. Abel Cath. begierte Armbaandene oc Ringene, som
  
   Side 43, L. 2:
   om siine egen Forfølgelse, som hun giorde flux witløfftig med andre
   om siin egen Forfølgelse, som hun giorde flux witløfftig med andre
  
   Side 53, L. 24:
   troe den, indtil ieg saae wisse Teng dertil. Anna bleff wed hendis
   troe den, indtil ieg saae wisse Tegn dertil. Anna bleff wed hendis
  
   Side 54, L. 11:
   derris Spatzergang kunde mig wecke, derris Mangfoldighed ware
   derris Spatzergang kunde mig wecke, derris Mangfoldighed war
  
   Side 54, L. 24:
   Anfelt, som loed mig bede, att ieg wille were »gutes Muhts, es würde
   Anfelt, som loed mig bede, att ieg wille were »gutes Muths, es würde
  
   Side 56, L. 26:
   tagen en Bog med sig, vdi huilken hand temmelig sagte vdi læste,
   tagen en Bog med sig, vdi huilken hand temmelig sagte læste,
  
   Side 64, L. 9:
   maa _considereris_, oc ieg maa haffue der Fornøyelse att see de
   maa _considereris_, oc ieg maa haffue den Fornøyelse att see de
  
   Side 64, Anm. 2 L. 4:
   effter som en Part icke haffue wærret tilstede, der #Processen#
   effter som en Part icke haffde wærret tilstede, der #Processen#
  
   Side 65, L. 11-12:
   Dag sin Lyst att see: ett Træ-Billede att _excequere_[74]. -- Der
   Dag sin Lyst att see: ett Træ-Billede att _excequeris_[74]. -- Der
  
   Side 78, L. 29:
   med stoer Forsittighed saaledis bestilt (som Slozf. mig siden sagde),
   med stoer Forsictighed saaledis bestilt (som Slozf. mig siden sagde),
  
   Side 86, L. 18:
   hun burte att leffue oc sig imod Gud oc oc sin Næste att forholde;
   hun burte att leffue oc sig imod Gud oc sin Næste att forholde;
  
   Side 94, L. 21:
   lernen.« »Da wil Zeit zu« (sagte ieg).
   lernen.« »Da wil Zeit zu« (sagde ieg).
  
   Side 96, L. 1:
   som der bleff anrettet, som skeede vden for Køckenet i Platzen, saa
   saa der bleff anrettet, som skeede vden for Køckenet i Platzen, saa
  
   Side 119, L. 20:
   spurte hannem, »wo der Tempel _Salomones_ wehre geblieben? Das
   spurte hannem, »wo der Tempel _Salomonis_ wehre geblieben? Das
  
   Side 120, L. 1:
   meere att anstille sich høfflig, sagde oc, att Hs. _Majt._ haffde
   meere att anstille sig høfflig, sagde oc, att Hs. _Majt._ haffde
  
   Side 122, L. 10:
   icke att sige ded; sagde en Dag: »Spørger Solsf. Eder intet ad, hwad
   icke att sige ded; sagde en Dag: »Spørger Slosf. Eder intet ad, hwad
  
   Side 123, L. 11:
   legnede hender; saa en liden Krucke, oc sidst Begeret. Hand sagde
   lignede hender; saa en liden Krucke, oc sidst Begeret. Hand sagde
  
   Side 123, L. 18:
   Om anden Dagen sagde hand mig: »Ia, mein liebes Frewlein, Hir hättet
   Om anden Dagen sagde hand mig: »Ia, mein liebes Frewlein, Ihr hättet
  
   Side 124, L. 1:
   hir!«« sagte der König vnd wies mir, das vnter dem Bodem des Bechers
   hir!«« sagte der König vnd wies mir, das vnter dem Boden des Bechers
  
   Side 132, L. 20:
   ded er, for de fører Løgn? Ieg er mok wiß paa, att min Piige icke
   ded er, for de fører Løgn? Ieg er nok wiß paa, att min Piige icke
  
   Side 136, L. 11:
   mig. Hand lucte sielden miine Døre til, men meestendeelen lucte den
   mig. Hand lucte sielden miine Døre til, men meestendeelen lucte dem
  
   Side 141, L. 22:
   offte), saa gøglede hand, giorde _Pussinel_ aff sig, stønnem Ppaa
   offte), saa gøglede hand, giorde _Pussinel_ aff sig, stønnem Spaa
  
   Side 143, L. 11:
   wært, som troer, att ieg kand traalle.« »O« (soer hun en stoer Eeed),
   wært, som troer, att ieg kand traalle.« »O« (soer hun en stoer Eed),
  
   Side 143, L. 23:
   Winden stoet paa Winduet (som med en lang Pik kunde opluckis), saa
   Winden stoed paa Winduet (som med en lang Pik kunde opluckis), saa
  
   Side 146, L. 1-2:
   paa min inderste Dør med saa megen Forbandelser offwer hannem, saa
   paa min inderste Dør med saa mange Forbandelser offwer hannem, saa
  
   Side 146, L. 8:
   Aarsage dertil. Ieg spurte hender endelig: hwor vdi Nawedren bestoed?
   Aarsage dertil. Ieg spurte hender endelig: hwor vdi Nadweren bestoed?
  
   Side 149, L. 5:
   skeede. I Førstningen giorde hand nogen _Diffilcuteter_, sagde:
   skeede. I Førstningen giorde hand nogen _Difficulteter_, sagde:
  
   Side 149, L. 23-24:
   v-guddelig løgnactig[144] oc v-skickelig Quinde oc bekom igien en
   v-guddelig løgnactig[144] oc v-skickelig Quinde oc bekom en
  
   Side 150, Anm. L. 3:
   dem med nogle Syenaale, tenckte att skylffle dem for mig, haffde
   dem med nogle Syenaale, tenckte att skyffle dem for mig, haffde
  
   Side 153, L. 23:
   Fengselnerne laae wed Siiden, oc Hoffwet Nøglen derhoes (forwarte
   Fengselerne laae wed Siiden, oc Hoffwet Nøglen derhoes (forwarte
  
   Side 157, Anm. L. 6:
   hun, ia aff 4 Staffwelser læs hun._«
   hun, de aff 4 Staffwelser læs hun._«
  
   Side 163, Anm. 1 L. 2:
   flyed mig for Penge oc Lyße, hwad ieg begierte, saa ieg haffde baade
   flyed mig for Penge oc Lyß, hwad ieg begierte, saa ieg haffde baade
  
   Side 168, L. 22:
   Daatter Forloff att kommen til hender, hwem skulle hand klage hender
   Daatter Forloff att komme til hender, hwem skulle hand klage hender
  
   Side 175, L. 15:
   skulle ieg end selge miine Boxer. Lader mig faa dem stax!« Hand gik
   skulle ieg end selge miine Boxer. Lader mig faa dem strax!« Hand gik
  
   Side 175, L. 29:
   foruden. Den Efftermiddag war icke meget glædeligt for os. Quinden
   foruden. Den Efftermiddag war icke meget glædelig for os. Quinden
  
   Side 184, L. 12:
   Bock kom til mig oc skulle meddeelte mig Christi Legeme oc Bloed,
   Bock kom til mig oc skulle meddeele mig Christi Legeme oc Bloed,
  
   Side 193, L. 17:
   _etc._[189]. Slosf. begynte oc flux att foractede mig, effter som
   _etc._[189]. Slosf. begynte oc flux att foracte mig, effter som
  
   Side 194, L. 24:
   hand noget; sagde endelig: »Ihr habt D. H. Læt hannem wollen vmb für
   hand noget; sagde endelig: »Ihr habt D. H. Læt haben wollen vmb für
  
   Side 195, L. 19:
   Læt, hand wiste wel hworfor. Ieg sagde: »Ieg bin nicht eigentlich
   Læt, hand wiste wel hworfor. Ieg sagde: »Ich bin nicht eigentlich
  
   Side 195, Anm. L. 1:
   mich gesprochen.« Aaret effter slog Gud hannem med Læhnelse paa
   mich gesprochen.« Aaret effter slog Gud hannem med Læhmelse paa
  
   Side 196, L. 5:
   saed oc wæffwede i Ordene, wiste ich ret, hwad hand wille sware,
   saed oc wæffwede i Ordene, wiste icke ret, hwad hand wille sware,
  
   Side 203, L. 5:
   Løffte; stoed paa ded Løffte, att en Konge burte att holde sit
   Løffte; stoed paa ded, att en Konge burte att holde sit
  
   Side 209, L. 10:
   icke, men ieg hørte, att hun styffsede mig. Hun bleff wed siine Ord
   icke, men ieg hørte, att hun tyffsede mig. Hun bleff wed siine Ord
  
   Side 210, L. 22:
   Taalmodighed oc tenkte: ded er en Taalmodigheds Øffwelsee; Gud
   Taalmodighed oc tenkte: ded er en Taalmodigheds Øffwelse; Gud
  
   Side 212, L. 30:
   intet alting war saa laget, att Karen en Afften til Maaltiid kunde
   intil alting war saa laget, att Karen en Afften til Maaltiid kunde
  
   Side 215, L. 11:
   noget, førend Brandene bleffwe sluckte, begynte hand noget ad
   noget, førend Brandene bleffwe sluckte, begynte hand noget att
  
   Side 217, Vers 3 L. 3:
   Min Iammers elffte Aar!
   Min Iammers elffwe Aar!
  
   Side 217, Vers 4 L. 2:
   Indhellig sammen stammer:
   Indhellig sammen stæmmer:
  
   Side 225, L. 27:
   Hun swarte att icke haffwe nogen Bræct. »Huorfor da« (spurte ieg)
   Hun swarte att icke haffwe nogen Bræck. »Huorfor da« (spurte ieg)
  
   Side 230, L. 20:
   ded icke, thi i Morris imellen 4 oc 5 Slæt war ieg noget upaßelig; da
   ded icke, thi i Morris imellem 4 oc 5 Slæt war ieg noget upaßelig; da
  
   Side 231, L. 1-2:
   Mand; een skulle icke kunde haffde giort ham ded. Tyffwen bleff samme
   Mand; een skulle icke kunde haffwe giort ham ded. Tyffwen bleff samme
  
   Side 231, L. 12:
   der neere i Taarn-Tuen, haffde sin Haand der wed. Thi hwem skulle
   der neere i Taarn-Stuen, haffde sin Haand der wed. Thi hwem skulle
  
   Side 239, L. 15:
   nesten en en halff Finger lang oc fulle 3 Finger tyck oc er endnu i
   nesten en halff Finger lang oc fulle 3 Finger tyck oc er endnu i
  
   Side 239, L. 16:
   miine Gliemme. Der _D. München_ kom hiem, loed ieg hannem wiide,
   miine Giemme. Der _D. München_ kom hiem, loed ieg hannem wiide,
  
   Side 245, L. 23:
   kiøbt mig). Ieg sagde (med noget haard Ryst): »Iii söllen mii dat
   kiøbt mig). Ieg sagde (med noget haard Ryst): »Ii söllen mii dat
  
   Side 246, L. 4:
   oc Døden skulle ded forhindre, att ded icke kunde fuldende ded, eller
   oc Døden skulle ded forhindre, att ieg icke kunde fuldende ded, eller
  
   Side 248, L. 21:
   Fornufft oc fortwilfflede. Ded synnis, att Manden omgickis hender oc,
   Fornufft oc fortwifflede. Ded synnis, att Manden omgickis hender oc,
  
   Side 249, L. 1:
   intet for nogen att Deelene; dog loed hand tage Ware paa hender, naar
   intet for nogen aff Deelene; dog loed hand tage Ware paa hender, naar
  
   Side 249, L. 12:
   høyt oc skiænte, rørte hannem sacte met Kiæppen offwer Skinnebeenene.
   høyt oc skiænte, rørte hannem sacte med Kiæppen offwer Skinnebeenene.
  
   Side 251, L. 30:
   den, der døde paa sin Syge-Segn, oc ded war icke Synd att slaae den
   den, der døde paa sin Syge-Seng, oc ded war icke Synd att slaae den
  
   Side 255, L. 17:
   Gud til Ære optengnet aff den _L_iidende _C_hristinne i henders
   Gud til Ære optegnet aff den _L_iidende _C_hristinne i henders
  
   Side 260, L. 12:
   den selffwer forgylt. Bad paa Stycket satte ieg effterfølgende Ord:
   den selffwer forgylt. Bag paa Stycket satte ieg effterfølgende Ord:
  
   Side 262, L. 13:
   I, huor offte ieg haffwer sagde Eder tilforne, att I icke skulle
   I, huor offte ieg haffwer sagt Eder tilforne, att I icke skulle
  
   Side 268, L. 4:
   saede saa tycke paa worris Strømmer, saa Farwen aff Strømperne icke
   saede saa tycke paa worris Strømper, saa Farwen aff Strømperne icke
  
   Side 271, L. 11:
   Den Kræmmer ey ey døe, men hand er til endnu
   Den Kræmmer er ey døe, men hand er til endnu
  
  
  
  ***END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK JAMMERS-MINDE***
  
  
  ******* This file should be named 41072-8.txt or 41072-8.zip *******
  
  
  This and all associated files of various formats will be found in:
  http://www.gutenberg.org/dirs/4/1/0/7/41072
  
  
  
  Updated editions will replace the previous one--the old editions
  will be renamed.
  
  Creating the works from public domain print editions means that no
  one owns a United States copyright in these works, so the Foundation
  (and you!) can copy and distribute it in the United States without
  permission and without paying copyright royalties.  Special rules,
  set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to
  copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to
  protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark.  Project
  Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you
  charge for the eBooks, unless you receive specific permission.  If you
  do not charge anything for copies of this eBook, complying with the
  rules is very easy.  You may use this eBook for nearly any purpose
  such as creation of derivative works, reports, performances and
  research.  They may be modified and printed and given away--you may do
  practically ANYTHING with public domain eBooks.  Redistribution is
  subject to the trademark license, especially commercial
  redistribution.
  
  
  
  *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  