text: Afskriverens bemærkninger: Åbenlyse trykfejl er rettet i denne
  e-bog, men forfatterens stavning er for øvrigt bevaret. _Understreg_
  er brugt til at gengive s p a t i e r e t tekst, mens ~tilde~ angiver
  kursiv tekst.
  
  
  
  
   KARL GJELLERUP
  
   GERMANERNES LÆRLING
  
   GYLDENDALSKE BOGHANDEL
   NORDISK FORLAG
   KØBENHAVN OG KRISTIANIA
   1908
  
  
   Efter Originaludgaven (1882).
  
   FR. BAGGES KGL. HOF-BOGTRYKKERI
   KØBENHAVN
  
  
  
  
  I.
  
  
  -- Ja, jeg er Frihedsmand! og netop derfor vil jeg altid tilhøre dem,
  der bekæmpe Massens Tyranni. Derfor, Vælgere, er det, at jeg idag har
  stillet mig mod et Parti, som ... hvis ledende Mænd have ... hm ...
  ikke har skyet at anvende et revolutionært Middel for at opnaa deres
  ærgerrige Hensigter ... et Middel, som--m ... mæ, hm ... som maa
  standse Statens Maskineri og Samfundets ... Sam--fund--ets --
  Samkvem, -- som, hvis det lykkes, eller rettere mislykkes ... mæ, hm
  ... jeg mener, som ved sin Gennemførelse maa kaste os i Armene paa
  Socialisterne og indføre i vort fredelige Land græske -- ja jeg
  betænker mig ikke paa at sige: -- spanske Tilstande.
  
  Taleren pustede, tørrede Sveden af sin høje Pande og rullede et
  virkningssøgende Blik ud over Forsamlingen. Men Vælgerfolket var
  aabenbart tilbøjeligt til at tage de spanske Tilstande med en
  gemytlig Ro. Kun hist og her lød en sagte Fnisen eller et beroligende
  »Aa!« -- Kandidaten, der havde beregnet at gaa videre med en
  Bemærkning om Forsamlingens Uro, saà sig nødsaget til at indstille
  denne og tabte derved Traaden. Han greb til en voldsom Bearbejdelse
  af sin Næse med et gulnet Lommetørklæde, medens hans langsynede Øje
  fortvivlet søgte at finde sig til Rette mellem de Blækstreger, der
  syntes at kravle over Papiret som mylrende Flueben, -- indtil det
  endelig standsede ved de dobbelt understregede Ord: Straffefangernes
  Løsladelse.
  
  Det var en høj, stærktbygget Mand. Et tæt, sort Helskæg, der grode
  højt op paa de rødmussede Kinder, fremhævede hans hele Præg af
  Alvorsmand. Og medens det sattes i Bevægelse af de voldsomme Ord, der
  gennemtonedes af en dyb Bas, syntes det at meddele dem noget af sin
  stride, tjørnekratagtige Barskhed. Men Virkningen svækkedes i høj
  Grad ved den famlende Stammen, hvormed han ledte sig frem gennem de
  roligere Dele af Talen, medens han med en synlig Lettelse gennemjog
  de frasefyldte Kraftsteder, som han aabenbart kunde bedst udenad. Han
  stod usikkert, forsøgte af og til, naar han befandt sig paa et
  forholdsvis sikkert Omraade af Talen, at antage en let og bekvem
  Stilling, foroverbøjet, med den venstre Albu lænet til Rækværket, --
  men opgav det igen, angst for at det spinkle Træ skulde knækkes og
  aabne ham en let, hovedkuls Nedgang fra en Tribune, som han havde
  haft meget vanskeligt ved at bestige.
  
  Ved Siden af ham, med Ansigtet mod ham og fixerende ham skarpt med
  Brillerne, stod en yngre, slank Mand. Over de opstaaende Flipper med
  det hvide Slips var hans Ansigt, med den fine, glatragede Hage og den
  bøjede Næse, opstrammet af en pedantisk Værdighed, der undertiden
  oplivedes af et spottende Smil, naar Taleren kørte fast paa uvante
  Biveje eller flot rullede hen ad Frasernes brede, tilkørte Chaussè.
  Naar Ordene blev foruroligende stærke, krøb hans Haand med en nervøs
  Begærlighed hen over Rækværket til Formandsklokken, uden at hans Blik
  skiftede Retning; men den sortskæggede opfangede strax Bevægelsen i
  et skelende Blik og bøjede af i Tide. Og da han en Gang, irriteret
  over disse Undvigelser, med en pludselig Fart vilde overrumple
  Taleren i en Forhaanelse af Folket, »der gik som en Flok Faar til
  Valgurnen«, havde han nær væltet Klokken og fik hurtig Haanden til
  sig, gennemboret af en Splint af det slet høvlede Træ.
  
  Bagved, langs den umalede Væg af Valgtribunens Bræddeskur, sad
  Stillerne, foroverbøjede, med ludende Hoveder og Armene hængende ned
  mellem Knæene, eller med Hænderne begravede i Frakkelommerne. Flaget
  baskede ovenover med smaa Smæld. Faste, soltoppede Skyer sejlede
  under den mørkeblaa Himmel og trak deres store Skygger hen over det
  flade, skovløse Land, der bredte sig langt bort med sine Græsmarker
  og lysegrønne Firkanter af spirende Vintersæd, røde Pilehækker, Huse
  og Gaarde med Rækker af ensgrenede, opløbne Popler og spredte
  Landsbyer. Og foran Tribunen var det en ubevægelig Mylr af sorte og
  graa Hatte og Huer, brunede, glatragede eller stubbeskæggede
  Ansigter, dobbeltslyngede Uld-Tørklæder, sorteblaa Klædes- og
  graablaa Hvergarnsfrakker -- en Forsamling paa et Par tusind
  Mennesker, ensformig og rolig som det Land, der omgav den. Næppe nok,
  at der over den gled Skygger af de oratoriske Skyer; sporløst syntes
  Talerens frygtelige Syner at svæve bort over den: -- Straffefangernes
  løsslupne Bande, Socialisternes Pøbelhorder, og endelig den
  prøjsiske Hær, i Spidsen for hvilken Bismarck og Moltke drog ind i
  det ubefæstede København for at anektere et Land, der havde mistet
  sin Existensret ved at beruse sig i anarkistiske Orgier, -- alle
  disse frygtelige Træsko, Transtøvler og Hestehove ikke saa meget som
  bulede en af disse Hattepulle, der brolagde deres Vej.
  
  Udenfor den store sammentrængte Masse af Tilhørere havde der hist og
  her dannet sig Smaagrupper, der holdt sig for gode til at blande sig
  i Mængden. Langt borte stod to Herrer i Pelsværk, en Dragt, der mere
  syntes at være Intelligensens Demonstration mod Vadmel end et Værn
  mod Novemberdagens lidet vinterlige Vejr. Med grundende Værdighed
  begravede et løst oppustet, smaarynket Ansigt sit falmegule Korsskæg
  i den bronceglinsende Sobelskindskrave paa den tilknappede Pels. En
  graa, opkrammet Klædeshue spidsede sig næbformet frem over hans
  Sidemands magre Ansigt, hvis lange bløde Skæg sitrede, medens han
  talte med en hurtig, underdanig Stemme.
  
  -- Nej, det er det jeg siger -- der skal være nogen Vanskelighed ved
  at skyde Fasaner, naar der skal være nogen Morskab ved det.
  
  -- Ja--a, ja gu skal der det ... Det er ikke saadan -- --
  
  -- Det er noget andet, naar man skyder Snepper. Dèr maa man jo nok
  passe godt paa ...
  
  -- Ja vel, ... naar Sneppen rejser sig --
  
  -- Saa maa man holde sig parat, ... ja ... det gælder rigtignok om at
  være gesvindt af sig ... Ikke komme bag efter, -- saadan som han ...
  kan Greven huske? Kammerjunker Holck --
  
  -- Ja, ja vel, ja ... hæ, hæ, hæ. Og det falmede Korsskæg lo ned til
  Sobelskindet med en lille doven Brægen.
  
  -- Forresten er jeg slet ikke for det Princip at holde foran ...
  Holder Greven foran?
  
  -- Næ--æ ... lige paa -- altid lige paa.
  
  -- Ja, det er netop det jeg siger ... Nej, naar jeg har en Fejl, saa
  er det snarere den at skyde lidt foran ... Det er det _jeg_ maa
  bekæmpe hos mig selv.
  
  -- Saa--aa ... aa ja.
  
  -- Naa, naar man skyder Dyr, saa er jo forresten et Skud foran i
  Halsen, -- det er jo et meget smukt Skud.
  
  -- Ja vel, ja ... Halsskud ... ja, det ved Gud det er.
  
  -- Har Greven forresten nogensinde prøvet det? ... det er ellers
  noget, jeg har haft stor Fornøjelse af: at skyde Dyr med Kugler.
  
  -- Naa--aa ... ja, det -- --, Greven lod sin Sætning udmunde i en
  lydelig Gaben, medens han med de missende Øjne tilkendegav den anden
  sin udelte Sympathi med denne Sport. --
  
  Imellem Pelsværket og Vadmelen holdt Vinterfrakkerne Forsamling. Her
  havde man ikke hævet sig til en saa fornem Fjærnhed fra Dagens
  politiske Kævl. En mager Mand, hvis langhalsede Fuglehoved trods den
  bøjede Ryg ragede op over Klyngen, havde endogsaa lejlighedsvis
  mumlet mellem Tænderne et edeligt Ønske om at se de treoghalvtreds
  anbragte paa Lygtepæle i Omegnen af Kristiansborg og brummende
  besvaret nogle venskabelige Drillerier fra sin Sidemand, der
  beklagede, at deres Herredsfoged agiterede for Lynchproceduren. Hos
  denne lille Herre dannede Linjen fra Ryggen til det øverste af den
  runde Silkehat en jevn, fremadbøjet Kurve, hvilket i Forbindelse med
  hans Buldogge-Fysionomi gav ham en stærk Lighed med disse herreklædte
  Hunde, som man ser paa Børnebilleder. Men han talte med en spinkel,
  sukkersød Stemme, som i det høje Register havde Lyden af en kælen
  Kats Mjaven.
  
  -- Jo De er den rette til at tale i Galgentoner ... Galgentoner, he!
  det var et nyt Ord, det ... Nej, vi kender Dem, vi kender Dem (han
  maatte løfte Armen meget højt for at pikke Herredsfogden paa
  Skuldren) ... Ja Landstrygerne kender Dem ogsaa -- gu gør de det --
  De har kyst dem over i de andre Jurisdiktioner ... i salig
  Brockdorffs Dage sværmede de sgu som Vepser i Syltetiden ... Men
  forresten er De jo med al Deres Skælden og Smælden det godmodigste
  Menneske --
  
  -- _Jeg_? ... Er _jeg_ det -- det var som --
  
  -- Jo, det -- det er rigtig! ... Det har Godsforvalteren Ret i ...
  det ved Gud han har ... det -- det er det, jeg altid siger: ...
  Hidsig og grov? er Henriksen hidsig og grov? siger jeg. Naa, hvad
  Fa--Fanden! lad ham fa--fare op -- han mener sgu ikke noget med det
  --, pludrede en ny Stemme ud.
  
  -- Nej, hør min gode Kammerraad, snerrede Herredsfogden til den anden
  Side, -- fej De for Deres egen Dør, og lad være med selv at tale om
  Strikken --
  
  -- Nu er han skam igen ved Strikken, mjavede Godsforvalteren.
  
  -- Aa, det er sandt! brød Øvrighedspersonen af, idet han gjorde en
  brysk Vending om mod ham. -- Det er sandt! den Historie skulde jeg
  have Rede paa ... Hvad Satan er det for noget fordømt Kæltringepak,
  De holder dernede paa Gaarden? ... Ifjor var der jo den Landstryger,
  De havde taget til Daglejer i Høsten, og som gjorde Indbrud ...
  Pokker til Fyr -- ja, det er sandt, De var jo selv med, da han viste
  os, hvordan han var krøbet gennem Vinduet ... det med Jernstængerne
  for i den nye Staldlænge -- fuldstændig Aal ... Naa, og nu forleden
  var det en af Husmændene -- Anders Nielsen fra Oreby -- en af jeres
  egne Husmænd, Højstærede! ... Han havde stjaalet -- hvad Fanden var
  det nu? -- gammel Høtyv tror jeg ... det var sgu ogsaa noget at gøre
  sig til Tyv for ... Det var nok ogsaa hans Kone Anna Kristine, som
  havde alle de Historier ... Det er jo noget fordømt Svineri.
  
  -- Ja--a, ... det er jo ikke altid de stærkt hornede, der er de
  bedste Tillægsdyr.
  
  Det var maaske tilfældigt, at Godsforvalter Ravn ved disse Ord
  blinkede med sine smaa, farveløse Griseøjne til Kammerraad Sommer.
  Men den sværlemmede Kammerraads grove, arrede Ansigt syredes, og hans
  tyklæbede Mund frempludrede noget uforstaaeligt Tøjeri. Han var en
  stor Spekulant og havde i sin Tid dannet sig en Teori, hvorefter han
  kunde kende de bedste Malkekøer paa en bestemt Form af Hornene, en
  Teori, som han havde fulgt blindt, indtil han ganske havde ødelagt
  Besætningen paa Skovvang, som han havde i Forpagtning, og hvor Ravn
  var Godsforvalter. Det var heller ikke usandsynligt, at Ravn havde
  tilladt sig en noget nærgaaende Hentydning til dette bekendte Faktum,
  thi der herskede i denne Gruppe den lidet hensynsfulde Fortrolighed,
  som findes hos Mænd, der pleje at ryge af hinandens Piber ved
  hinandens Spilleborde, denne grovkornede, nærgaaende Gemytlighed,
  døbt i Cognacs-Toddy, og til hvilken Konger, Damer og Knægte have
  staaet Fadder.
  
  Kammerraaden spillede da heller ikke længe den fornærmede, men
  henvendte sig med sit tykke, stundesløse Mæle, hvori Tungen bestandig
  slog Sludder, til en lille tæt Mand foran ham, der ogsaa saà ud til
  at være en velstaaende Forpagter. Han stod med Hænderne borede ned i
  Frakkelommerne og med Maven skudt lidt frem. Det vejrbidte Ansigt
  havde en determineret Mine, og den smalskyggede graa Bulehat var
  trukket paa Snur ned i Panden.
  
  -- Naa, Provsten var godt kørende idag, hvad? ... Brillant kørende
  ... Ja, det forstaar sig, det er De jo altid... Naa, men det maa jeg
  sige, det glæder mig virkelig, at De er bleven enig med Per Andersen
  ... De parrer smukt sammen -- nydeligt ... rene Stadsheste ... men
  især den grønne --
  
  -- Grøn? Vallaken? ... den er jo rød -- fuksrød. Der existerer over
  Hovedet ingen grønne Pattedyr.
  
  -- Undtagen ganske unge Mennesker, bemærkede Godsforvalteren og
  skævede hen til anden Fuldmægtig paa Herredskontoret, en nybagt
  Kandidat, der forsøgte at udstraale den størst mulige Sum af
  bureaukratisk Foragt over Bønderne gennem sin Pincenez, men nu
  pludselig blev ildrød i Hovedet.
  
  -- Fuksrød? ... naa--aa ... aa ja saagu! ... naa, jeg plejer nu at
  kalde den Fa--Farve grøn, -- den kaldes grøn her paa Egnen, for jeg
  er jo saadan en Slags Autoritet, -- ja det er De jo ogsaa, det er
  ikke for det ... Men--n, hør, ... sig mig, hvad fik De den saa for?
  
  -- Halvottendehundrede.
  
  -- Halvottende ... naa, ser vi det ... naa, det vilde Per Andersen
  dog, -- han var sgu ellers svært forlibt i ham ... Ja, hør vèd De
  hvad, saa kan De ogsaa sige, De har gjort en god Handel ... smuk
  Handel ... brillant. Ja vel, Provsten handler altid brillant, det er
  ikke for det ... Født Hestehandler, hvad? ... Hvor gammel? -- 4, ja
  jeg kan tænke det, det er lige til Øllet ... men saa er han jo stærk
  ... Ja, for jeg kender ham, Gud bevares, jeg har jo kendt ham fra han
  var Plag -- og Føl med ... Og saa har jeg jo en Broder til ham ...
  falden efter Usserødhingsten ... brillant Dyr ... Naa, og saa er der
  èn Ting, det skal De lægge Mærke til: det er et taknemligt Dyr, han
  trives ... Ja, det har sgu meget at sige, -- det har meget at sige
  ... Der er dem, der bliver Skindmærer, om de saa faar aldrig saa
  megen Kærne ... Men han! -- ja, jeg kan gærne sige: Provsten kan
  sætte ham paa Halm, han bliver smældfed alligevel, .... ja det er sgu
  sandt ... smældfed, forsikrer jeg Dem.
  
  -- Han falder vel?
  
  -- Falder, nej hvorfor skulde han falde? Løbet er jo brillant, --
  prima sorte --
  
  -- Jeg mener _ham_ deroppe -- Fuldmægtigen paa Godskontoret --
  Jessen.
  
  -- Naa _han_, -- ja han falder sgu -- det er klart. -- Aa, det er jo
  mere en Formsag ... Denne Gang maatte vi jo stille En op.
  
  -- Man kunde da ikke udenvidere overlade de Bondetampe Marken,
  hvæsede Herredsfogden. -- Man maatte dog, for Pokker, levere et Slag.
  
  -- Ganske vist, -- naturligvis ... Intelligensen, hm! ... maatte vise
  sig. Men--n, vi kan vel ikke vente, at han faar synderlig flere
  Stemmer end vores.
  
  -- Og de fra Gaarden, sagde Herredsfogden. -- Jeg vil da for Pokker
  haabe, Ravn, at jeres Husmænd --
  
  -- Ja, vel!
  
  -- Naturligvis ogsaa dem, sagde Provsten. Men det bliver dog alt i
  alt ikke mange. Det er ellers en ganske tiltalende Mand -- Jessen.
  
  -- Ja--a, -- til at falde igennem kan han være god nok, sagde
  Godsforvalteren. Ellers ... som Repræsentant ... vil jeg nok sige ...
  
  -- Fuldmægtigen er desværre ingen kirkelig Mand, ymtede en hul,
  skrattende Stemme ved Siden af Provsten. Der stod en lille Mand med
  et noget skrumpent, tandløst Ansigt, men med livlige Øjne over
  Hudposerne bag de store cirkeløjede Briller. Under den brede, stærkt
  svajede Skygge paa den lavpullede Cylinderhat, hvis Silke strittede
  som Plysch, sitrede de lange, silkeglinsende hvide Nakkehaar, der
  faldt ned paa den falmede Fløjlskrave. Hagen, der var lidt
  fremstaaende, gik aabenbart endnu, i Slutningen af Ugen, paa
  Ragningen fra sidste Søndag, og det var sandsynligt at det hvide
  Halstørklæde, som ved Omlægning frembød sorte Rande paa underlige
  Steder, skrev sig fra samme Dato. -- Han er efter min -- sørgelige
  -- Erfaring ikke engang en kristelig Mand. Og -- jeg maa dog sige ...
  at ... naar man opstiller en Højrekandidat --
  
  -- Hvad Fanden kommer det Politiken ved? -- Undskyld, Pastoren kan
  ikke lide, jeg bander. -- -- Men jeg spø'r, hvad S-- hm! hvad har
  Vælgerne med Mandens religiøse Overbevisning at gøre?
  
  -- Naa, det kan man dog ikke saadan sige. Det kan Herredsfogden
  umulig fastholde; ... det ... det indifferente ... det ... vi har jo
  dog en Folkekirke --
  
  -- For mig kan han være Mahomedan, naar han blot ikke har flere
  Koner.
  
  -- Dansk Lov 3-16-16-8, citerede mekanisk anden Fuldmægtig paa
  Herredskontoret.
  
  »Folketingsmand, Gaardejer Kristen Pedersen af Gyvelse -- har Ordet.«
  
  »Han er ikke Folketingsmand nu, han er i en opløst Tilstand,« raabte
  en ungdommelig Stemme tæt ved. De nærmeststaaende Bønder lo og raabte
  opmuntrende: »Hæng bare i, Hjorth! ... Klem paa, De kan kanske sætte
  Fuldmægtigen igennem endnu.«
  
  »Kredsens hidtilværende, _mangeaarige_ Repræsentant i Tinget,
  Gaardejer Kristen Pedersen af Gyvelse -- har Ordet,« rettede
  Formanden med et spottende Smil, idet han understregede
  »mangeaarige«. Der lød et vedvarende Bifald.
  
  -- Ah, det er jo vor Ven Lærer Beck, der leder Valghandlingen, sagde
  Provst Storm, idet han satte Lorgnetten paa sin klumpede Næse. -- Det
  er virkelig en dygtig Mand. Ja, De husker jo nok, kære Krarup, jeg
  var særdeles tilfreds, da jeg var til Examen sidst i Fredløse Skole;
  ... særdeles tilfreds.
  
  -- Han er mig ellers noget partisk, den gode Beck, bemærkede
  Godsforvalter Ravn.
  
  -- Ja, det er uforskammet, saa han favoriserer Venstre, raabte
  Herredsfogden. Jeg lagde Mærke til ham: han var hele Tiden paa Nakken
  af Fuldmægtigen, .... men han kunde ikke komme til.
  
  -- Ja, Beck er en enrageret Venstremand, sagde Pastor Krarup.
  
  -- Hvad? hvad for noget! udbrød Provst Storm, medens hans Ansigt
  forstenedes i en myndig Indignation ... Venstre? ... er Beck Venstre?
  ... Det Dyr! ... Det skulde jeg have vidst før Examen, saa skulde jeg
  have gaaet ham anderledes efter i Sømmene.
  
  Pastor Krarup saà ned mod Jorden, medens der i Skamfølelsen paa
  Standens Vegne blandede sig en lille privat Glæde over, at Provsten
  prostituerede sig. Den gode Præst læste ikke blot theologiske
  Tidsskrifter, men han havde ogsaa i disse Efteraarsaftener vejledet
  af Gesenius' Lexikon, Ewalds Grammatik og Keils Kommentar, men især
  af den danske Bibeloversættelse arbejdet sig helt ind i Deuteronomion
  -- siger og skriver Deuteronomion, 5te Mosebog -- og fra dette
  Videnskabens Martyrstandpunkt, med Udsigt til endnu smerteligere
  Triumfer i Retning af Profeterne, saà han dybt ned paa den intet
  læsende, forpagterlignende Provst, den fødte Hestehandler,
  Praktikeren ud i Fingerspidserne. Provsten paa sin Side, der havde
  en trykkende Fornemmelse af sin ringe Agtelse hos Provstiets
  Gejstlighed, var altid ~en garde~, myndig, spændt i en overanstrængt
  Værdighed. En Folkevittighed vilde vide, at han en Gang som Svar paa
  et Cirkulære til »mine undergivne Præster« havde faaet et Brev
  adresseret til »vor overgivne Provst«. Men han indsaà denne Gang at
  have forløbet sig ved sin robuste Ligefremhed, hvorfor han rømmede
  sig et Par Gange og tilføjede:
  
  -- Man maa -- hm -- sandelig have et Øje paa hver Finger i disse
  Tider ... Og disse -- Politikere, de forsømmer altid deres Sager.
  
  -- Ja--a, det vèd jeg dog ikke ... skønt der ganske vist er en Fare
  ... Men Provsten var dog ogsaa meget fornøjet med min yngste Lærer
  Hjorth i Yderslev, -- som jeg selv sætter megen Pris paa --
  
  -- Naa, ja ... men er han da ogsaa --
  
  -- Han har en levende politisk Interesse, men det er i den modsatte
  Retning. Han stiller sig skarpt imod hele Bondepartiet.
  
  -- Naa saadan. Ja, det er jo noget andet. Det bli'er jo en ganske
  anden Sag ... Nej, jeg tænkte kun paa den tendentiøse Politik.
  
  -- Nu taler han minsandten allerede om Vorherre, sagde Herredsfogden.
  -- Ham skulde De virkelig give Deres Stemme, Pastor Krarup.
  
  Det var i Efteraaret treoghalvfjerds, og det var dengang endnu ikke
  bleven enhver Embedsmands anerkendte Pligt at være en god Kristen.
  Herredsfoged Henriksen yndede at lapse sig med en holdningsløs
  Vantro, der havde sin Rod i Ligegyldighed, og han drillede gærne
  Præsterne, der irriterede ham ved godtroende at lade sig dupere af
  Folk, han med sin koleriske Dom kaldte Kæltringepak, samt ved idelig
  at klage over Restancer i Tiende og Smaaredsel uden at have
  Bestemthed til i rette Tid at forlange Udpantning. -- Han gentog,
  idet han bøjede sin smallæbede Mund ned til Præstens Øre:
  
  -- De skulde virkelig give Kristen Pedersen Deres Stemme, Hr. Pastor
  ... Han lader til at være en mere kristelig Mand end Jessen.
  
  -- Han er Grundtvigianer, sagde Provsten barsk.
  
  -- Er han det, sagde Godsforvalteren. Det skulde man ellers ikke
  høre, he! -- Han magter da ikke det levende Ord.
  
  Kristen Pedersen var unægtelig trods sin lange Rigsdagsvirksomhed
  ingen Taler. Men hver Gang Bønderne talte om deres Repræsentant, der
  havde siddet saa længe i Tinget, ytrede ogsaa en eller anden med en
  betydningsfuld Mine: »Han har aldrig talt i Salen« -- en Meddelelse,
  der modtoges med en grundende Hovedrysten og Udbrud som: »Aa nej, --
  det kan jo være troligt nok« eller et dristigere: »Nej, gu' har
  Kristen Pedersen ikke det«. Man tænkte i Modsætning til »Salen« ikke
  blot paa Udvalgene, -- hvor han for øvrig havde erhvervet sig en af
  hans Fæller misundt Evne til at sove sømmeligt, -- men der lodes
  endnu Rum aabent for Anelser om en mineagtig, hemmelighedsfuld
  Virksomhed. Denne dommerlige Tilknappethed uddybede hans Anseelse hos
  Landbefolkningen, for hvem det ikke at forløbe sig er den til en
  Haandbylt sammenpressede Sum af praktisk Moral. »Han talte aldrig i
  Salen« -- det var ikke længer en simpel Udtalelse af en Kendsgerning,
  det var en bestemmende Ros til at sætte paa en Gravsten, en
  Velsignelsesformel med en højtidelig, næsten gammeltestamentlig
  Basunklang.
  
  Han var en temmelig høj Mand, sværskuldret, med et firskaaret,
  bredtrækket Ansigt. Han stod støt paa Valgtribunen; Armene, der buede
  sig som et Par Hanke, støttede sig med Haandknoene fast paa
  Rækværket; det var aabenbart, at han ikke frygtede for at falde ned.
  Det var med det drævende, lidet bestikkende sydsjællandske Tonefald,
  at han ganske sindig fangede de Fraser, der sværmede om i Luften og
  trevlede dem op i deres naive Bestanddele, -- en efter en: --
  Paastanden om Regeringens Imødekommen og Folketingsflertallets
  forfatningsstridige Anmasselse, Beskyldningen for Anvendelse af
  revolutionære Midler, statsretlige Bekymringer for Maskineriets
  Standsning og profetiske Hallucinationer af uoverskuelige Farer.
  Nægtelsen af Finansloven indeholdt ingen saadanne Farer; men at vige
  tilbage for dette Skridt vilde have indeholdt en stor Fare: det vilde
  være stiltiende at se paa, at Valgfriheden listedes ud af Hænderne
  paa det danske Folk. De treoghalvtreds havde anset det for deres
  Pligt nu at fremkalde en Appel til Folket. De frygtede ikke dets Dom.
  Det lod til at Regeringen heller ikke frygtede den, for baade
  Finansministeren og Consejlspræsidenten havde fortalt deres Vælgere,
  at det var ligegyldigt, om Venstre kom forstærket tilbage. Det havde
  slet ikke noget at sige, hvad Folket sagde. De kunde gærne spørge om
  dets Mening, og Folket kunde svare dem, men de brød sig ikke noget om
  Svaret. De blev i hvert Fald ganske rolig siddende, hvor de sad, og
  forsikrede, at nu sad vi alle godt, ligesom Katten, da den sad paa
  Flæsket.
  
  »Store Ord og fedt Flæsk!« raabte en Stemme.
  
  Ja, det havde Afbryderen Ret i, at Flæsket var fedt, og at deres Ord
  var store --
  
  »Men Kristen Pedersen holder nu paa det lille Ord,« raabte den samme
  Stemme. Det var en ung Mand, hvis aabne Ansigt lyste af et
  uforstyrreligt Humørs tvangfri Smil. Den aabenstaaende Vinterfrakke
  var hvidslidt ved Knaphullerne og Lommerne, og Fløjlskraven krummede
  sig graanet. Paa det fyldige blonde Haar sad lidt paa Snur en af
  disse »politiske Huer«, som i det Aar var paa Mode; dens udfordrende
  Staalspænde sendte til højre Side aristokratiske Straaler i Øjnene
  paa Bønderne. Han stod urolig, trippende, vuggende sig i Hofterne, og
  tyggede paa en sortladen Cigar. Hvert Øjeblik kom han med en
  Afbrydelse, en Vits, der haarkløvede Talerens Ord, et eller
  andet krakilsk Udfald mod Venstre, selvlavet eller hentet
  fra »Fædrelandets« Stikords-Arsenal, mumlet, saa at kun de
  nærmeststaaende hørte det, eller raabt for hele Forsamlingen, alt
  efter som han vurderede det til. --
  
  -- Det er jo Hjorth, som staar dèr, sagde Provsten. Han lader til at
  være meget ivrig.
  
  -- Ja, det morer ham altid, naar han kan komme til at drille lidt,
  bemærkede Præsten.
  
  -- Hm, ja han er jo en munter -- en lystig Fyr, det har jeg nok
  mærket. Naa, men der hører jo virkelig meget Mod til saadan at træde
  aabenlyst frem med en modsat Anskuelse ... Det er jo et helt Særsyn
  ... Lærerne er jo desværre saa afhængige af Bønderne.
  
  -- Det er da et farligt Livstykke, du har faaet til Svigersøn, Per
  Anders, sagde en lille Bonde.
  
  -- Aa ja, lad ham, lad ham, svarede den tiltalte ... Naar det nu kan
  more ham ... Den Grønskolling ... Han har jo ikke Alderen til at
  stemme -- ikke engang til at vælges.
  
  -- Aa nej ... aa ja ... det kan jo være saa rimeligt, indrømmede den
  tykke Sognefoged flegmatisk, idet han stoppede Asken ned i
  Træpibehovedet.
  
  
  
  
  II.
  
  
  -- Puh! saadan en Hoben Fraser, man har staaet og revet af sig idag,
  Hjorth ... Det var sgu i Grunden godt, at jeg ikke blev valgt, for
  saa skulde det da være blevet ved paa den Maade i alle de Halvløgne.
  Ja, det er sandt, man skulde jo holde Mund, ligesom Kristen Pedersen
  ... Jeg føler mig saa præstelig. Jeg var lige ved at kalde min
  Fjende, Pastor Krarup, for »kære Embedsbroder«. -- Og Fuldmægtig
  Jessen lo, idet hans store hvide Tænder skinnede frem gennem det
  sorte Kratskæg.
  
  -- Det kunde maaske være gjort med mindre. Jeg synes, ærlig talt, du
  smurte temmelig tykt paa.
  
  -- Naa--aa, nej det er ikke det, jeg mener ... Giv mig en Svovlstik
  ... Ja, disse -- saadan -- retoriske -- de -- de ligger sgu'tte
  rigtig for mig ... nej, det gør de ikke ... Men -- alligevel -- det
  var ikke saa galt -- sandt var det Pinedød ... Nej, men--n, man maa
  jo staa og sige saadan noget smukt Noget om Forfatning og Grundlov.
  Fanden i Vold! ... Det er jo den Grundlov, der er vores Ulykke ... Er
  disse Folk her modne til Friheden? er det dem, der skal regere?
  
  -- Nej, naturligvis ... de har jo slet ingen Sans for de højere
  Interesser.
  
  -- Naa, det vil jeg nu slet ikke tale om.... Nej, men de forstaaer
  sig ikke engang paa deres egne Interesser, -- og det er dog det
  mindste, man kan forlange af en Politiker.... Se, der er nu hele
  Husmandsstanden, alle Daglejerne. Hvem har de Interesse af at støtte
  -- Bønderne? --
  
  -- Ja, det er jo nærmest deres Stand --
  
  -- Ja, men Interessen, kære Ven -- deres Interesse ... Gi'er Bønderne
  dem noget? -- nej, gu gør de ikke nej ... Faar de Arbejde hos dem,
  som er værd at tale om, som de kan leve af? ... Nej de lever af os,
  af Herregaardene -- og saa naturligvis Proprietærerne.... Og saa gaar
  de alligevel hen og stemmer med Bønderne, mod os.
  
  Jessen sagde »os« med en Selvfølelse, som om han ejede Skovvang Gods,
  paa hvis Kontor han var Fuldmægtig med en elendig lille Gage, som han
  lige netop kunde pine sig igennem med, ved at knibe hist og spare
  her.
  
  -- Nej, vedblev han, de gaar sgu i Tøjet gør de. De er stærblinde ...
  Og alt det Vrøvl kan vi takke _ham_ for. -- Han pegede paa Frederik
  d. 7des Buste, der, kneisende paa en poleret Granitsøjle, forsøgte at
  hæve den slet grusede Trekant, hvor Chaussèens og Kørevejens Hjulspor
  skar hinanden i vandblinkende Kurver, til et Torvs Rang.
  
  »Nej, De skal da ikke ... det er -- virkelig -- altfor --«
  
  »Gud bevares! -- det er jo ikke noget at tale om, Hr. Greve! ... det
  er mig virkelig en Fornøjelse.«
  
  Det var Greven, der kom vraltende ud fra Kroen bag efter den
  pelsklædte, næbhuede Herre, der trippede ivrig mellem Pytterne,
  bærende paa en tæt pakket Haandkuffert.
  
  -- God Dag, Jessen, god Dag! sagde Greven, idet han standsede og
  lettede skødesløst paa Hatten. -- Hvordan staar det sig?
  
  -- Jo Tak, Hr. Greve.
  
  -- Men sæt dog endelig Kufferten fra Dem. De maa virkelig ikke staa
  -- dèr -- og --
  
  -- Aa, men det er jo ingen Ting, slet ingen Ting ... Den er saa let
  som en Fjer, forsikrer jeg Dem ... aldeles som en Fjer.
  
  -- Naa -- De -- faldt igennem. -- Ja, der skal jo Nogen til det ogsaa
  ... Men--n -- hvad jeg vilde sige ... det var virkelig meget
  paaskønnelsesværdigt af Dem, at De stillede Dem ... Det ... det ved
  Gud, det var ... Farvel, Jessen.
  
  -- Farvel, Hr. Greve.
  
  Greven stolprede videre, besværet af sin Rejsepels. Han og hans
  tjenstivrige Ledsager gik hen imod Kragerup Gaard, der laa i
  Valgflækken, og hvor hans Jagtvogn holdt. Men lige i Begyndelsen af
  Indkørselsallèen blev de standsede af et Par Bønder, der bukkede og
  skrabede ud med Hatten i Haanden. Det var en gammel, hvidhaaret Bonde
  af en trivelig Middelhøjde, og en lang, yngre Mand, mørk og med et
  dvask Udtryk i det skægløse Ansigt. -- De vilde da saa meget gærne
  hilse paa Greven; det var jo saa sjælden, at Greven var dèr paa
  Godset.
  
  Ja, han var der kun en Gang imellem i Jagttiden. Hvem de var?
  
  Ja, det var jo Ole Rasmussen derovre fra Vindrup og Sønnen Hans. De
  havde da talt engang før med Greven; men det kunde Greven vel ikke
  mindes? Nej, de kunde tænke det. -- Det var den Gamle, der talte;
  Sønnen indskød kun hist og her et Ord eller gentog Slutningen, som i
  Søvne.
  
  Hvordan de havde det.
  
  Jo Tak, -- man skulde jo sige, man havde det godt. Det var jo
  Vorherre, der sendte alting, det vidste vi jo. Men ellers havde de
  det da rigtignok farlig knapt; og det var ogsaa det, de vilde spørge
  Greven om, om han ikke kunde give dem noget Afdrag paa Afgiften og
  saa nogen Henstand.
  
  Hm! ja -- Greven bed sig fortrædelig i Knebelsbarten. Det var jo ikke
  saa let for ham ... saadan ... midt paa Landevejen ... Desuden --
  Høsten ... Ja, de havde jo faaet den meget sent ind, og Kammerraaden
  klagede jo ogsaa ... men -- paa de mindre Gaarde ... dèr --
  
  Jo, de havde jo faaet alting ind i Avgust; det var jo itte at klage
  paa -- forsaavidt ... Men at de havde ikke kunnet faa Stakkene tækket
  ordentlig, og saa kom al den Regn i September, og saa var det jo
  baade spiret og raadnet, og Vægten var jo farlig ringe ... Meget
  havde de ikke faaet torsket, over det at de havde alt det Markarbejde
  ... og saa var der jo Ti'nden, som de ogsaa resterede for ... Og
  Udsigterne var da ogsaa kun smaa for det næste Aar, for Sæden var jo
  bleven æltet ned i en meget ubekvem Jord -- --
  
  -- Sig mig, Godtfolk, hvem har I stemt paa idag? I skulde vel være
  rigtig glade idag, for I har vel faaet jeres Vilje, og Mands Vilje er
  jo Mands Himmerig, som man siger, -- raabte den sortskæggede Herre,
  der følte det som sin Pligt at komme Greven til Hjælp. Han havde
  endelig bekvemmet sig til at sætte Haandkufferten fra sig paa en
  Stenkiste ved Vejen.
  
  -- Ja, Hr. Overførster, vi har da stemt paa Kristen Pedersen, sagde
  Ole Rasmussen.
  
  -- Ja, det haar vi jo da li'egodt, tilføjede Hans.
  
  Det lykkedes Greven at faa et barsk Udseende.
  
  -- Ja men ... hør nu ... jeg synes dog virkelig, at naar I .... saa
  .... hvis I vil hjælpes af Godsejerne ... saa ... det -- gaar sgu dog
  ikke an -- --
  
  Ja, Greven maatte da endelig ikke tage dem det ilde op. De var slet
  ikke Politikere; nej, de skønnede, at der kunde være Ret og Uret paa
  begge Sider. Regeringen kunde jo have nogen Ret, og Tinget det kunde
  ogsaa have nogen Ret --
  
  -- Men hvorfor Fanden stemte I da --?
  
  Ja, man kunde jo ikke saadan. Der var jo saa mange Hensyn at tage.
  For hvis de havde stemt paa Jessen, hvad vilde Folk saa have sagt?
  Det vilde være ligesom, hvis Greven havde stemt paa Kristen Pedersen;
  -- det vilde Grevens Venner dog have fundet meget besynderligt.
  
  -- Ja det ved Gud -- ha, ha! -- stemme paa Kristen Pedersen -- haa,
  haa! udbrød Overførsteren.
  
  -- Ja men ... man maa dog være en Mand ... man maa dog virkelig have
  en Overbevisning --
  
  Jo, det var rigtigt nok, det havde de ikke imod. Men se at Jessen var
  jo alligevel ikke bleven valgt. Naar de kunde have faaet Jessen
  valgt, det havde jo været en anden Sag. Og saa vilde Folk ogsaa have
  sagt, at de kun havde stemt saadan, for at Greven skulde ettergi'e
  dem Afgiften. Og naar Greven gjorde det, saa vilde de jo sige, at det
  kun var Betaling for deres Stemmer. Det kunde jo hverken de eller
  Greven være tjent med.
  
  -- Aa nej... hm ... naa ... ja det -- --
  
  Om saa Greven vilde være saa naadig, at ettergi'e dem Afgiften for i
  Aar, saa vilde de være Greven evindelig taknemlige.
  
  -- Ja, naar I har det saa knapt i Aar, saa ... Naar I ikke kan betale
  ... aa, det kommer vi jo nok ud af ... Man tager det jo ikke saa
  strængt ... naa, Farvel, Farvel! -- --
  
  -- Ja, det skal da ikke nytte dem stort, at de kommer paa Kontoret
  med det, sagde Overførsteren, medens de gik videre. -- Men vi træffer
  jo Godsforvalteren, og saa kan Greven jo sige det til ham.
  
  -- Nej, det glemmer jeg sgu ... Det vilde jo give en Helvedes Uorden
  ... Nej, men man maa jo være human -- naar man taler med Folk -- i
  disse Tider ... Aa, men lad os nu se at komme afsted. --
  
  Jessen kom et Stykke bag efter dem. Han havde ikke Lyst til at vise
  sig for Folket efter sin Selvofring paa Godsejernes Alter. Langsomt
  gik han og saà mørkere ud end vanlig; thi Grevens nedladende
  Anerkendelse var ikke just gledet som Balsam over hans ordsaare
  Sind, der idag var bulnet op til en sygelig Ømtaalighed. Og da
  Grevens elegante Jagtvogn svingede ud af Kragerupgaards Port og
  rullede ham forbi, tilstænkende hans Frakke, medens Greven nikkede
  med den Blanding af Fortrolighed og Ligegyldighed, som man viser
  overfor en ubetydelig Undergiven, -- da greb han sig i den Tanke, at
  hvis Bønderne idag gjorde Nar af ham, saa var det ikke sikkert, at de
  var Narrene. Jessen var usædvanlig gnaven, og han tilbød ingen at age
  med sig; men han kørte meget sindig hjemover med de simple
  Arbejdsheste, som Kammerraaden havde laant ham.
  
  Hjorth var kørende til Valgflækken med sin Svigerfader, Per Andersen.
  Da han havde sagt Farvel til Jessen, gik han hen imod Kroen. Den
  begrændsede den ene Side af Torvet, som den vendte ud imod med sit
  Agerum, gennem hvis hyggelige Mørke man saà en Stump bleg Himmel
  brudt af Faddinger, Agestole og tilbageslaaede Enspænderstænger, og
  med sin lange lave Façade, der med de buede Ruder blinkende i
  Eftermiddagssolen stirrede ind i Frederik d. 7des Busteryg, ret som
  om den med et Argusblik gennemskuede Hulheden af denne demokratiske
  Myteskikkelse, der knejsede dèr paa alfar Korsvej som en politisk
  Afviser, en national Herme.
  
  For Kroen var en Højrekro.
  
  Derfor havde ogsaa Møller Kristensen, der var en Mand med faste
  Principer, sagt:
  
  -- Hør, Per Anders, vi gaar da ikke ind til Mikkel Blodpølse. (Det
  var Kroværtens Navn.)
  
  Og Per Andersen, der ogsaa vidste, hvad man skyldte sin
  Overbevisning, havde svaret:
  
  -- Gu om vi gør ... Nej, vores Bajere og Akkevitter, og hvad vi nu
  saadan ellers kan ville spendere, dem ta'er vi hos Niels Spegesild
  ... Han er en god Venstremand, saa det er jo itte mer end rimeligt
  ... Og saa kan han jo kun holde Beværtning af og til, ved højtidelige
  Lejligheder; saa det gi'er sig jo af sig selv ... Men se at naar vi
  har undt ham Fortæringen, saa kan vi jo gærne gaa over og sidde lidt
  paa Kroen for at blive varmet lidt op udvendig, inden Hjemkørslen.
  
  Hjorth traf altsaa ikke, som han havde ventet, Per Andersen i Kroen.
  Men ikke alle havde haft saa øm en Venstresamvittighed som han og
  Mølleren. Stuerne vare overfyldte. Vejret var lige ved at forgaa den
  Indtrædende i denne ophedede Luft, hvor Brændevinsdunsten og Stanken
  af Fedtstøvler havde blandet sig med Brændeosen og den ejendommelig
  brankede Indeluknings-Luft, der altid holder sig i en Kro under alle
  Modulationer i Lugtsymfonien, ligesom et Orgelpunkt; -- og alt dette
  svømmede saa atter ud og opløstes i den bitter-vamle Røg af
  Bondetobak, hvis graa Puls bestandig sattes i Bølgning og fortættedes
  ved nye blaa Ringe og Søjler fra de dækslede Pibehoveder og pustende
  Læber. Gennem denne Dis skinnede hist og her røde Ansigter som
  nedgaaende Sole, graasprængt Nakkehaar buskede sig som Krat, der har
  sanket Rim af Frosttaagen, brede, krummede Rygge ludede over Bordene,
  lange, lerede og tilsprøjtede Støvler strakte sig ud paa det snavsede
  Gulv. -- Der var et sindsforstyrrende Virvar af Raab og Tale: ganske
  unge, stakaandede Stemmer, der slog over, modnere Røster af Ungkarle,
  der trak paa Ordene og punkterede ved at spytte hvislende gennem
  Tænderne, vel nærede, satte Gaardmandsbarytoner, sludhæse
  Arbejdsbasser, gamle sprukne og gistne Sludrebøtter; -- men alle sang
  de i samme Toneart -- Egnens drævende, svagt syngende Maal; -- og
  alle var de højrøstet ivrige: i den hele uharmoniske Koncert var
  hvert Instrument stemt en falsk Kvint op fra Hverdagstonen.
  
  Der var en Del, som fandt, at de endnu ikke tilstrækkelig havde
  udnydt Interessen ved det politiske Spil. Dèr i Kredsen var der jo
  slet ingen Spænding ved Valghandlingen, og Højre kunde da ikke klage
  over, at de ikke blev hørt; nej, da var der ganske anderledes Sjov
  andre Steder. Derfor skulde man benytte sig af, at man var bleven saa
  tidlig færdig, og køre et andet Sted hen; man kunde godt komme
  tidsnok endnu. Kun kunde de ikke blive enige om, hvor de vilde hen.
  Nogle vare stemte for den nærmeste Købstad, hvor Udfaldet var meget
  svævende, og hvor der efter Sigende var udfoldet et storartet
  Bestikkelsessystem for at sætte Ministeren igennem. Men andre raabte,
  at man skulde køre til en Valgby, der laa halvanden Mil længer borte,
  og hvor man kunde vente endnu større Spektakler, thi en Del
  af Vælgerne plejede altid at ankomme ganske overkørte, paa
  Højre-Komitéens Bekostning.
  
  Men de fleste havde slaaet sig fra Politiken og drøftede Landbruget.
  Det var en almindelig Jeremiade over den megen Regn. Man indrømmede,
  at Sædens Givtighed var god nok, men Vægten var ringe og Halmen
  udvasket. Store Jens Persen brystede sig, for han havde faaet pløjet
  to Gange og vinterlagt sin Grønjord; men lille Jens Persen var endnu
  ikke færdig med at saà; det havde derimod Jens Persen slet og ret
  været færdig med allerede i Oktober, men han havde ikke engang faaet
  torsket saa meget, at han havde Halm til Kreturet. Kristen Olsen
  havde faaet sin Høst spoleret, men det havde han sgu godt af, for han
  skulde jo aldrig bære sig ad som de andre; naar alle andre skyndte
  sig med Høsten, saa vilde han spare Daglejere, og det lignede jo ikke
  noget. Men Pastor Krarups Forpagter havde kørt for tidlig ind, for
  han skulde nu altid fjadre paa. Nej, da var det et godt gammelt Ord,
  at Sæden heller maatte fordærves ude end inde ... Forresten var det
  farlig simpelt med Vintersæden; den pippede jo op ligesom en syg
  Kylling, der ikke kan komme ud af Ægget. Og saa var der de Satans
  graa Snegle, som ikke engang var blevet ødelagte af den skrappe
  Nattefrost; det var den rene Ødelæggelse for den tidlig saaede Rug og
  for Græsmarkerne, som de gnavede Rødderne over paa. Men store Jens
  Persen vidste et Raad: man skulde besaà Marken med en Blanding af tre
  Dele Sand og en Del pulveriseret Jernvitriol; sexoghalvtredsindstyve
  Pund til en Tønde Land.
  
  I et Hjørne af Stuen underholdt man sig meget ivrig om
  Brøndboringerne, som Selskabet i København havde foretaget rundt om i
  Egnen for at skaffe Vand til Mælkerierne. Paa Bjerredegaard havde man
  boret tohundrede Fod uden at finde noget, paa Kragerupgaard lige saa
  dybt, og saa kom Vandet Overfladen paa ti Fod nær, paa Skovvang havde
  man kun boret henved hundrede Fod, og dèr kom der Springvand.
  
  Men den største gabende Interesse havde samlet sig om en Husmand paa
  Skovvang, der gav en Beskrivelse af den nye Pulveriseringsharve, som
  Kammerraad Sommer havde bragt med fra Wiener-Udstillingen ... Den
  havde ikke Tænder som en ordenlig Harve men ligesom en Række
  Staaltalerkener, der løb rundt som Hjul; og den, der kørte den,
  traskede ikke ved Siden af, saadan som man plejer van, naar man kører
  Harve, men han sad ovenpaa ligesom paa en Vogn. Det sidste kunde nu
  være meget bekvemt; -- men ellers blev man snart enig om, at den nok
  vilde vise sig ganske ubrugelig, ligesom det meste andet af hvad
  Kammerraaden havde indført af nyt.
  
  I en Stue ved Siden af blev der spillet Kort.
  
  -- Aa, dèr har vi jo Interpellanten, raabte Beck ved et af Bordene.
  -- Har man tabt Kandidaten undervejs?
  
  -- Han turde ikke træde Dirigenten for Øjnene; du viste saadan en
  ondskabsfuld Lyst til at ringe ham for Ørene.
  
  -- Og han ynder ikke Klokkeklangen, ligesom Fanden; nej, det vèd vi
  nok.
  
  -- Er der Ingen, der har set Per Andersen?
  
  -- Svigerpapa, nej han er her ikke. Du kan være ganske rolig. For
  ellers kunde det nok være, at han havde Lyst til at tage Hr. Læreren
  i Skole ... Naa, det er nu ligemeget. Tag den Narrehue af, saa skal
  du faa Amnesti for idag og en Bajer oven i Købet.
  
  Yderdøren gik op, og ind traadte Ole Rasmussen med Sønnen Hans.
  
  Ole var i høj Grad oppe. Han fik sig et Glas Pøns og han fik to og
  tre -- og saa begyndte han at diske op med sine gamle Historier. Der
  var især en Mængde Historier om den gamle Distriktslæge Doktor
  Falkenstjærne, ham, der altid begyndte et Sygebesøg med den Formel:
  -- »Hvad Satan i Helvede gaar der nu af dig, dit gamle Stabejs« eller
  »din unge Lemmedasker« -- alt eftersom det nu kunde passe sig. F. Ex.
  hvordan Ole Rasmussen en Nat skulde hente ham til et Sygebesøg ude i
  Vindrup Overdrev, og Falkenstjærne han bandede jo noget ugudeligt,
  for det var jo sine stive halvtredje Mil, og regne gjorde det da
  ogsaa -- at sige saadan ruskede. Saa kunde han ikke faa Doktorstolen
  spændt langt nok ned, og de maatte spænde om igen et Par Gange. Da
  han saa endelig var kommen til at ligge helt ud i Vognen, raabte han:
  »Nu skal du, Fanden piske mig, køre ordentlig til, Ole Rasmussen,«
  hvortil Ole svarede: »Ja vel, Hr. Doktor, men da ikke hurtigere, end
  som at Doktoren kan følge med dèr bagi.«
  
  Efter at have produceret denne Anekdote, bad Ole lille Jens Persen,
  om han maatte stoppe hos ham, for hans egen Tobak var sluppen op. Da
  han saa havde stoppet og taget et Par Drag af den stumpbidte
  Pibespids, blinkede han med de smaa Øjne og sagde: »Jeg stopped for
  hart, lille Jens,« hvorpaa han kradsede Tobakken ud i sin egen Pung
  og stoppede igen af den andens: --
  
  -- Ja, for jeg skulde jo dog have noget at patte paa paa Hjemvejen
  ogsaa, bemærkede han med et bredt Grin, ellers blev jeg sgu lige saa
  haardmundet som mine Bæster.
  
  -- Aa, dèr har vi jo Per Anders og Kristensen, raabte Beck; -- skal I
  ikke have noget at drikke?
  
  -- Nej. Vi har faaet, hvad vi skulde have, svarede Mølleren.
  
  -- Naa, I har siddet henne hos Niels Spegesild?
  
  -- Ja akkurat, dèr hvor I andre ogsaa sku' væ't, sagde Per Andersen
  bittert, thi han nagedes af den Misundelse, som en Mand føler, naar
  han ser de forsømmelige more sig, medens han opfylder sin sure Pligt.
  Der havde hverken været synderlig lunt eller hyggeligt i det
  lange lolignende Rum med de simple Træborde og Bænke og den
  pulterkammeragtige Tribune, paa hvilken der musiceredes, naar Niels
  holdt Salôn.
  
  Ved Bordet bagved dem snakkede man bestandig om Vejrliget. Det var de
  evindelige Landmandsjeremiader. En klagede over, at den begyndende
  Frost snart vilde gøre det umuligt at holde Kreturet længer ude, hvad
  man trængte i høj Grad til paa Grund af den slette Halm. En anden
  beklagede, at Frosten ikke havde været stærk nok til at dræbe
  Sneglene. Per Andersen sad og hørte til med et lunt Smil om sine
  tynde Læber. Pludselig vendte han sig om og sagde: --
  
  -- Har I aldrig hørt Historien om Præsten, der skulde mane Regn?
  
  -- Næ ... Lad os faa den, Per Anders.
  
  -- Hvad skulde han --? spurgte Provsten, der var traadt ind sammen
  med Pastor Krarup.
  
  -- Ja, det var saadan en svær Tørke, og saa lovede Præsten Bønderne,
  at han skulde mane Regn ... Men, det er at forstaa, det var saadan i
  gamle Dage ... og -- jeg vèd nu ikke, om det kan være troligt -- det
  maa de Lærde om --
  
  Provsten knejsede med Hovedet og stak Maven frem, kildret ved denne
  Titulatur, som han følte, at Pastor Krarup lo indvendig af.
  
  -- Aa jo ... i gamle Dage ... det er meget muligt ... da gik der saa
  meget i Svang, da de var Katolske ... Fortæl kun videre.
  
  -- Ja, det er kun saadan som jeg har hørt det ... Naa, Bønderne de
  kommer da op paa Gaarden, og Præsten han gaar da ud til dem, og han
  siger: Naa Børnlille -- ja for det var nu saadan en Maade at tale paa
  i gamle Dage -- Naa, Børnlille, siger han, hvad vil I mig saa, ... er
  det Regnen? siger han. Jo, det var da Regnen. -- Ja, siger han saa,
  nu skal jeg bede Vorherre, at han lader det regne imorgen. -- Nej,
  raaber der saa En, imorgen skal jeg til Barsel hos Hans Jensen, saa
  vil jeg da nødig have Regn. -- Ja, ja da, siger Præsten, -- saa lad
  os sige Tirsdag. -- Nej, raaber saa en anden, paa Tirsdag skal vi
  hænge Tøj ud, og saa maa vi have Tørvejr ... Naa, kort at fortælle,
  saa havde den ene det ene, og den anden havde det andet. -- Og saa
  sagde Præsten: Ja, ser I nu Børnlille, naar I ikke kan blive enige,
  og her er dog kun Mændene fra èt Sogn, hvor kan I saa forlange, at
  Vorherre skal gøre alle Menneskenes Børn tilpas i hele den vide
  Verden.
  
  -- Det var en meget forstandig Historie den, Per Andersen, sagde
  Provsten med et kort Nik.
  
  -- Ja, formelig med Livsfilosofi, bemærkede Pastor Krarup.
  
  -- Aa, ja ... Det er nu ... saadan ... som man ... fortæller det,
  svarede Per Andersen beskedent, medens han forsøgte at faa en
  Svovlstik til at fænge i Asken nede i den udgaaede Pibe -- --.
  
  -- Nej Jessen, raabte i det samme en høj Mand tilbage til
  Spillestuen, som han var i Færd med at forlade, -- Jessen det er en
  rigtig storsnudet Herre ... Han har ikke saa meget som en af os,
  Fuldmægtigen, og saa er han dog meget fornemmere paa det, end som de
  fornemme selv.
  
  Det var Henrik Larsen, der nylig, i en Alder af fireogtyve Aar havde
  arvet en af de største Gaarde i Yderslev. Trods det halvsløve Udtryk
  i hans regelmæssige Ansigt regnedes han for en af de smukkeste Knøse
  i Sognet. Han var købstadklædt.
  
  -- Aa ja, det er ikke aa nægte, sagde Ole Rasmussen. Se der er nu
  Greven, -- det er en meget rimelig Mand aa have at gøre med. Naar man
  bare altid kunde gaa lige til ham.
  
  -- Ja, det er saa vist, tilføjede Hans og satte Punktum med en
  Spytteklat.
  
  -- Saa--aa, tvivlede Lars Persen.
  
  Men Hjorth havde rejst sig.
  
  -- Du skulde ellers ikke tale saa rask om Jessen, Henrik Larsen. --
  Det er en Mand med Overbevisning -- men du --
  
  -- O, ho! ... har jeg stødt Bussevennen for Hovedet? Naa du er nok
  ogsaa en af dem, der slaar stort paa. Du vil tilvejrs, hvad? -- Det
  skal være skrapt, saa du læser i den senere Tid ... Hun faar nok en
  lærd Mand --
  
  -- Har du tabt meget derinde?
  
  -- Hvad Fanden rager det dig? har jeg tabt, saa er det ikke andet,
  end hvad jeg kan betale ... Men hvis du tabte et Hundred Daler -- ja
  det er sandt, det er heldigt, du har faaet den Svigerfader --
  
  -- Heldigere for mig end for dig, lader det til, svarede Hjorth
  skarpt og vendte ham Ryggen. --
  
  -- Nej, næste Gang der bliver Valg her, sagde Provsten i en oprømt
  Tone, saa vil jeg stille mig. -- Hvad siger I til det? ... Jeg skulde
  da tro, jeg fik nogen Stemmer for mig.
  
  -- Ja--a, det er jo ikke saa lige aa ha'e nogen Mening om, svarede
  Per Andersen, idet han trak paa et bredt Smil ... Men--n, at, -- min
  Stemme, den faar De sgu'tte.
  
  -- Hvad for noget, Per Andersen? Vil De ikke give mig Deres Stemme?
  
  -- Nej da ... Næ, ser De, et er at være Provst, et andet er at være
  Politiker. En kan jo ikke du' til alting ... Ja, Talegaverne har
  Provsten, dèr skal ikke mangle noget. Man kan nok mærke, naar
  Provsten kommer og præker, -- saadan til Ordination og Kirkevielse og
  -- det er ikke en simpel Præst ... det gaar akkurat ligesom en
  Tærskemaskine, det er saa vist. -- Men--n, se--at--det er jo ikke
  alene derpaa, det kommer an. Nej, til Politiken, der skal vi have
  andre Folk... Men derfor kan vi jo komme lige godt ud af det sammen.
  
  -- Ja, det haaber jeg med. -- Naa Farvel!
  
  -- Farvel, Hr. Provst! ... Farvel, Hr. Pastor. -- --
  
  -- Jeg tror ellers ikke, Provsten syntes rigtig godt om det sidste,
  sagde Mølleren.
  
  -- Nej, det kan jo være mulig nok, men forresten tog han sig da
  rigtig pænt i det.
  
  -- Jeg maa sige, bemærkede Beck, at jeg finder det meget heldigt, at
  Provsten fik en over Næsen, han holder den -- om jeg saa maa sige --
  vel langt frem, -- skønt stumpet er den da ... Ja, jeg har flere
  Historier om Provst Sommer, der ikke er saadan rigtig -- --. Der var
  nu f. Ex. dengang ved Besættelsen af det gode Embede i Gyvelse -- --
  
  Men Per Andersen og Mølleren vare nu enige om, at de tilstrækkelig
  havde faaet »varmet sig op udvendig«, hvorfor Gaardmanden klappede
  Hjorth paa Skuldren, trykkede de nærmeste i Haanden og forlod
  Selskabet med sine to Ledsagere.
  
  Det store Gaardsrum mellem Kragerupgaards solide Længer var halvt
  fuld af Køretøjer, næsten lutter simple Fjervogne med et Par
  Agestole, hvorpaa Faareskindspelse, Kavajer og stribede Ulddækkener
  vare henslængte. Gennem de mange aabne Stalddøre skimtede man inde i
  Mørket Krydset af en Hest, viftende Haler, en hvid Sok, der stampede.
  Næsten alle Jagtvognene vare kørt hjem, men Provstens blev netop
  forspændt. Per Andersen gik over til sin kære Fuks, der stod urolig
  og rykkede sig tilbage i Tøjet, skrabende paa Stenene med sin
  blankede Hov, nappende den graa Hoppe i Nakken, gnavende paa Stangens
  Lakering eller Bringkoblen, idet den krummede sin smukke, stærke Hals
  med den lange, gulige Manke.
  
  Provsten, der netop havde faaet Forlæderet knappet og samlede
  Tøjlerne, blev meget vel tilfreds ved at se Per Andersen komme: --
  han skulde nok have holdt sig til en Side, dersom Fuksen havde
  Fejler.
  
  -- Naa, Provsten er vel tilfreds? spurgte Gaardmanden, idet han
  klappede den paa Halsen.
  
  -- Jo, rigtig tilfreds, Per Andersen, der har slet ikke været noget
  ... Aa, men nu har de jo spændt Krydslinerne forkert.
  
  -- Ja, han skulde da have Underlinen, han -- han knejser da nok til
  det ... Nu skal jeg nok -- naa din Skabhals, kan du staa rolig?
  
  -- Det er rigtignok et meget livligt Dyr, bemærkede Pastor Krarup,
  medens han ængstelig betragtede dens Gebærder.
  
  -- Ja -- ha! vist er den saa. Den fik saamæn paa Vejen herhen det ene
  Ben over Skaglen.
  
  -- Saa; aa ja ... Aa, men Alderen, Hr. Provst, den kommer saamæn nok.
  
  -- Jeg synes ogsaa, den har Tendens til at blive Krybbebider,
  forsøgte Præsten sig.
  
  -- Næ--æh! ... det har ikke noget at sige ... Saadan noget skal jo
  alstille gnave i hvad det kan komme til. -- Han er jo da heller kun
  et Barn! --
  
  -- Nej, Krybbebider, kære Krarup, hvor vil De dog hen? ... Farvel,
  Per Andersen! ... Naa, kom saa da ... Nej, det begynder ganske
  anderledes -- --
  
  Mølleren sad hos Per Andersen, og Hjorth gjorde sig det mageligt paa
  Bagsædet.
  
  -- Nej, det var jo saa simpelt med Foderet i Aar, saa jeg burde jo
  skille mig af med ham ... Man skal dog heller ikke slaa for stort
  paa ... Og dèr hos Provsten faar han det godt; -- der er bare de
  lange Visitationskørsler. -- Og han saà mismodig paa de halvgamle
  Øg, der druntede afsted og trak paa Lemmerne, afredte af
  Efteraarspløjningerne i den vanddrukne Markjord. --
  
  -- Ja vel blev Præsten lumpet ... Men jeg havde jo varet ham ad ...
  Der er ikke noget at stille op med en Pranger, Kristensen. Den ene
  kan man nok faa god, men den anden er der Pinedød altid Fejler ved
  ... Det er saadan ligefrem et Princip: naar de bare har en god, saa
  har de et Par ... Aa, jeg kender det, for jeg havde jo en Ven, der
  drev det ... Naa, ja -- enhver er jo Tyv i sin Haandtering, der er jo
  itte noget at sige paa, -- men, at -- det er li'egodt ikke saa
  behageligt for den, der bli'er lumpet. --
  
  Hjorth tændte en Cigar og lænede sig tilbage i Agestolen. Den
  politiske Hue var god til Rejsebrug, han kunde bekvemt slaa Kraven op
  om Ørene.
  
  Himlen var blæst ren, og Aftenrøden opløste sig i en rolig Farvedød.
  Nede i den sartgrønne Mellemtone straalede Venus; oppe i det tætte
  Dunkelblaa anede man Stjærnerne. Chaussèen strakte sig lige ud,
  mellem Dobbeltraden af de kullede Popler, med en Smule Aftenlys i
  Pytterne og de vaade Hjulspor. Telegrafstængerne snurrede med en
  lang, hendirrende Tone. Nu og da brægede en Flok Faar, og en Hund
  glammede pludselig op, langt borte. Paa den flade, halvmørke Jord
  begyndte Lysene at blinke frem rundt om.
  
  Tusmørket i det store Rum, Trætheden efter en hel Dags Færden i fri
  Luft, den ensformige Travtakt og Hjulrullen og den sagte Skumplen i
  Sædet, -- alt virkede behagelig slappende paa ham, og han hengav sig
  til vage Drømmerier ... Hans politiske Parti havde lidt et Nederlag,
  men det forstemte ham ikke. Han følte sig som en lykkelig Mand, --
  eller dog næsten lykkelig.
  
  
  
  
  III.
  
  
  Niels Christian Hjorth var Nordslesviger.
  
  Hans Faders Gaard laa i Vonsbæk og naàde med sine hegnede Marker
  næsten op til Præsteskoven, hvis yderste Kæmpebøge spejle sig i
  Haderslev Fjord, der her bugter sig rolig frem mellem Skove og
  Brinker, som en stor Flod. Jordene var gode, og den store Frugthave
  gav altid et betydeligt Tillæg til Indtægten; Faderen havde som
  ung lidt efter lidt bygget det hele om, og den smukke store
  Beboelseslænge, med sin høje Kvist midt paa, kunde ved Solbjærgs Lag
  straale langt ud med sine mange udbuede Ruder, ligesom med et
  Guldsmil af Velstand. Eller man kunde undertiden om Natten langt
  borte fra se den i et tindrende Festskrud, med Lys i alle Vinduer,
  baade den lange Række forneden og Kvistruderne foroven, ligesom et
  Halvkors af Stjærner, der var faldet ned paa Bakken foran den
  sortbølgende Skovkending -- saaledes som Hjorth nu syntes han saà
  den, medens han med sin Svigerfader kørte hjem til Yderslev, og
  Lysene tændtes rundt om; -- og især hvis det var efter fireogtreds,
  saa kunde man være sikker paa, naar man kom nærmere, at høre den ene
  Fædrelandssang tage fat hvor den anden slap med sit sidste Vers, og
  den, der da traadte indenfor med en dansk Hilsen, han vilde faa mange
  kraftige Haandtryk og komme til at drikke Skaaler paa Genforeningen,
  til hans Hjærne var ør af Punsch og Kaffeknægte.
  
  For Jørgen Hjorth var en dansk Mand, dansk lige ind i Hjærterødderne
  og ud i Neglerødderne. Han kunde helt forivre sig, naar han kom op
  at toppes med Smeden, der i Mands Minde havde været den eneste
  tysksindede Mand i Vonsbæk, det danskeste af alle Sognene i
  Nordslesvig, det man først og fremmest gjorde Regning paa: -- var det
  en Adresse, en Indsamling i patriotisk Øjemed, en politisk
  Demonstration af hvilken som helst Art -- Vonsbækkerne, det var de
  sikre Mænd, det vidste man, og det vidste de selv med en usigelig
  Stolthed. Han kunde som sagt forivre sig, men ellers var Jørgen
  Hjorth en rolig Mand. Han var som Racen i det Hele er: i det ydre
  stor, stærkt bygget, lidt knokkelfør, i det indre tavs, støt, af en
  lukket Selvstændighed, en Mand, som man tager, hvor man sætter ham.
  Der var et fast Drag om hans Mund; han var af dem, der i ingen
  Betydning af Ordet »gi'er sig«. Men Konen, lille og temmelig fed, var
  let bevægelig baade til Latter og Graad, aabenhjærtig og aabenmundet,
  med en udpræget Lyst til at sige imod og smaadrille.
  
  Det kunde ikke være andet, end at en Mand som Hjorth maatte nyde stor
  Anseelse baade i og udenfor Sognet og faa adskillige Tillidshverv
  betroet: han var Formand i Sogneraadet, Medlem af Bestyrelsen for
  Sparekassen for Haderslevs Omegn og med i Dyrskue-Komitèen.
  Paa Dyrskuets aarlige Fest sad han ved den fine Ende af det
  hesteskoformede Bord i »Harmoniens« dannebrogssmykkede Festsal; men
  han holdt ingen Tale.
  
  Det er en Selvfølge, at Jørgen Hjorth og hans Kone vare med ved
  Slesvigernes Besøg i København baade i enogtreds og i femogtreds.
  Siden den Tid var det de urustelige Minder fra disse Septemberdage,
  der altid i højtidelige Øjeblikke hentedes frem fra Hjærnekisten som
  et kostbart Familje-Service og pudsedes op til hele deres gyldne
  nationale Festglans, der fyldte Medlemmerne med en adelig Stolthed:
  -- der var alle de andægtig blottede, bøjede Hoveder, i det
  højtidelige Halvmørke, rundt om Frederik den syvendes guldkransede
  Egekiste, under Domkirkens mægtige Hvælvinger, der syntes at skælve,
  medens den fantaserende Organists slesvigske Begejstring opsendte
  bredtonede Hymner til Hærskarernes Gud og atter druknede Tyskerne
  ligesom Pharaos Hær i de sølvskummende Bølger, der væltede sig under
  Orgelpibernes Storm: -- der var Tivoli-Aftenen med den prægtig
  illuminerede Basar, som et Slot af Ædelstene, og med det urolige
  Fakkellys ind under den hvidgule Rand af sitrende Bladmasser og
  henover den bølgende Menneskevrimmel, der overdøvede Orkestrets
  Instrumenter, idet alle som èn istemte Fædrelandssangene; -- der var
  først og sidst selve Festdagen ved den slesvigske Sten, under den
  solskyede Septemberhimmel, med det kølige Lys over brunlige
  bredkuplede Bøge, gulladne Græsbølger og Sundets mørkeblaa Strimmel,
  med det endeløse Pilgrimstog, de vajende Dannebrogsfaner, Talerne og
  Sangene, -- og om Aftenen det lejragtige Gildelag, som havde et
  Offermaaltids glade Højtidelighed, og hvor Rusen var hellig under de
  mørke Bøgekroner, hvorover Stjærnerne tændtes, -- og saa ud paa
  Morgenen den syngende Hjemkørsel paa Kapervognene langsmed det blanke
  Sund, der hvidnedes i et dæmrende Gry.
  
  Det var denne Billedrække, der sysselsatte den femtenaarige Drengs
  Fantasi. Denne Tids Navne, Navne som Orla Lehmann, Clausen, Ploug,
  havde for ham den Klang, hvormed Helgennavne kildre Abatens Øre; --
  og han saà disse Mænd busteagtig, som overnaturlige Hoveder, under en
  Tronhimmel af Dannebrogsfaner, over Guirlander af Bøgegrene. Saaledes
  var han fra Hjemmet af højre og nationalliberal, uden at vide det.
  Thi det varede endnu længe, inden han fik Færten af, at der ogsaa var
  andre, ja ganske modsatte Meninger og Stemninger overfor disse Mænd
  og disse Idèer, at der kunde rettes Kritik, ja endogsaa rejses
  Anklage mod dem og fældes Dom over dem. Og da han fik det at vide,
  kunde han møde disse kætterske Vaaben, usaarliggjort ved den sejge
  Haardhudethed, som bestandige, ubrudte Barndomsindtryk fremhærde just
  i et bøjeligt Sind, og sikret mod at lokkes ud paa vildsomme Stier
  fra den fædrene Kongevej ved disse Patent-Skyklapper, som
  Nationalbevidstheden næst efter Religiøsitet er aller dygtigst til at
  binde om Panden paa dem, hos hvem den bliver en herskende, tyrannisk
  Følelse.
  
  Gaarden i Vonsbæk hørte til de større; den var paa 130 Tdr. Land. Men
  Niels Christian var den tredje yngste af en temmelig betydelig
  Børneflok, saa det gav sig af sig selv, at han ikke fik nogen Gaard,
  hvis han da ikke giftede sig den til. Gaarden maatte for enhver Pris
  ikke deles; -- alle de rede Penge og lidt til var gaaet med til
  Faderens Byggeforetagender, saa at det ikke blev stort, der kunde
  udbetales til de yngre Søskende, og endda vilde Jens, der arvede
  Gaarden, ikke komme til at sidde overdrevent godt i det. Men han
  hjalp sig nu med et gammelt Husraad: -- han ægtede en rig
  Gaardmandsdatter, som han havde danset med i »Harmonien« ved
  Dyrskuet, rigtig en flot Pige af dem nordfra, der stillede i
  Silkekjole og med kunstige Blomster.
  
  Niels Christian havde altid været skrap til Bogen, og saa blev det da
  bestemt, at han skulde læse til Skolelærer. Fik han saa ikke Gaarden,
  saa havde han dog den Fordel fremfor Jens, at han blev sin egen
  Konges Undersaat og Embedsmand og slap for at komme under den
  prøjsiske Korporalstok.
  
  Da han var sexten Aar, kom han saa paa Seminariet, og man valgte et,
  hvor en Slesviger var Forstander. Det laa kun en lille halv Mil fra
  Yderslev, og han fik Logis og Kost hos Per Andersen.
  
  Det var slet ikke det, han forstod ved en god Bondegaard. Et Værelse,
  der var saa lavt, at man frygtede for at støde Panden mod
  Tværbjælkerne, sparsomt oplyst gennem de smaa, skæve, tilsmudsede
  Ruder med en sjattet sirtses Gardin-Kappe, en simpel, lang Træbænk
  langs Væggen under Vinduet, foran den et umalet, tilfedtet
  Fyrretræsbord og saa nok en Træbænk, henne i det altid halvmørke
  Hjørne en stor Seng med en uhyre blaadigtens Dyne -- ligesom stoppet
  til Sadel for en Mare -- og i det andet Hjørne en brunrød Kiste, --
  det var Skuepladsen for Familiens Færden, for saa vidt den ikke
  foregik i Køkken, Kælder, Stald eller Mark. Noget i Retning af hvad
  man plejer at kalde Møbler fandtes kun, i en mager og forkrøblet
  Tilstand, i det lille firkantede Værelse, hvor Per Andersen modtog
  disse mere standsmæssige Gæster, hvem han trakterede med en Bajer og
  en sort Cigar. Men hvor var den egentlige Storstue henne? Hvor var
  den med sin lange krølhaarsstoppede, damaskbetrukne Familiesofa, med
  Mahognibordet, med de tulipanblussende Lænestole og perlesyede
  Fløjelspuder tittende koket frem gennem Aabningerne i de hvide
  Antimakasser, med sin Duft af Lavendler og Ovnlak, med sine
  Slagscene- og Helte-Lithografier paa det blomstrede Tapetpapir, og
  med sit Klaver, paa hvis gulnede Taster Datteren i det tarveligste
  Tilfælde kunde spille »den tapre Landsoldat« og »Paaskeklokken kimer«
  med èn Finger? --
  
  En Datter var der imidlertid, skønt hun ikke kunde udføre disse
  musikalske Kunststykker. Hun var temmelig høj og slank, endnu ikke
  fuldt udviklet, og havde et lille brunet Hoved, med store vandblaa
  Øjne, der ikke laa dybt nok, en lille sluttet Mund, og uden den hos
  Landets Døtre sædvanlige Opstoppernæse, der syntes at ville give
  Betragteren et Indkig i Hjærnen, og som var Hjorths Aversion. Hendes
  ufærdige Bevægelser havde, naar hun blev livlig, den godlidende
  kejtede Ynde, som er det bedaarende hos en halvvoxen Hundehvalp. --
  Da Hjorth havde bôt et Par Maaneder hos dem, begyndte hun at gaa til
  Læsning. Ofte, naar han efter at være kommen hjem fra Seminariet sent
  paa Eftermiddagen, havde faaet Maden i sig, og træt satte sig til at
  læse sit Pensum af Judas og Israels Konge-Historie, bankede det
  næsten uhørlig paa Døren, og efter hans gentagne »Kom ind!« smallede
  Kristine sig paa Hosesokker gennem en beskeden Dørsprække ind i det
  lille Kammer. Hun sku' da hilse fra Mo'er ... og be'e Hr. Hjorth ...
  om han itte vilde lægge noget yd ... for hende ... i Lærebogen ...
  for ... hun ku' da'tte ... sæl ... hitte yd ... a' 'et. -- Saa
  begyndte han da, idet han lænede sig tilbage i Stolen, et naivt,
  pedantisk Foredrag, som udførligere gentog en eller anden frygtelig
  Forklaring af Luthers Katekismus, medens hun, siddende yderst paa
  Hjørnet af en trevlet Rørstol, krammede og drejede Spidsen af sit
  Forklæde til en Snegl, udstødte et fortvivlet »jou«, og stirrede paa
  den underlige urolige Skygge, som hans Hoved satte paa den kalkede
  Væg, medens Tanen paa Tællelyset krummede sig og den osende Flamme
  slog op, -- indtil hun tog Mod til sig og snød det med Fingrene. --
  Efter at have udskudt sit sidste »jou« og mumlet et »mange Tak«,
  listede hun atter lydløst ud af Døren, stak sine Fødder i Træskoene
  og traskede bort, idet hun plaprede: »Vand gør det vistnok ikke men
  Guds Ord, som er nede i Vandet og Troen, som forlader dette Guds Ord
  i Vandet. Thi uden Guds Ord er Vandet blaat Vand, det er ... det
  er ...« Og stakkels Kristine standsede ganske ør i Hovedet og
  tænkte fortvivlet paa den næste Dag, der var en af dem, paa hvilke
  den pligtivrige Pastor Krarup bragte Katekismus-Guden sit
  to-Gange-ugentlige Børneoffer, idet han kedede Konfirmanderne ihjel
  gennem tre stive Klokketimer.
  
  Per Andersens Kone, Ane, var svagelig og from. Omtrent hvert andet
  Aar rejste hun til København for at consulere en Læge, hvem hun
  dyrkede med en overtroisk Beundring, skønt han var temmelig ung,
  skønt han var Jøde, skønt han næsten ingen Recepter skrev (hvilket i
  Begyndelsen gjorde hende mistroisk), og skønt hun derved paadrog sig
  Distriktslægens, den gamle Doktor Falkenstjærnes, Had og udfordrede
  hans skrækkeligste Eder. Hun var en af de faa, der ikke blot stillede
  i Kirken paa Omgang med Husbonden, Karlen og Drengen for at holde
  Gaarden repræsenteret. Hjemme var hun temmelig stille og ofte lidt
  klynkende. Hun holdt af at læse og elskede Blomster, som hun havde
  fyldt Vinduerne med. Hjorth snakkede kun sjælden med hende.
  
  Heller ikke med Per Andersen havde han meget at gøre. Det var ikke
  nogen ordesløs Mand, og han følte ingen Trang til at give sig
  synderlig af med et sextenaars Flødeskæg. Hjorth, paa sin Side, kom
  snart til at se dybt ned paa Egnens Beboere i det Hele, som paa Folk,
  der vare blottede for højere Interesser. Han kom jo fra en Egn, hvor
  Storpolitiken og Nationalfølelsen, der ligesom hyppig beskaarne Træer
  havde faaet en kunstig Frodighed, bestandig holdt Sindene smykkede i
  en højtidsfuld Sørgedragt, og han forstod ikke, at saaledes kunde det
  ikke være overalt, at der maatte være andre Steder, hvor Sjælene
  næsten aldrig afførte sig deres Arbejdskittel. Naar han saa en Gang
  imellem kom med til et Gilde, var det næppe nok, at Kongens og gamle
  Danmarks Skaal blev drukket, end sige at Samtalerne bestandig
  kredsede om det store Spørgsmaal; flove Anekdoter, mer eller mindre
  smudsige Historier, smaa Vitser, skaarne over samme plumpe Læst, og
  saa Kortene -- det var deres Festlighed. -- Og det gik ikke højere,
  naar han hørte dem snakke paa Tomands-Haand. Naar Per Andersen fik en
  af de »gode Mænd« ind i det Allerhelligste, hvis Væg var smykket af
  et Lithografi forestillende Frederik den syvende paa Castrum doloris,
  omgiven af Kandelabre, der lignede en Allè af Bomuldstræer, naar
  Gæsten var bleven klemt ind i det haarde Sofahjørne og havde faaet
  skænket sin Bajer op med Topskum, og naar man havde tændt en af hine
  sorte Cigarer, som paa Kasselaagets Inderside fremstilledes som
  hørende til den fortrinlige Kvalitet, der ryges af en ung Mand i
  meget vide Lærredsklæder og med en uhyre Panamahat, hvilken unge Mand
  i et overnaturligt Blad bares af fire magre Negre gennem en Urskov, i
  hvis fjerede Kroner de massive Røgskyer forvildede sig -- ja, naar
  disse højtidelige Forberedelser var trufne: -- saa var det Spring i
  Rugen, Kastningstilfælde blandt Køerne, Kapitelstaxten, som Præsten
  havde sat tolv Skilling for højt. -- I Slesvig snakkede man
  naturligvis ogsaa om Rugen, Kvæget og Kapitelstaxten, men det var,
  som om der bestandig underforstodes noget andet, som om en
  frimureragtig Understrøm i Talen bar de smaa Uheld og Savn frem som
  Symbol paa den store Ulykke og det hjærtenagende Savn. Det kunde
  undertiden forekomme En, som lyttede man til et Par Sammensvornes
  Kragemaal, hvori uskyldige dagligdags Ord skjuler en farlig
  Hemmelighed. Og naar de saa efter en Samtale om Foldighed og Høslæt
  gav hinanden Haanden, saa var det, som tog de hinanden tavst i Ed paa
  at bevare Hemmeligheden og leve for Sagen.
  
  Engang imellem kunde det vel hænde, at Samtalen gled over paa
  Politik. Men det var kun sjælden, for i de Aar var der ikke megen
  Grøde i den Retning. Og naar det skete, saa forekom først det Hele
  den slesvigske Yngling rigtig smaaligt og usselt, et latterligt
  Fedteri af Splid og Partikævl, for saa vidt som han da overhovedet
  kunde faa nogen Mening ud af det, hvilket ikke altid var Tilfældet.
  Og Politiken -- det var dog det samme Felt, som man levede paa
  derovre: -- det var den samme Jordbund, som dèr havde avlet en
  søjlestammet, kuppelkronet Bøgeskov, hvor Hævnens Ørne byggede Reder,
  og som her dækkedes af lavstammede Purrer, fulde af hæse Krager! --
  Hvad var det saa for et Folk?
  
  Og dog var det jo dette Folk, som de sukkede efter at genforenes med.
  Jo lettere derfor hans Foragt hævede sig over denne Landbefolkning,
  der omgav ham, desto lødigere maatte han som Modvægt gøre sin
  andagtsfulde Vurdering af det danske Folks Intelligens, der saa meget
  mere var en Genstand for mythedannende Tro, som han aldrig selv var
  stødt paa den, -- hint Parti af Folket, der herskede ifølge sit frie,
  dannelsesskærpede Syn, sin idèbaarne Vilje, sin kamp-rede
  Patriotisme, -- de Mænd, der vare gaaet foran i den uforglemmelige
  Kamp for Sønderjylland, som havde holdt de malmfulde Taler og digtet
  de kimende Sange, men hvem han nu saà blive betragtede som lydende
  Malme og klingende Bjælder af alle disse rundt om ham. Det undrede
  ham ikke; thi hvilket Samkvem, hvilken Forstaaelse kunde der være
  mellem disse og hine? Det var nu engang Naturens Orden, at de til
  Jordklumpen klæbende skævede til dem, hvis Isser syntes at støde mod
  Stjærnerne.
  
  Undertiden kunde det dog falde ham ind at stige ned til Dalsumpens
  Kvækken fra sin Foragts tavse Tinde.
  
  En Dag, da han havde hørt Per Andersen sammen med en Ven inde i det
  møbelholdige Lønkammer støbe politiske Kander med Stiftstidendens
  Leder som Potteskive, -- spurgte han sin Vært, hvor det kunde være,
  at det var saa slemt at være nationalliberal, da det var godt
  baade at være national og at være liberal. Dette var en logisk
  Vanskelighed, som Per Andersen ikke før havde klaret sig, men han
  søgte ikke at skulke fra den. Medens han dejgtyggede en Cigarstump,
  som han havde tilbage fra Besøget, indrømmede han: »Jou, -- det er
  meget rigtigt ... det er for saa vidt ikke aa nægte ... Vi vil jo
  alle være nationale og ikke Tyskere og Papister og saadan noget... Og
  naar jeg siger om Kammerraaden, at det er en liberal Mand, saa er det
  jo da heller kun for at rose Manden.« Nu mente Hjorth at have vundet
  Spillet og vilde slutte, at det var udmærket, naar man var begge
  Dele. Men Per Andersen afbrød ham: »Ja, saadan at forstaa, hver for
  sig ... Men--n se, at -- det er med nationalliberal ligesom med
  Lejesæd ... Et Leje, det er jo en god Ting, naar man har sjovet sig
  træt; -- og Sæden, den er jo da Guds fornemste Gave, som vi lever af
  ... Men -- tilsammen er det sgu noget forbandet Kram; vi har altfor
  meget af det iaar.« -- Og da Hjorth saa trængte ind paa ham for at
  faa at vide, hvilke Forbrydelser de Nationalliberale da havde
  begaaet, blev han maalløs ved at høre, at de blandt andet var Skyld
  i, at vi havde mistet Hertugdømmerne.
  
  Fra det Øjeblik af betragtede han Per Andersen saa noget nær som
  smaafjollet.
  
  Undervisningen paa Seminariet optog tyrannisk næsten hvert Minut af
  hans Tid, uden i Virkeligheden at udfylde noget af hans aandelige
  Liv. Der var en Uendelighed af Regning, med Opgaver om sindrige
  Vandringsmænd, der paa forskellig Tid begav sig paa Vej fra
  forskellige Steder og gik i forskellig Retning med forskellig
  Hastighed, og som nu stillede den ublu Fordring til Niels Christian
  Hjorth at faa at vide, hvor langt de ved denne umotiverede
  Fremgangsmaade vare blevne fjærnede fra hinanden; -- der var en
  dræbende Masse Religion: Lærebog med Forklaringer til Forklaringerne
  og Skriftsteder nok, til at en Østerlænder kunde have bedækket Mure
  og Vægge i en hel By dermed, Udenadslæsning af hele Evangelier med
  forkerte Parallelsteder til de andre, og Bibelhistorie i Detailler
  indtil de allermindste Profeters tvivlsomme Levetid -- der var lidt
  Geografi og Historie, saa vidt mulig aftørret til Kalendre af Bynavne
  og Aarstal, hist og her oplivet af Anekdoter, der hang som Kødtrevler
  paa et Skelet, -- og saa var der endelig, til opmuntrende Tumleplads
  for den frie nordiske Aand, nogle Eddamyther, der udlagdes moralsk og
  kristeligt, eller en ligeledes moralsk og kristelig Saga om en eller
  anden gammel juridisk Trætte om en Stenlod paa Island, som endte med
  at den, der havde Uret, brændte Huset ned over sin Kontrapart, eller
  med en Tvekamp, hvori den overvundne, idet han bandt de udhængende
  Tarme op, beviste sin ophøjede Foragt for Liv og Evighed ved at
  anvende sine sidste kostbare Øjeblikke til at deklamere et Par
  fuldstændig meningsløse Vers, uden Rythme, og hvis Ord vare rystede
  sammen Hulter til Bulter, som Lotterinumre i en Pose. -- Udenfor den
  bestemte Tid var der frivillig Undervisning i Musik, men denne Kunst
  havde slet ingen Tiltrækning for ham, og han lærte kun det aller
  nødtørftigste, at klimpre lidt efter Noder paa en gammel Violin, saa
  at han med Besværlighed kunde lære sig en ny Salmemelodi. -- En Smule
  dansk Literaturhistorie og Anthologi var det eneste lysende Punkt,
  men det belystes af en vindtør Person, som interesserede sig mere
  for, om man burde skrive Skæbne med j og med e eller æ, end for
  Literaturens bestemmende Strømninger, som helst nøjedes med at
  paaklistre Forfatteren de interessante Etiketter »ophøjet Fantasi«,
  »uudtømmeligt Humor«, »ædel Melankoli« o. s. v., og som trak sine
  Elever om ved Næsen i det gyselige Uføre hinsides Holberg, medens han
  aldrig naàde til at overskride Oehlenschläger. Det væsentlige
  blivende Udbytte af denne Undervisning var for Hjorths Vedkommende
  senere i Livet en Erindring om, at den første danske Avis paa
  Kristian den femtes Tid blev skrevet paa Vers af en Person, hvis Navn
  han havde glemt.
  
  Han søgte at holde sig skadesløs for Seminariets Kedelighed ved
  allehaande Smaaspilopper, til hvilke han var den dristigste og mest
  opfindsomme af Disciplene. Især frygtede alle Lærerne hans nærgaaende
  Interpellationer; og Religionslæreren, der i sin Tid vilde have været
  Præst, og hvis i Forvejen lidt svage Hjærne var bleven helt fortumlet
  ved mislykket Nippedrik af Theologiens gamle Vin, -- ham løb det
  ganske koldt ned ad Ryggen, naar Hjorth begyndte paa disse
  spidsfindige Krydsspørgsmaal, hvori der syntes at spire en vordende
  Dogmatiker eller Skeptiker -- hvilken af Delene var det endnu
  vanskeligt at have nogen Mening om.
  
  Det var derfor heldigt for ham, at det allerede var i hans første
  Læreaar, at Kristine søgte Bistand hos ham mod Lærebogens
  Ubegribelighed. Senere vilde han have været mindre redebon til at
  give hende Forklaringer, som ingen af dem forstod, og han vilde ikke
  have vakt hos hende denne ydmyge Ærefrygt, som en dunkel Sikkerhed
  altid vækker hos en svag Aand, hvem den træder myndig imøde.
  
  Efterhaanden blev hun den eneste, han havde noget synderligt at gøre
  med, den eneste, i hvis Selskab han havde Lyst til at sladre en halv
  Times Tid hen, enten det nu var paa Marken, medens hun malkede, eller
  i Køkkenet, naar hun skurede Gryder. Det var mest Sognets unge Piger
  og Knøse, der maatte holde for; -- han var jo selv af dem, der i al
  Godmodighed ikke skaanede, og naar han havde faaet hende lidt paa
  Gled, kom der ogsaa ud af den lille, sluttede Mund Bemærkninger, der
  viste, at hun havde et skarpt Blik. Eller ogsaa fortalte han hende om
  sin Hjemstavn, om Naturen og Menneskene, Gaardens Indretning, Krigen
  og den patriotiske Løftelse, hvilket hun altsammen lod til at finde
  saare smukt. Men naar det havde varet ved henimod en halv Times Tid,
  døde Samtalen hen, han kedede sig saa smaat og gik, skønt
  modstræbende. Efterhaanden begyndte han dog ogsaa at finde Behag i
  disse enkelte dovne Ytringer, afbrudte af længere Pavser med
  Mælkestraalens sprøjtende Strippen i Pjæsen eller Skureviskens
  Skraben over Lerglasuren og Kobberet. Saa laa han paa Ryggen i
  Græsset eller sad paa Disken, betragtende hendes kraftige Arm i
  Arbejdet, naar Albueleddet spændte sig ganske blankt, og de fine
  Dunhaar gnistrede i Sollyset. Og naar hun løftede op, beundrede han
  hendes Smalben, som han havde Lyst til at gribe om. Hun var nu voxet
  til sine Bevægelser, og hendes Magerhed havde rundet sig til en
  harmonisk smækker Figur.
  
  Der var et Sted bag i en Udkrog af Haven ved en halvaaben Læde, der
  hang ubevægelig paa sine rustne Hængsler, og hvis raadnende Lægter
  havde boret sig ned i Jorden. Midt i et Vildnis af Stikkelsbær- og
  Ribsbuske, som Hønsene puslede om imellem, stod en gammel Brønd, hvis
  Vippestang oppe over de frønnede Krægers bladfattige Kroner bøjede
  sig under Kampestenens Vægt. Paa saadan en rigtig lun Sommerdag, naar
  Solen fra en skyløs Himmel brændte ned over den tyndtskyggede Have og
  syntes at tænde Kalken paa Huslængen, der overalt lyste gennem Løvet,
  da var det en Nydelse at bære hendes Spand herhen, hvor midt i den
  vellystig bagende Hede, fuld af Sommerfuglevinger og Bisummen, en
  frisk Kølighed sivede op mellem de altid fugtige, mostykke Sten og
  aandede ud gennem de gabende, lavspættede Brøndbrætter. Medens hun
  bøjede sig frem for at lade Spanden gaa ned og med et kraftigt Klask
  dukke under i det dybt blinkende Vand, var hun, selv om hun havde
  villet, ude af Stand til at værge sig mod hans Arm, der lagde sig om
  hendes Midje; -- og naar saa Spanden skulde trækkes op, var det
  fristende at hjælpe til og i Forvirringen fæstne sin Haand om hendes,
  der var stor og velformet, medens han saà hendes leende Ansigt nærme
  sig der nede fra det fugtige Mørke vuggende paa Vandspejlet i den
  dinglende Spand. -- --
  
  Kort efter at han som »meget duelig« havde bestaaet sin Afgangsexamen
  ved Seminariet, fik han Plads som Hjælpelærer ved en fynsk
  Landsbyskole. »Men De kommer vel nok igen over til os, Hjorth?«
  sagde Kristine Aftenen før Afrejsen. -- »Ja, det haaber jeg da,«
  svarede han; »det er vel ikke en Afsked saadan for Evigheden.« --
  »Ja, for der er jo nu Hansen, ... han kan vel ikke holde ud saa meget
  længe endnu ... og saa kunde jo Fader nok ... i Sogneraadet ... hvis
  De da havde Lyst til at bo her.« -- Denne trofaste Fremtidsplan
  smigrede ham meget, skønt han ikke fæstede synderlig Lid til den. Ved
  Afskeden var Kristines Øjne rødkantede, og han var ogsaa noget
  beklemt ved at sige Farvel.
  
  Den gamle Lærer, hvis Medhjælper han var bleven, var en affældig
  Stakling, som, meget snavset, med pjusket langt Haar og Skæg, i
  ukendeligt Linned og en trevlet Frakke, sjokkede om i udtraadte
  Morgensko, pattende paa en forstoppet, stumpbidt Pibe, hvis Porcelæns
  Hoved og Svampedaase fra Tid til anden faldt ned i Snoren og øste
  deres Indhold ud over hans af Tidens Omskiftelser mangefarvede Buxer.
  Han var næsten ganske sløv og aldeles ude af Stand til at lære Nogen
  noget, saa at hele Herset med en ganske uvidende Skoleungdom tilfaldt
  Hjorth. Kun et Arbejde havde den gamle Petersen forbeholdt sig selv
  at nysle med; det var Expeditionen af Breve og Aviser, thi Skolen var
  Sognets Brevsamlingssted. Varetagelsen af dette vigtige Hverv optog
  en stor Del af hans Dag. Tiden indtil Middag var ikke for rigelig til
  Pakningen af Posttasken, der maatte hænges ud paa Ledstolpen ved
  Landevejen en halv Time før Tiden, hvilken resterende halve Time saa
  tilbragtes med at gaa frem og tilbage til Byens Udkant og kigge ud ad
  den snorlige Vej efter Vognen, der aldrig syntes at ville komme. Naar
  saa Posttaskerne var byttede og de krumbenede Krikker havde sat den
  klodsede, gamle Karet i en haabløs Bevægelse, -- saa var det
  Ordningen af Aviserne, som toges ud af den sorte, sprukne Lædertaske,
  og hvis Indhold burde underkastes en flygtig Undersøgelse af hans
  Hornbriller, og den interessante, men vanskelige Sortering af
  Lærredssækkens Indhold: Brevene og Postanvisninger, hvilke sidste var
  hans stadige Kilde til Sorg, da han aldrig kunde komme ud af at regne
  og give igen, men blev ved at staa og vrøvle og klynke over det uhyre
  Ansvar, der var lagt paa hans Skuldre, indtil en arrig Stemme inde
  fra det andet Værelse, hvortil Døren stod aaben, gav ham en skarp
  Ansporing. Det var hans værdige Mage, der næsten altid laa begraven
  under en uhyre Dyne, skønt hun ikke fejlede andet end en perennerende
  Gnavenhed. Saaledes var hun mindst ubehagelig. Naar hun viste sig i
  opstaaet Skikkelse, var hun dobbelt gnaven over dette Offer og endnu
  mere snavset og sjusket end Manden, og udbredte en Parfume af gammel
  indelukket Sovekammerluft.
  
  I disse uhyggelige Omgivelser, som han saa vidt mulig isolerede sig
  fra, gròde Savnet frodig op. Han lærte i disse ensomme Timer, hvor
  meget han var kommen til at holde af Kristine, hvorledes hendes
  Selskab var bleven den fordringsfuldeste af hans daglige Vaner; og
  han undrede sig over, at han saa let havde kunnet skille sig fra
  hende. De fyrige fynske Piger kunde spare deres indbydende Blikke og
  tilladende Smil til den kønne, unge Lærer. Han spøgede gærne en Aften
  bort med dem, men det var den stille, noget træge Sjællænderinde, der
  holdt hans Tanker med Selskab i disse betydningsfulde Minutter, da
  de søge en sikker og dyb Ankerplads, inden de lade sig hvirvle
  rorløse bort af Drømmenes lunefulde Bølger. Og naar han i et ensomt
  Drømmeri digtede sig ind i en lille naiv Kærligheds Dialog, saa sang
  den anden Stemme ikke i det opskræmmede Ømaal, men drævede lidt paa
  det flade Sydsjællandske.
  
  Nogen Omgang fik han dog snart med Præsten, hvis Have grænsede op til
  Skolens. Pastor Lindekær var en lærd Theolog; ved Siden af sit
  Studerekammer havde han en rigtig Biblioteksstue. Den høje,
  duknakkede Mand, hvis behagelige Ansigt havde faaet noget af
  Pergamentbindenes blege Glans, lagde gærne sine Kommentarer til Side
  for at tale med Hjorth. Han fandt noget distingveret ved den nye
  Lærer, hvis Væsen var let og utvungent, snarest som en Students,
  uberørt af Seminaristernes sædvanlige ubehjælpsomme Stivhed. Men han
  var ogsaa en velsèt Gæst i det mindre stille Familje-Paulun, -- enten
  det nu var den store vinterlige Dagligstue med Lyset fra Brændeilden
  i den firkantede, blomstersnirklede Kakkelovn spillende let hen over
  det grønne skotske Gulvtæppe, med det aabentstaaende Klaver, med
  Rafaels Kartoner paa Væggene og den store gyldenkædede Hængelampe
  over Mahognibordet, og med tungtfoldede Gardiner langs Vinduerne, der
  havde en Krystalkant af Is, og gennem hvilke Gaarden indstraalede sit
  grelle Snelys, -- eller ogsaa det var den mindre, lyse Havestue med
  de aabentstaaende Glasdøre ud til store, sødtduftende Linde, der
  kuplede sig, fulde af Fuglekvidder, højt op over Taget, overskyggende
  en stor Siddeplads, hvor Hus og Have ligesom gik i et. Naar han
  indfandt sig her, -- helst paa den Tid, da Dugen var bredt til
  Eftermiddagskaffen, og den messingstraalende Samovar sendte sine
  Dampskyer ud --, saa var han sikker paa en hjærtelig Modtagelse af
  den lille Præstekone med det lysende og varmende Smil, som blottede
  hendes smukke Tænder, og med den Smule norsk Akcent og de uvante
  Udtryk, der klædte hende saa henrivende og syntes at gøre hende
  dobbelt venlig, idet hun hyppig tilkastede ham sit »kære«, ledsaget
  af en Opfordring som: »vær saa snil at række mig Sukkeret«, eller
  kortere: »Tak for lidt Fløde«, medens hun stellede med Kaffetøjet,
  omringet af sin Børneflok, hvoraf den ældste Datter snart skulde gaa
  til Præsten, medens den yngste, der ifølge Navnet maatte høre til
  Hankønnet, blev baaret ind af Ammen.
  
  Undertiden kom religiøse eller halvtheologiske Emner paa Bane mellem
  ham og den lærde Pastor Lindekær. Og da Hjorth engang havde vovet sig
  til at ytre nogle Skrupler angaaende Rigtigheden af Biblens
  Skabelseshistorie, laante Præsten ham en Oversættelse af Godets
  Foredrag. Saa studerede han trolig denne overfladiske Franskmand, som
  lige uforstaaende overfor Oldtidens barnlige Fantasitro og Nutidens
  mandige Forskerviden søger at slaa Bro mellem begge, -- og han følte
  sig beroliget derved.
  
  I det hele skærpede denne Omgang hans Videbegærlighed. Han syntes sig
  selv saa udannet og langt tilbage. Kun at kunne èt Sprog forekom ham
  nu næsten en Skam. Og da de lange Vinteraftener gav ham længer
  Arbejdstid, begyndte han møjsommelig at lære sig selv Tysk efter
  Præstens Anvisning.
  
  Saaledes levede han i Øjeblikket ret behageligt, trods sit nærmeste
  uappetitlige Selskab, ved Hjælp af nyt Bekendtskab og meget Arbejde.
  Han slugte Maaltiderne med en indre Grimace og lukkede sig saa strax
  inde i sit simple, men ordenlige Værelse, hvor Bøgerne ventede ham
  paa Bordet; -- og fra sine Besøg i Præstegaarden medbragte han en
  duftende Sky af Luften fra et hyggeligt og efter hans Begreber næsten
  rigt Familjehjem, der fyldte hans Kammer for nogen Tid, og som ogsaa
  tildels beskærmede ham mod den mindre renlige Lugt i Petersens
  Daglig- og Spisestue. -- Men sin største Tilfredshed havde han af
  Skolen, der fra en frygtelig Forsømmelighedstilstand efterhaanden gik
  bemærkelig frem, saa at Præsten efter den aarlige Examen kunde
  bevidne ham sin særdeles Tilfredshed.
  
  Ogsaa for Fremtiden var hans Udsigt gunstig. Den gamle Petersen kunde
  umulig synderlig længe holde sig paa den Plads, som han aldrig havde
  udfyldt, og naar han afskedigedes i Kongens eller Dødens Naade,
  henholdsvis med eller uden Pension, saa var der al Sandsynlighed for,
  at Hjorth vilde blive hans Efterfølger, da han understøttedes af
  Præsten og var kendt af Sogneraadet som en dygtig Lærer. Det galdt
  blot om at holde ud nogle Aar paa Posten, saa vilde han i en ung
  Alder faa et forholdsvis godt Embede med et nyt, rummeligt Hus, en
  frugtrig Have og en stor Lod fed Jord, -- et Embede, der magelig
  kunde føde sin Mand og hans Kone med, ja endogsaa et begrænset Antal
  Børn.
  
  Ved denne Udsigt havde Hjorth altsaa slaaet sig til Ro. Men saa læste
  han en Dag i Stifts-Tidenden, at Lærer Hansen af Yderslev i Sjælland
  var død og Embedet opslaaet vakant ... Herregud! var han nu færdig!
  Han kunde ikke tilbageholde et Smil, idet han lyslevende saà for sig
  denne komiske Størrelse med det forbavsede Ansigt, den smalskødede,
  kortærmede Kjole og de ubegribelig snevre sorte Benklæder, der saà ud
  til at maatte trækkes paa vaade, ligesom Hestgardens. Han saà disse
  Ben skridte op ad Kirkegulvet og hørte ham af sine Lungers fulde
  Kraft falsk istemme Offersalmen »Med høj og festlig Jubelklang«.
  Saa begyndte den støvletunge, tavse Vrimlen fra Stolene ud i
  Midtergangen, og blandt de forreste var Per Andersens spinkle
  Skikkelse med den ragede, lidt forskaarne Hage over det sorte
  Halsbind og det tynde, graasprængte Haar vandkæmmet over Issen; men
  yderst i en af Stolene paa Kvindesiden saà han Konens sygelige Ansigt
  med et sødligt Træk om Munden og ved Siden af Kristines i smuk
  ubevægelig Ligegyldighed, pyntet af den nye Straahat ... Det faldt
  ham ind, at den nye Straahat, som hun dengang havde været saa stolt
  af, maatte være bleven gammel og de kirsebærrøde Silkebaand falmede.
  Hvor det var underligt! det var et Øjeblik forekommet ham saa
  hjemligt, som om han slet ikke havde været borte fra dem. Og
  pludselig blev han overvældet af en ubændig Længsel efter at leve
  igen paa samme Sted som hun.
  
  Hvad om han søgte Kaldet? Det var jo Kristines Plan, og hun havde
  lovet at faa Faderen til at gøre sit Bedste for at skaffe ham det.
  Mon hun endnu var ligesaa begærlig efter at faa ham til Yderslev? ...
  Han kunde jo dog prøve ... Rigtignok var Udsigten bedre, naar han
  ventede ... Men èn Fugl i Haanden -- man vèd hvad man har o. s.
  v.... og desuden --
  
  Saa brød han over tvært og skrev et Brev som en Forskrift til Per
  Andersen med et inden i til Kristine.
  
  Nogle Dage senere fik han Svar. Det var aabenbart skrevet af Kristine
  som Sekretær; Bogstaverne vare hendes, men Aanden var Pers. -- Det
  var rigtig pænt af ham, at han vilde over til dem igen. Og det kunde
  vel ogsaa nok lade sig opføre. Over det at Embedet jo hørte til de
  vovere, som der ikke var saa begærede. Det volded den gamle Hansens
  Særheder, at han havde siddet dèr saa længe. Han havde jo ikke
  nogensinde tænkt paa at forandre sig, og saa syntes han, han havde
  sit Udkomme, og gad ikke være over at flytte sig og lære et andet
  Sogn at kende. Et nyt Embede det var for ham akkurat ligesom da de
  forærede ham den nye Merskumspibe paa Halvhundredaars-Festen; -- han
  røg den sgu aldrig til, men gik immer og hev paa den gamle sure, hvis
  Hoved revnede af Skorpen. -- Men for en ung Mand var det jo da
  ligegodt saa meget passeligt. Forresten havde der ogsaa været Tale
  om, at Skolen skulde have en Lod, og laa ude ved Præstestien. Men der
  blev nok ikke noget af. De andre Sogneraadsmedlemmer havde været
  meget rimelige, saa det var saa godt som i Orden.
  
  Et Par Maaneder derefter fik han sin Udnævnelse.
  
  Pastor Lindekær blev ubehagelig overrasket og lod ham føle det paa en
  halvt smigrende, halvt stødende Maade; men den lille Præstekone saà
  lige ind i ham med sit lyseste Smil, trykkede ham meget længe og
  fast i Haanden og sagde, at de vilde komme til at savne ham. Den
  gamle Petersen mumlede, at det var da en forbandet Historie, nu
  skulde man til at se sig om efter en ny Mand, og inde fra Sengen
  snerrede hans Kone en uforstaaelig Forbandelse.
  
  Saa rejste han.
  
  I Yderslev gik han strax hen til Per Andersens. Manden var i Marken,
  og Konen paa et af sine københavnske Lægebesøg. Kristine kom ind fra
  Køkkenet og bød ham Velkommen med det ubestemte Smil, som hun
  anvendte ved alle passende Lejligheder. Det var et af disse Smil, med
  hvilke der smiles i Anledning af En, højst til En, aldrig ind i En,
  -- et af dem, der ligesom netop naàr Øjeæblet og saa glider af, ud
  til Siden, man vèd ikke selv hvorhen, -- til en Anden, til Alle, til
  ingen Ting ... Han takkede hende: -- det var jo hendes Skyld, at han
  var kommen tilbage. Hun kunde vel huske, hvad hun havde sagt Aftenen
  før han rejste. -- Jo, det kunde hun nok. Men maaske for at slaa den
  Sag hen, begyndte hun at spørge ham ud om, hvordan det var gaaet ham
  i de to Aar. Han fortalte, hvad han mente kunde more hende, og saa
  maatte hun til at diske op med sit. Det gik som han var vant til i
  gamle Dage: da de havde talt sig gennem en halv Time, begyndte de at
  lede efter Ordene, og faldt under Søgningen i disse Pavser, der
  deltes pinlig lange af den halte Dikken fra Vækkeuhret over Sengen,
  og i hvilke man fra Loen, af hvis Halvdør det slog ud som Røg, hørte
  Lyden af Tærskemaskinen, den uafbrudte, stigende og faldende Surren
  og de regelmæssige, korte Syd af det kastede Korn. -- Kristine havde
  hæget sig ved at tage et pænt Forklæde paa; hun sad nu og snòde dets
  Hjørne fast til en Snegl, ligesom hun havde plejet, naar han
  forklarede hende Katekismen. Pludselig saà hun op og sagde:
  
  -- Har De Lyst til at se mit Udstyr?
  
  -- Udstyr! ... Skal De giftes?
  
  Kristine blev rød i Hovedet:
  
  -- Ja--a, det skal jeg vel nok -- en Gang ... Hvis da Nogen vil ha'e
  mig, tilføjede hun smilende, med udfordrende Beskedenhed. -- Men nu
  skal De se! vi har været flittige.
  
  Hun slog det blomstrede Laag op paa en stor Kiste. Det var en
  Uendelighed af Linned og Lærred: Underklæder, Dækketøj og Lagener,
  skinnende hvide, mærkesyede med vældige blaa Navnetræk. Hjorth blev
  ivrig i sin Beundring; han knibsede med Randen af Lærredet, som han
  havde set Kræmmerne gøre, strøg varsomt glattende Haandfladen over
  Linnedet, faldt i Begejstring over Hexestingene. Men medens hun
  fremviste hvert Stykke med en nydende Stolthed, vare hendes
  Bevægelser lidt kejtet forlegne, og Kinderne blussede. Hun havde
  gjort en vigtig Opdagelse i den angstfulde Maade, hvorpaa hans
  pludselige Spørgsmaal havde presset sig frem.
  
  -- Naa er I allerede ved Linnedet? udbrød Per Andersen, der kom ind,
  paa Træsko, uden Frakke, men med tværstribede Uldtrøjeærmer stikkende
  ud gennem Armhullerne paa den lige nedhængende Vest, der spillede i
  Lavens grønne og gulige Toner. -- Velkommen tilbage, Hr. Lærer! ...
  Naa, Kirsten har vel ikke engang buden Dem en Taar Øl. -- Kom nu her
  ind til mig.
  
  Saa blev Hjorth bænket i det haarde Sofahjørne med Udsigt til de
  blomstrende Bomuldstræer om syvende Frederiks Castrum doloris, fik
  sin topskummende Bajer skænket op og tændte sig en Cigar af hin
  fortrinlige Kvalitet, hvis egentlige Bestemmelse var at nydes af en
  ung Planter, naar Slaverne bar ham i et Kæmpeblad gennem Urskoven. --
  --
  
  Hvis der endnu havde været nogen Tvivl tilbage, om han virkelig
  elskede Kristine, saadan som han mente, at man burde elske den
  Kvinde, man vilde tage til Ægte for Gud og Mennesker efter at have
  raadført sig med Gud og sin Samvittighed, -- saa var denne Tvivl
  bleven tilintetgjort, da Kristine spurgte ham, om han vilde se hendes
  Udstyr. Den øjeblikkelige Angst, der havde gjort ham saa dum, skønt
  han ligesaa godt som andre vidste, at de forsynlige Gaardmandsdøtre
  tænke paa Udstyret før end paa Manden, denne Stemmen for Brystet, der
  tog Vejret fra ham, og saa igen den uendelige Lettelse, den Jubel,
  hvormed han havde snappet hendes Ord: »Dersom da Nogen vil ha'e mig«,
  og hendes Smil, der syntes at sige: »Tag mig, hvis du vil« -- alt
  dette var usvigelige Vidnesbyrd om, at han havde sat sin Lykke i
  denne Pige. --
  
  Man skulde kun skraa over Vejen, for at komme fra Per Andersens
  Gaard, med de solide Kampestenslænger, hvis netslyngede Kalkstreger
  vare sortspættede af Flintesten, til Skolen, det lille gule Hus, over
  hvis røde Tegltag man saà Toppene af et Par Frugttræer, bag ved den
  grusede Firkant, paa hvilken Gymnastik-Galgen knejsede med et
  officielt Insignies Værdighed. For at indrette sig økonomisk aftalte
  Hjorth med Per Andersen, at han skulde have Kosten hos dem. Han
  kendte jo Madstedet fra før, og de kendte Gæsten. Saaledes saà han
  Kristine daglig, næsten lige saa ofte, som da han bòde dèr.
  
  Han mærkede snart, at han ikke var ene om at foretrække Kristine for
  de andre Piger i Yderslev. Hun var ikke afgjort den smukkeste og
  hørte til de mindst livlige. Men der var det ved hende, at hun syntes
  at love mere, end hun kom frem med; fra hendes slankt rundede Legeme
  med de lade Bevægelser ligesom udstrømmede en magelig, bevidst
  Sanselighed, der virkede magnetisk paa Hankønnet. Og saa var hun jo
  ogsaa Gaardmandens eneste Datter. Næsten alle de unge Karle gjorde
  Haneben for hende. Men især havde hun en erklæret Tilbeder i
  Gaardmandssønnen Henrik Larsen, der lige var kommen hjem fra
  Tjenesten som en smuk, ung Mand med den befarnes flotte Væsen og en
  bestikkende Duft af Københavns Mysterier ... Denne Medbejler
  foruroligede undertiden Hjorth en Smule, men i det Hele smigrede det
  ham at se hende saa attraaet.
  
  En Søndag, da de passiarede sammen efter Middag, fortalte hun Hjorth
  om et Besøg hos Henriks Forældre Dagen før. Især dvælede hun
  beundrende ved et Fotografi af Henrik, som hang i en Guldramme paa
  Væggen. Han var fremstillet i en straalende Uniform med vajende
  Fjerbusk og dragen Sabel, sprængende frem i Forgrunden paa en
  fnysende Hest med flagrende Manke, medens man i Baggrunden saà en
  brændende By.
  
  -- Ja, men at -- Henrik Larsen stod da li'egodt ved Infanteriet,
  etter hvad jeg har hørt, bemærkede Per Andersen skeptisk.
  
  -- Og vi har da Gud ske Lov heller ikke haft Krig saa længe, at han
  har været med, tilføjede Moderen.
  
  Hjorth trak stærkt paa Smilebaandet, og Kristine blev rød i Hovedet.
  
  -- Næ--æ, ... det var da heller kun Hovedet, der var hans, sagde hans
  Moder ... Men--n, at -- li'egodt var det da grumme pænt.
  
  En Maanedstid efter Hjorths Ankomst, da Sæden for længe siden var
  kommen ind, holdt Per Andersen Høstgilde i sin nye Lo. Her udfoldede
  Henrik Larsen rigtig hele sin Storhed. Han dansede som Jonen fra de
  københavnske Buler, svingende Pigerne, saa Skørterne fløj om dem og
  viklede sig om Benene, til den rigtige og til den forkerte Side i
  pludselige, skarpe Vendinger, med Overkroppen tilbagekastet og en
  trekantet Albu eller en stiv Arm, der ryddede Banen rundt om ham.
  Imidlertid, -- alt paa sit Sted; dette var en landlig Fest, og
  han fandt ikke, det var i Stilen, her at vise sit belevneste
  Hovedstadsgalanteri. Derfor gik han ned langs Bænken, paa hvilken
  Pigerne sad som Høns paa en Pind, og idet han strakte sin knyttede
  Næves Tommelfinger ud imod dem, tilkastede han dem et indbydende
  eller tilladende »Væ's go'!« -- Paa denne Tommelfinger som paa en
  Limpind fangede han en efter en de tilhoppende lystne Fugle. Men
  Kristine hoppede ikke. Saa gik han tilsidst hen til hende og spurgte,
  hvorfor hun ikke vilde danse med ham. -- ... Det havde hun ikke sagt,
  hun ikke vilde.
  
  -- Synes du da ikke Tommelfingeren er nok?
  
  -- Næ--æ.
  
  -- Ja, ja, Ki'sten, saa faar du da ta'e hele Haanden. Saa lagde han
  Armen om hendes Liv og tog hele Gulvlængden i èn tvetrinnet
  Mazurka-Vending. De blev næsten eneste Par.
  
  Hjorth stod i en Krog og ærgrede sig. Han var ingen Danser af Rang,
  og nu var han tydelig nok overfløjet. Hun førtes forbi ham i
  stormende Fart, hvirvlet i en vellystig Viljesløshed af den stærke
  Arm, og han saà hende, blussende rød, med bøjet Hoved og halft
  sænkede Øjelaag, næsten daane under det hede Aandedræt, der bevægede
  de spredte glinsende Nakkehaar under hendes opbundne Fletning. -- --
  
  Henrik Larsens Ord den Aften havde jo været mer end et halvt Tilbud,
  og Kristine begyndte at sammenligne ham og Hjorth. Hun var mandvoxen,
  og hun vilde have en Mand; det var dem, Valget stod imellem. Det var
  begge to kønne Fyre; Henrik Larsen højere og kraftigere, men saa
  havde han et dvask Udtryk og stridt Skæg, medens Hjorth havde smukke
  graablaa Øjne og et blødt, blond Skæg, som hun havde Lyst til at
  stryge gennem Fingrene. Henrik havde jo rigtignok mere poleret Væsen
  end som de andre Karle, men han var dog ikke saadan en pæn Mand som
  Hjorth, og saa kaldte han hende »Ki'sten«; desuden havde hun en
  Anelse om, at han ikke vilde være let at tumle, selv om man havde
  ham, og saa gjorde han jo Jav med saa mange Piger, saa man kunde dog
  ikke vide, hvad det blev til, naar det kom til Stykket, hvorimod det
  med Hjorth, det havde man da Redelighed paa. Henrik var langt det
  bedste Parti, det var ikke aa nægte; men der var det ved Hjorth, at
  hun syntes, han var et finere Parti. Ikke fordi han var Skolelærer;
  men det volded det, han havde fortalt hende om sin Barndom og om
  Forholdene i Slesvig; disse sønderjydske Bønder forekom hende at høre
  til en højere Samfundsklasse. Naturligvis ikke paa Grund af deres
  Patriotisme og de »højere Interesser«, for alt det blæste hun et
  langt Stykke; det var dog ikke andet end Vind og Vejr, som der ikke
  kunde komme noget ud af; -- nej, men dette at de havde en ordenlig
  Dagligstue med Klaver og pæne Møbler og Puder ligesom oppe hos
  Præstens, og at Mændene, naar de var til Gilde, havde sorte Frakker
  og hvidt Linned og Konerne Silkekjoler -- et Klædningsstykke, hun
  aldrig havde set -- det var da noget, man kunde tage og føle paa. Og
  saa var hans Fædernegaard paa 130 Tdr. Land. Det var jo en hel
  Proprietærgaard! Lindedal i Fredløse Sogn var kun 120, og dèr boede
  en rigtig fin Herre, som hun havde set køre til Jagtselskab paa
  Skovvang, naar Greven var hjemme. -- Hjorths Vægtskaal sank. -- --
  
  -- -- Det var en af de Maaneskinsaftener, i hvilke Yderslevs Ungdom
  havde for Skik at sværme. Ved det Lav ni viste der sig hist og her,
  udenfor en Port, i den yderste Gang af en Have ud til Vejen, enkelte
  Skikkelser, Par eller smaa Klynger. Saa kom der ned ad Gaden en Række
  ganske unge Piger, med hinanden under Armen, dinglende og puffende
  til hinanden, snart midt inde paa Vejen, snart ude ved Grøften, hvor
  den yderste hvinede, -- alt sammen under en sagte Sang, der gik itu i
  en undertrykt Latter og begyndte igen. De ensomme Skikkelser og de
  enkelte Par sluttede sig til dem; Pigerækken blev brudt af dristige
  Drenge og unge Karle; nu var det et helt Tog, der meget højrøstet
  drog forbi Gaarde og Huse, indbydende de nølende. Blandt de Par, der
  havde sluttet sig til Pigerne, var Henrik Larsen og Kristine; blandt
  de nølende Hjorth.
  
  Henrik Larsen bode paa sin Faders Gaard, der var flyttet ud en halv
  Fjerdingvej fra Yderslev. Han var kommen tidlig til Byen den Aften og
  havde besøgt Per Andersen. Saa havde han henad ni foreslaaet
  Kristine, at de skulde slikke Maaneskin. Det fandt hun ingen Grund
  til at afslaa, skønt hverken hun eller Forældrene syntes rigtig om
  det. Især mente Moderen, at det Jav i Maaneskin tidt var noget
  ugudeligt noget, og saadan i Efterhøsten kunde det let slaa sig paa
  Brystet; hvortil Henrik aandrig svarede, at dèr sad jo Hjærtet.
  
  Hjorth havde rejst sig fra sine Bøger, saasnart han saà Toget komme
  forbi. Han skraade over til Per Andersens og fik at vide, at Kristine
  var ude. Paa Gaden var der ingen at se. Saa gik han om bag
  Sognefogdens Gaard, hvor Aftenens selskabelige Del plejede at
  foregaa.
  
  Paa den lange Bænk op til Længen langsmed Keglebanen havde Selskabet
  taget Plads. Kun nogle Drenge og ganske unge Karle stod op ved
  Enderne. Henrik og Kristine sad i Midten. De var som sædvanlig
  begyndt at synge.
  
  Oktobernatten var mild og stille. Gadekæret foran laa tinblankt med
  en sort Stribe inde under Hyldebuskene, hvis bunkede Masser ludede
  som Svampe, der havde suget Vandglansen op i deres umættelige Mørke,
  medens ovenover de yderste Blade paa Hængepilene drejede sig som
  Sølvlancetter. Lidt længer borte stod Kirken med Tagets og Taarnets
  takkede Gavle massiv mørk mod en disblaa Himmel, hvis Stjærner
  tindrede mat gennem et fint Maaneslør; ved dens Fod, paa den høje
  Kirkegaard, grinede et Par Marmorkors. Der var en fugtig Glans paa de
  læderblanke Valnøddeblade, som hang ud over Havegærdet, krydrende
  Luften med deres æggende Duft, og Karvillerne glødede i en mørk
  Karmoisin. Rundt om gled Maanelyset blødt ned over de mossede
  Straatage og sad fast, med en kold grønlig Tone, paa Længernes
  Kalksider. -- Kun et enkelt stikkende rødt Lys brød forstyrrende ud
  af denne afdæmpede Farveharmoni, der fortonede sig over den fredelige
  Landsby.
  
  Det værste Livstykke blandt Karlene, en ung Spirrevip med smaa
  hvidlige Knebelsbarter, havde netop som en Indrømmelse til denne
  vemodige Nattestemning sunget for i den gamle, højdrøvelige Vise om
  Herman og Amanda, og under ualmindelig langdrævede, sløjfede Toner
  var Amanda gaaet tilbunds med sin ulykkelige Kærlighed. Nogle unge
  Pigeøjne stirrede endnu sentimentalt ud paa Gadekæret, hvor den sorte
  Stribe syntes at være et Hul i Tinfladen, en aaben Oubliette.
  
  -- Nej hør nu, raabte Henrik Larsen, nu vil vi sgu ha'e en ordenlig
  gemytlig Vise oven paa det Klynkeri. Og saa en, hvor vi alle kan
  synge fra Leveren.
  
  -- Ja op med en, Henrik!
  
  -- Nej, jeg har jo sunget for.
  
  -- Aa ja, du har ka'ske sunget nok for iaften, sagde Kristine.
  Karlene lo og de unge Piger stak fnisende Hovederne sammen, idet de
  gottede sig ved Erindringen om et Par utvetydige Viser fra
  Sangerindeknejperne.
  
  -- Nej nu staar Læreren for Tur, raabte Henrik. Lad ham vise, at han
  kan synge for udenfor Kirken ogsaa.
  
  -- Ja, dèr har du nok inte meget Plaser af hans Stemme, bemærkede
  Kristine.
  
  -- Lad gaa da; men saa gælder det en Plads midt paa Bænken, sagde
  Hjorth, der stod op foran dem, lænende sig til Keglebanens
  Kuglerende.
  
  Kristine gjorde Plads for ham ved Siden af sig, idet hun skubbede
  Henrik helt over paa et fyldigt Pigebarn, der hvinede og lo.
  
  Hjorth valgte en Kærlighedsvise, der var paa Mode det Aar, og som
  endte med de beskedne Ord:
  
      Du kan aldrig faa en bedre Mand,
      End naar du gifter dig med mig. --
  
  Medens hele Rækken skraalede denne Slutning i et begejstret Kor,
  trykkede han Kristines Haand, og hun besvarede Trykket, idet hun
  bøjede sig frem og lo.
  
  -- Det er en flot Vise den, en der er Resong i, udbrød Henrik ...
  Hvad beha'er, Ki'sten? ... hvad siger du?
  
  -- Jeg siger, at Visen kan være god nok, men man skal være en
  anderledes Karl end du, for at kunne synge den, svarede Kristine,
  idet hun hurtig rejste sig og undgik den Arm, han vilde lægge om
  hendes Liv.
  
  -- Jeg synes Ki'sten er saa fælt vrangvillig iaften, Henrik,
  bemærkede det fyldige Pigebarn paa hans anden Side. -- Hvad siger du
  til en Runde bagom Haverne?
  
  -- Jeg siger: »Intet er saa dejligt som en Maaneskinstur,« sang den
  ufortrødne Henrik Larsen, idet han indtog en beleven Positur.
  
  Selskabet opløste sig. Den spredte, farligere Del af den natlige
  Sammenkomst begyndte.
  
  Hjorth og Kristine gik Arm i Arm ud af Landsbyen hen ad Chaussèen,
  hvor Enge og Marker under Vand blinkede langt bort til begge Sider,
  ind gennem en lille, forsømt Skov, paa hvis affare, græsbløde Vej de
  lydløst bristende Dugperler knustes under deres Fødder, medens
  Perlemor-Lyset rundt om fik aandeagtige Tinter af det hektiske
  Høstløv, skraanede som brede Sølvbarrer ned gennem Granernes Mørke og
  syntes ude paa den purrede Rydning at have sammentyndet sig til et
  Net af haarfine Glastraade, der tindrede fra Straa til Straa, fra
  Busk til Busk. Saa vandrede de langsomt hjem ad en Bivej, der vandt
  sig langsommelig op over et enligt Bakkedrag, hvorfra der aabnede sig
  en Udsigt mod Syd over et taagehvidt Hav, der bredte sig saa langt
  Blikket kunde naa, afbrudt af hemmelighedsfulde Øer og underlige
  Landtunger, medens Horisontens Skyer begrænsede det, som en
  eventyrlig Bjærgkæde af Sølv.
  
  Saaledes stod han i dette lykkelige Øjeblik, medens hans Arm laa om
  hendes Liv, og stirrede ud paa et feagtigt Arkipelag, som syntes at
  tilhøre en anden Natur, dèr, hvor man i det nøgterne Dagslys kun fik
  Øje paa en temmelig flad og almindelig sjællandsk Egn.
  
  
  
  
  IV.
  
  
  Skolestuen er mørk og kold. Det lave Rum staar fuldt med en Del af
  den dryppende Taage, der udenfor lader alt smelte og synes at faa
  Stenene til at græde -- selv de grovkornede Kampesten i Lars Persens
  Længe; -- men her indenfor er den tilsat med Osen af dampende Klæder
  og med snavset Lugt. Gulvet er tilsølet med hvad der kan klæbe til en
  Snes Træsko af det sjappede Snepløre, som siver og pytter sig ud paa
  Gruspladsen og den opkørte Landevej.
  
  Iført en gammel Vinterfrakke sidder Hjorth paa Forhøjningen bag den
  sorte Pult, tæt ved en lille, fritstaaende Kakkelovn, der synes at
  holde sig usikkert paa de fire tynde Jærnben eller snarere hænge i
  det klodsede Rør, der knækker sig frem hen under det gistne, sodede
  Gibsloft. Men Ilden er for længe siden gaaet ud, og i den klamme
  Kulde kommer man til at fryse endnu mere ved at se paa den. Hjorth
  knapper den øverste Knap, Børnene puste paa deres røde Fingre, gnide
  sig i Hænderne og slaa Knoene sammen. De mindste Piger lade deres
  smaa Ben svinge som Penduler; hist og her begynder en Dreng at trippe
  og stampe, indtil han faar et irettesættende Blik.
  
  Over alle disse blonde Hoveder synes Kedsomhedens usynlige Aand at
  svæve -- som en Husgud.
  
  -- Men var der da ikke andet end Øde og Tomhed, Jens Peter?
  
  -- Jou--ou, -- ded svæved over Vandene.
  
  -- Naa, ... men hvad var det, der svævede? ... Det maa du da nok
  kunne huske.
  
  -- Aa ... maa jeg, maa jeg? ... Mange frostholdige Fingre strittede
  ud i Luften, dirrende af Kundskabens Kløe.
  
  Hjorth nikkede, og Koret raabte: »Og Guds Aand svævede over Vandene.«
  
  Nu gik det raskere. Der var kommen en skrap Dreng op, som plaprede
  Lektien frem, saa at kun et øvet Øre kunde følge denne ensartede,
  pludrende Strøm, der pludselig stoppede op med Eftertryk paa et
  ubetydeligt Ord, for derfra at styrte sig videre, rivende Ordene
  sammen og adskillende dem uden smaaligt Hensyn til Meningen: --
  
  »-- Og han lod Jorden fremskyde Urter og Træer den fjerde Dag _satte_
  -- Gud de lysende Legemer paa Himlen Solen Maanen og de andre
  Stjærner _til_ -- at lyse for Menneskene om Dagen og om Natten og til
  _at_ -- inddele Tiden efter den femte Dag skabte -- --«
  
  Men han afbrødes af en bleg, kertelsvag Dreng, der ikke forstod,
  hvorledes der kunde være lyst tre Dage før Solen og Maanen og
  Stjærnerne blev skabte til at lyse. -- Hjorth var paa Nippet til at
  komme frem med sin Lærdom fra Godet, at netop den moderne Videnskab
  havde vist Muligheden af dette, som de Vantro længe havde spottet
  over; Lyset kunde f. Ex. komme af Elektricitet ved Polerne; -- men
  han erindrede, at disse Oplysninger ikke vilde blive til stor
  Opbyggelse for de smaa Tilhørere, og indskrænkede sig med et stille
  Suk til den Bemærkning, at naar Gud vilde det, kunde det ogsaa være
  saaledes. Den blege Dreng saà ud, som om han dog vilde have ansèt
  det for mere hensigtssvarende, hvis Vorherre strax havde skabt Sol og
  Maane og Stjærner. Men Mængden var tilfredsstillet, saa meget mere
  som den med levende Misnøje havde set Tvivleren afbryde hin rivende
  Strøm, der hurtig syntes at maatte bringe dem til det forønskede
  Maal.
  
  Fra nu af gik Overhøringen fortræffeligt. Efterhaanden kom der mere
  Liv i Børnene. Og til Slut sang hele Klassen det sidste Vers
  enstemmig, med en Understrøm af Jubel, der passede for de gladsynede
  Ord:
  
  -- Og Gud saà alt hvad han havde gjort og se det var saare godt og
  det blev Aften og det blev Morgen -- den sjette Dag men paa den
  syvende Dag hvilede Gud fra al sin Gærning, og han velsignede og
  helligede den syvende Dag.
  
  Den syvende Dag var den næste, og den sidste Time var strax udløben;
  -- derfor Jublen. Hjorth indsaà, at der hverken var Tid eller
  Stemning til Meddelelse af de nærmere udførende Betragtninger, som
  han havde forberedt sig paa. Det kom ham i Grunden tilpas: -- han var
  ikke oplagt. Thi pludselig, medens Klasse-Koret læste, havde der
  blandet sig deri en gudsbespottelig Røst: --
  
      »Natürlich, wenn ein Gott sich erst sechs Tage plagt,
      Und selbst am Ende »Bravo« sagt,
      Da musst' es 'was gescheidtes werden.«
  
  Han kunde ikke slippe for at høre dette mephistopheliske Vers, der
  pludselig var manet frem fra en Krog af hans Erindring, hvor det
  maatte have ligget skjult, kringelrullet som en Slange, indtil det
  nu krøb frem, som lokket af Fløjtetoner, spillende med sin Giftbraad.
  Han havde moret sig med det i sit eget Værelse; men her i Skolestuen
  var det en uhyggelig Fremmed, en brødebringende Gæst, skønt ubuden.
  At det her kunde hvisle og kniske sin Spot ind i hans Øre, som her
  kun var vant til at fyldes af en skikkelig drævende og plaprende
  Enfoldighed! -- Han var næsten bange, for at Børnene skulde høre det;
  det var ham en stor Lettelse, da de modrede ud af Stuen med megen
  Raslen af Penalhuse og Klirren af Grifler mod Tavler, med den
  overstrømmende Gækkevornhed, som Skoletiden med sin religiøse
  Slutning havde dæmmet op for. Siddende paa Kathedret saà han sløvt ud
  ad Vinduet, da de løb, trippede eller vadede over Gymnastikpladsen,
  puffende til hinanden, medens Pytterne sprøjtede om dem. --
  
  Saa gik ogsaa han ud af det tomme, uhyggelige Rum, skrævede over den
  lille Gang, hvis hulslidte Murstensgulv var fyldt af en stor Pyt, og
  traadte ind i sin Dagligstue. Det var et middelstort, tofags Værelse,
  med sirtses Gardiner uden Kapper trekantet for Vinduerne. Ved den
  længste Væg stod en aldrende sort Sofa med et gammeldags rundt
  Mahognibord foran. Det gulbrune, stiftmønstrede Tapetpapir glode
  overalt i sin nye Grelhed; kun over Sofaen afbrødes det af et
  fugtplettet Lithografi, hvor bagved den baadfyldte Dam Haderslevs
  lange Husrække strakte sig, omgjordet af Haverne ned mod Vandet og
  overraget af Marie-Kirkens høje Tag med det lille Midterspir som en
  Pegepind op mod Himlen; -- og ligeover for, over det lille spinkle
  Skrivebord, hvis Mahogni var blevet gult og mat, hang der en Gruppe
  smaa, afblegede Portraiter. En gammel Violin, hvis sprungne Strænge
  faldt ned som Spiral-Haler, og et perlesyt Pibebræt dannede Pendanter
  hver paa sin Side af Sovekammerdøren. Den ene Hylde paa en lille
  Hængereol glimrede med en Række brede, stærkt forgyldte Bogrygge,
  medens den anden havde en lurvet Befolkning af medtagne Skolebøger.
  -- Der var en behagelig Lunhed, og bag Kakkelovnsristen spillede
  nogle vævre Luer; han stak en Fidibus derind og tændte sig en Pibe;
  medens han bakkede stærkt og med inderlig Velbehag saà Røgen sprede
  sig i Værelset, pikkede det paa Vinduet og en Næsetip klistrede sig
  fast paa den graa Rude.
  
  -- Aa, er det dig, din Strik? saadan som du kommer og forskrækker
  mig! raabte han leende, da Kristine strax efter traadte ind.
  
  Hun havde for Sølets Skyld løftet Skørterne meget højt op foran i sin
  venstre Haand. Nu lod hun dem falde for at slynge begge Armene om
  hans Hals og faa et Kys.
  
  -- Ja vel er det mig. Jeg løb herover, saasnart jeg saà Ungerne gaa
  ... Har du kløt dem noget idag?
  
  -- Det vèd du jo nok, jeg ikke plejer.
  
  -- Da havde de ellers godt af at blive hærpede, de skidne Unger, især
  Tøsene ... De var da uvane nok i min Tid.
  
  -- Din Fader plejer at sige, at man kører bedre med Havren end med
  Pisken.
  
  -- Ja, men han kører ogsaa saa magsomt. Nej, da skulde du set, jeg
  kørte i Foraaret hjem fra Marked med Henrik Larsen. Det gik som det
  var smurt ... Han kørte dem ogsaa ordenlig af, de røde ... Tju --
  tju! ... Der er da li'egodt Driv i det.
  
  Hun stod og svippede i Luften med Spanskrøret, som hun havde fundet i
  en Krog. Men da hun bemærkede en misfornøjet Trækning om hans
  Næsebor, kastede hun det, satte sig paa Skødet af ham og redte med
  sine krummede Fingre hans bløde, krusede Skæghaar. --
  
  -- Se nu ikke saa mislunt ud du, Niels ... Det var jo bare mit Spøg
  ... Jeg kan jo netop saa godt lide dig, over det at du er saadan en
  skikkelig En ... For du er da vel ikke krusho'edet paa Henrik? ...
  Hvad? ... en bitte Kende?
  
  -- Vist ikke! ... Jeg tror du vil. --
  
  Hjorth følte sig lidt urolig ved at have det kærnesunde Pigebarn paa
  Skødet og blive klappet og kysset. Han blev køligere, end han mente
  det. Men hun lod ikke til at mærke noget.
  
  -- Ah! det lugter bedre end Faders, udbrød hun, idet hun indaandede
  Tobaksrøgen. -- Lad mig prøve? -- Og hun forsøgte at ryge, idet hun
  nød at suge paa den Pibespids, han lige havde haft i Munden; det
  morede hende at puste Røgen langt bort med fremspidsede Læber og
  endnu mere at faa den i Vrangstruben, -- indtil hun træt af Latter og
  Hoste lænede Hovedet til hans Skulder, medens hun erklærede, at Tobak
  var noget ledt Griseri.
  
  -- Nej, men hvor du har det rart varmt, sagde hun saa pludselig, idet
  hun rejste sig ... Havde jeg vidst det, saa havde jeg beholdt mine
  Træsko, og spjættet dem af i Gangen, og saa var jeg gaaet herind paa
  Hosesokker til dig --
  
  -- Lige som i gamle Dage, naar jeg skulde læse Lektier med dig --
  
  -- Ja, kan du huske, hvor jeg var en dum Tøs? Ja men, hør, var det nu
  ikke ogsaa noget fælt Vrøvl? Daaben er ikke blot Vand alene -- men,
  men, ... ja hvad for Pokker var det nu? ... Aa nej! jeg trode altid,
  det var blaat Vand, ligesom det bliver, naar vi har vasket i det --
  
  -- Fy, skam dig Kristine!
  
  -- Ja, det er godt, jeg ikke skal være Lærer ... Nej, men vil du nu
  bare se, hvordan jeg har smusket mine nye Støvler til bare for at
  sjoske herover.
  
  Hun løftede igen Skørterne unødvendig højt op, saa at hun fremviste
  sine kraftige, blaastrømpede Smalben.
  
  -- Lad mig se! de stakkels Støvler! sagde Hjorth, idet han bøjede sig
  ned.
  
  -- Nej, fy dog ... Maa jeg nu være her? ...
  
  -- Saa staa dog rolig ... Jeg kan jo ikke se, om Støvlen er kommen
  noget til.
  
  -- Nej, vær nu ordenlig, Niels! ... Nu skal vi til at tale alvorligt
  ... Lad os sætte os i Sofaen ... Saa, nu leger vi Mand og Kone -- ja,
  det vil da sige, saadan til Maade.
  
  Han satte sig ikke hos hende i Sofaen men lige over for, med Bordet
  imellem. Saa begyndte de paa Planerne. De kunde maaske sætte Bo til
  Sommer. Det maatte være meget indskrænket; en Pige til Stadighed
  kunde de ikke holde; men Kristine kunde ogsaa magelig besørge de
  Dele. Forresten burde han gøre Vrøvl om den jordlod ude ved
  Præstestien, som havde været paatænkt til Skolen; naar det galdt
  Svigersønnen, maatte Per Andersen vel kunne tumle de andre
  Sogneraadsmedlemmer. Ogsaa med den Forøgelse var Embedet ligegodt for
  lille til at blive i, navnlig naar nu Børnene kom til; -- men
  Provsten var ham god, saa naar der blev et større ledigt i Provstiet,
  kunde han vel nok gøre sig Haab.
  
  -- Jou vel, -- Pro'sten og Præsten og de Folk, de li'er dig jo svært
  godt, over det at du er saadan en ivrig Højremand. Men at, det er dog
  li'egodt ikke saa behaueligt; for det volder, at Bønderne ikke saa
  gærne vil ha'e dig, for i denne Tid er de jo svært ivrige. Og det er
  dog dem, der kalder. Det si'er Fa'er ogsaa, han si'er bestandig, at
  det vil skade dig meget ... For her kender de dig jo nok, og de
  holder da li'egodt ikke af det; -- og saa paa et nyt Sted --
  
  -- Jo, det er desværre sandt nok. Men det kan der jo ikke gøres noget
  ved.
  
  -- Ja, se at, jeg synes nu gærne, du ku' la'e det være. Jo, hør vèd
  du hvad, Niels, -- det er jo da li'egodt noget Vrævl baade det ene og
  det andet, og -- jeg forstaar inte noget af det, og det kommer da'tte
  os ved, og -- der kommer da heller ikke noget ud af det, og -- saa
  ku' du da gærne være li'esom de andre --
  
  -- Men kære Kristine --
  
  -- Se nu er der jo for Exempel Beck --
  
  -- Ja, men han mener det jo.
  
  -- Jou, men se at, det ku' du jo ogsaa mene.
  
  -- Men du kan da ikke mene, at jeg skal være enig med dem, der altid
  udskælder det Parti, som jeg har set op til fra min Barndom.
  
  -- Ja Barndommen -- det -- vi ser jo op paa saa meget i vores Barndom
  -- og siden saa bli'er vi jo da li'egodt store paa det og ser ned paa
  det --
  
  -- Ja, men jeg er nu ikke voxet det over Hovedet, -- det er Beck
  maaske, men jeg ikke ... Og du kan da ikke forlange at jeg skal gaa
  sammen med de Drøvtyggere, som ikke bryder sig om andet end om deres
  Marker og ikke engang vil forsvare deres Land ... De har jo slet
  ingen Fædrelandskærlighed, og saa vil de endda regere! ... De bryder
  sig ikke noget om Slesvig. --
  
  -- Jou, det er jo meget drøveligt med det smukke Land og saadan nogen
  store Gaarde paa over hundrede Tønder Land, at de skal gaa i Tyskens
  Lomme -- det er saa vist -- og -- det si'er Fa'er ogsaa, og -- han
  skylder da Højre for, at det er kommet saa akavet afsted --
  
  -- Det er jo uforskammet! det er en dum Løgn, som han har faaet tudet
  i Ørene af Venstreførerne! ... Nej det er til at blive gal over! --
  at man vover at sige saadan noget om de Folk, der har elsket os og
  grebet til Vaaben for os og -- -- Hvad har saa disse Tørvetrillere
  her gjort for os?
  
  -- Ja--a, -- der var jo da nu min Morbro'er Per Jensen i Vindrup
  Overdrev, se at -- han er jo da li'egodt fulden ved Dybbøl.
  
  -- Naa ja, Herregud! det var han jo nødt til, naar han blev indkaldt
  og en Kugle ramte ham; -- havde han været en prøjsisk Bondekarl, var
  han maaske ogsaa falden ved Dybbøl ... Nej men Viljen, den var hos de
  andre, hos Folkets Ledere -- og Fanden skal ta'e mig --
  
  -- Ja jeg synes nu dog i alt Fald ikke, at du behøvede saadan at buse
  ud med, at du er Højremand baade i Tide og Utide og alstille ærgre de
  andre.
  
  -- Aa, naar noget irriterer mig, naar det brænder i mig, saa maa det
  ud, om det saa kommer gennem Sidebenene.
  
  -- Ja, ja, Niels, tænk nu over det, og se til, om du inte kan mindske
  det lidt, ... det ku' være godt for os begge to ... Saa, nu maa jeg
  nok ellers hjem og baale under Gryderne, jeg kan ikke sidde her og
  dase hele Dagen ... Hvad er det for en Bog, du læser i?
  
  Hun var gaaet hen til Skrivebordet. Dèr laa en lille tyk Bog med
  marmoreret Snit og medaillonpresset Shirtingsbind. Hun tog den op og
  bladede i det graalige Avispapir med det tætte Tryk.
  
  -- Aa, det er en Versebog; -- og saa er det jo ikke Dansk ... Du er
  dog en taabelig en, Niels, at du gider plage dig med det ... Hvad?
  ... Er det nogen meget grin Viser, saadan nogen som dem, Henrik kunde
  fra København? Kan du huske?
  
      Og slaar mig engang Lykken Klik
      -- Kli, kla, kli, kla Klik --
      Saa ta'er jeg mig en Heinerik
         Hi, ha, Heinerik.
  
  Naa, du behøver da ikke at gøre sure Miner for saa lidt ... Jeg
  tænkte ikke paa ham ved det ... Jeg har jo heller ikke taget ham ...
  Aa, du tror maaske ikke, han vilde haft mig? -- Det volder det, jeg
  aldrig har fortalt dig, at hans to Farbrødre har været hos Fader for
  at fri -- men han fik mig Fanden ikke ... Jo, jeg var skam en
  købmandsgæv Pige! ... Jeg kunde ogsaa have faaet Præstens den
  mistrede Feriebrandt uden Gaard og Hans Olesen, den Træknub af en
  Stodder, med den gamle Gaard, som snart falder ned i Møddingen, og
  den bøvede Pranger Anders Jørgensen med den nye Gaard, som han har
  bygget for de Penge, han har snydt de andre for i Hestehandel -- og
  forresten hvem jeg vilde ha'e -- og det blev dig, Niels.
  
  -- Jeg er heller ikke skinsyg, Kristine! Ikke det mindste.
  
  -- Ikke det mindste? det var lidt nok ... Farvel!
  
  -- Farvel, min søde Pige! og Tak fordi du kom herover.
  
  Hjorth fulgte hende ud og blev staaende i Døren, medens hun trippede
  gennem Sølet, hoppede over Pytterne, med Skørterne trukne op, idet
  hun af og til vendte sig og lo, naar hun havde traadt klodset og
  tilsprøjtet sig. Saa gik han igen ind i Stuen og blev ved at gaa frem
  og tilbage. Der var blevet mørkere; Skæret fra den utætte
  Kakkelovnsdør flammede af og til op over Væg og Loft, og gennem
  Spjældet spillede det hen over det nyvaskede Gulv, hvor hendes
  Støvler havde sat snavsede Saalspor. I hans Sind var der kommet et
  Bundfald af Misnøje, en vag Uvilje, han vidste ikke ret selv hvorfor
  eller mod hvem. Han satte sig ned ved Skrivebordet og fik Øje paa
  Bogen, som hun havde haft fat i; halvt mekanisk begyndte han at blade
  i den.
  
  Det var en Godtkøbsudgave af Schillers Værker, første Bind.
  
  Ved »Die Götter Griechenlands« standsedes hans Blik af en hæslig sort
  Finger, som hun maatte have sat. Den stødte ham. Han fik fat i et
  Viskelæder og begyndte at gnide. Men dette Erindringstegn fra den
  Elskede vilde ikke gaa bort; det blev siddende, trodsende paa sin
  Ret, og han fik kun Bladet krøllet -- -- -- --
  
      Da ihr noch die schöne Welt regieret,
      An der Freude leichtem Gängelband
      Selige Geschlechter noch geführet,
      Schöne Wesen aus dem Fabelland!
      Ach, da ener Wonnedienst noch glänzte
      Wie ganz anders, anders war es da!
      Da man deine Tempel noch bekränzte,
      Venus Amathusia!
      -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
  
  Han forstod ikke helt Ordene i den berømte Elegi, hvori saa mange
  Skønheder, der aldrig have været til, og saa mange uddøde Ting, der
  aldrig have været skønne, klages levende og grædes skønne,
  forvandlede af det samme Trylleplekter, som fremmanede dem. Flere af
  de fagertklingende græske Navne tonede gennem hans Hjærne, uden at
  nogen Skikkelse vaktes ved dets Kalden; -- eller undertiden var det
  kun, som rørte der sig i en Hjærnegrav et halvopløst Legeme for at
  gribe sit Navn i Flugten og suge Liv af dets Udødelighed -- men de
  muldnede Knogler brast, Legemet sank navnløst ned, og Navnet fløj
  legemløst bort. Men Lyden af hvad der saaledes fòr ukendt og
  halvkendt forbi -- ligesom et fjærnt Sus af usynlige Vingeslag -- den
  forenede sig med Grundtonen, forlængende den til det Ubegrænsede og
  uddybende dens Klangfarve til det Ugennemtrængtes dragende Skønhed.
  Det var en Aabenbaring fra en sunken Skønhedsverden, et Fortids-Land,
  blandt hvis Ruiner hans Tanke næppe havde traadt end sige hvilet, og
  som viste sig dobbelt dejligt, fordi det var hyllet i Anelsernes
  Disslør, saa fremmed, fordi det intet lignede af hvad han havde
  erfaret, og dog igen saa inderlig hans eget, fordi hans Fantasi selv
  maatte fremmale det med de spredte Antydningers Farver. Og medens
  han sad dèr i det halvmørke Værelse med de taageskoddede Vinduer,
  byggede det sig luftigt, krystalklart op fra det grovgraa Papir, --
  svimmelhøje Søjler i uendelige Allèer, hvis fjærneste blaanende
  Rækker kun synede som mørkere Striber ind i den dybe Himmel, med
  Løvkapitæler, der gròde ud i Arkitraver af underlige Blomsterbjælker,
  hvorfra krummede Blade dryssede ned i en lydløs, duftende Regn og
  bredte et Tæppe for Fødderne af statueagtige Væsener med Guldgevanter
  over Elfenbenshud; ... og det grønnedes og grode op med højlændte,
  bjærgentrende Skove, hvis Bladesus syntes et milliontunget Kor af
  Træaander, og i hvis kølige Skygger Kildeskummet klang som
  Latterkaskader og lyste som dansende Lemmer, slyngede Arme og løftede
  Bryster, medens Fjældtoppen ovenover steg stenstærk op gennem
  bølgende Rosenskyer og syntes at forbinde Jorden med Himlen, som
  maatte hvile paa dens Tinde; ... og atter straalede det vidt ud som
  et Hav, hvori Øerne svømmede violette som Skyer i Aftenglansen,
  medens som store, syngende Fugle de langsejlede Snekker med
  Fløjteklang strøg hen derover, ud paa Dybet eller ind mod Stranden,
  hvorfra Marmortrapper trinede op til den murbæltede, borgkronede Stad
  med Templer og Paladser, Buegange og Søjlehaller, Gader og Torve,
  stimlende fuld overalt af skønne, glade Mennesker, Mænd og Kvinder,
  hyllede i Purpur og smykkede med Blomsterkranse, hvis Baand flagrede
  som Vimpler. -- -- --
  
  Og med en halvbegyndt Strofe, med et: »Schöne Welt, wo bist du?« paa
  Læben tabte han sig i en famlende Hjemve efter det ubekendte, --
  andre Mennesker, anden Natur, andre Guder.
  
  
  
  
  V.
  
  
  Det var under sit Ophold i Fyn, at Hjorth begyndte paa at lære sig
  Tysk. Med megen Besvær slog han sig gennem Læsebogens Fabler og de
  længere Prosastykker og naàde endelig til Digtene, hvoraf de fleste
  vare underskrevne med Navnene Goethe og Schiller.
  
  Han begyndte at føle sig stolt. De to Klassikeres Værker straalede
  over et Par Hylder bag Glasruderne i det blanke, aareflammede
  Nøddetræs Bogskab i Præstegaardens Dagligstue. Det var ham, som
  beklædtes han med en ny Værdighed, da dette Poesiens Palads slog
  Fløjportene op for ham, og en af dets fornemste Beboere overgav sig i
  hans fromme Hænder.
  
  Men han havde en Skuffelse. Hans sunde, lidet gennemkultiverede Natur
  var ikke fintbestrænget nok til at vibrere med Werthers Lidelser;
  hans principstrammede Seminariesind, hans kapitel-klædte og
  paragraf-hægtede Uerfarenhed havde ikke Ærmegab nok til at favne
  Lidenskabens Fritænkeri, hans Aand, der var en digegrænset Havn
  for Traditionens Smakker, laa ikke vindaaben for Storm- og
  Trængselstiden. Saa fandt han da, ligesom i sin Tid vort salige
  theologiske Fakultet, at Bogen var umoralsk; og herimod var der jo
  fra Præstegaardens Side intet at indvende.
  
  Glimrende kronedes imidlertid hans næste Forsøg: »Wallenstein«.
  Der var næsten et Aars Arbejde for ham med hans mangelfulde
  Sprogkundskab. Vers for Vers, med Ordbogen i Haanden, maatte han
  hutle sig igennem »Lejren«. Men dobbelt kært blev saa det dyrekøbte,
  dobbelt hans eget det tilkæmpede, naar han i et flydende Gennemsyn
  samlede det sammenstykkede, naar Lejren reiste sig i hele sit brogede
  Liv, med Telttoppe og Standarter, bredkrammede, fjerbuskede Hatte og
  blanke Blikhuer, Sværd, Kuglebøsser og Hellebarder, Kyradser,
  Vaabenfrakker, posede Buxer og uhyre foldetunge Rytterstøvler,
  løftede Stob, Tærninger spillende paa Trommeskindet, hurtige Favntag
  og dristige Kys; han blev som hjemme mellem Kroater, Uhlaner og
  Walloner, Pappenheimske Kyradserer og de grønne Holckiske Jægere, af
  hvilke »den lange Peter fra Itzeho« syntes ham saa fortrolig, fordi
  han engang som Dreng havde været med sin Fader i den holstenske
  Flække. Han begejstredes for den ædle Max og forelskede sig i den
  fintsindede Thekla, haabede, frygtede, led med denne aandige
  Kærlighed, over hvis tunge Døgnliv Krigens og Forræderiets
  skæbnesvangre Rænkespil har spundet sine Jærnmasker. Og bag denne
  forskelligfarvede Forgrund, over de svirende og doblende Soldater og
  det sværmeriske, elskende Par, hævede sig saa Wallensteins tavse og
  stilhedsudbredende Skikkelse, med det magre, korsskæggede
  Generalissimus-Ansigt, ubevæget af drift-brutal Livslyst og
  af ømme Længsler, forstenet i kold Beregning, men furet af
  Herskersygens Ild som en Vulkan, med en mørk Skæbnetros Sky over
  den aarede Pande, Ærgerrighedens blodløse Dæmon midt iblandt den
  dyriske, nydelsessnappende Krigerrus, den blinde Tros-Fanatisme,
  den alttrodsende Kærlighed Haand i Haand med den altofrende
  Pligttrofasthed -- saaledes som Digterens Mesterhaand har
  udødeliggjort ham. Men i dette Hele var det ikke blot Poesien, der
  for første Gang tog et Tag i ham med sin kvindelig bløde Kæmpehaand:
  -- Historien, den han før kun havde kendt som et muskelløst,
  livsforladt Register-Skelet, traadte ham pludselig kødeliggjort
  imøde, i sit tragiske Højtidspurpur kun saa meget mere blændende for
  hans kritikfri Blik. For første Gang levede han i en fjærn Tid, og
  indaandede dens stærke Luft i sine skolestøvede Lunger. Og var der
  end paa Amorinvinger flagret Weimarske Følelser ind i det Pilsener
  Standkvarter, -- han kunde ikke skælne dem, og for ham var det ene
  som det andet nyt og stort.
  
  Da han rejste fra Fyn, forærede Fru Lindekær ham en gammel Udgave af
  »Hermann und Dorothea«, et lille, tykt Papbind, paa hvis stive,
  guldsnittede Blade der kun stod en halv Snes Hexametre, og med en
  hvid Muse paa brun Grund som en lille Statue mellem hver Sang. Denne
  Bog blev hans Yndling; naar han med en Bibliofils Ømhed vendte de
  tykke, buklede Papirsblade, slog der ham imøde en hyggelig,
  forunderlig hjemlig Rhinskvins Duft, det blinkede for hans indre Syn
  med det kølig harmoniske Skær af den ravgule Druesaft i de havgrønne
  Romerglas, og paa den gyngende Guldgrund saà han sit og den Elskedes
  Billede, men idealiserede, ligesom gennemlyste af det ædle Spejl.
  
  Saasnart han kunde faa Raad dertil, købte han Schillers Værker og
  et Udvalg af Goethes. -- Studiet af dem blev hans stadige
  Sysselsættelse. Uge for Uge, Dag for Dag levede han sig dybere ind i
  dem.
  
  Salige Dage, I, da vor mørkefamlende Sjæl første Gang træder ud i
  Kunstens fulde Lys, da en ny Verden, det sande Kosmos, aftaager sig,
  morgenfrisk og uendelig, for vort svimlende Blik! Vore tidlig
  indpodede Forestillinger frostsvides før Blomstringen, vore
  rodspredende Følelser visne bort i tørkemætte Aarsgange, og paa en
  Stormdag knækkes vore Haab; -- ogsaa vore Venskaber rive sig fra os,
  og Skillesaaret skorpes og forhudes, ja selv de sarte Minder fra vor
  første Kærligheds Dage forsmaa vi ofte siden med et ynksomt Smil; --
  men hvad I har saàt og bestraalet, det visner ikke, det rives ej fra
  os, det bliver os aldrig smaat. Ingensinde forhærdes den hin Gang
  fostrede Lærlinge-Ømhed overfor de Mestre, der første Gang vakte vor
  Aands slumrende Grundtone til Svar paa deres evige Harmonier; Tiden
  river os med sig, gjorder os med nye Vaaben, lader os kæmpe under
  andre Faner; men _dem_ ville vi aldrig angribe; ja om Nogen af os har
  vundet sig Hæderskranse, han vil dække _deres_ Blottelser med det
  selvvundne Løv, han vil rive Kransen sønder og lægge Lavrbærbladenes
  svalende Lægedom over hvert Saar, som en hadsk Kritik har hugget dem
  -- for hine salige Dages Skyld, for Indvielsens hellige Timers Skyld!
  
  Saadanne Dage, saadanne Timer levede han.
  
  Og dog var ikke alt nydende Modtagen, ikke alt rolig Beskuen. Der
  gærede Strid under den stille Flade. Ustraffet havde ej det
  smaakaars-vante, traditionssikre Ynglingesind givet de fyrstelige,
  hedenske Aander Indpas. Underlig fremmede stod de derinde, de
  germaniske Dioskurer, og for deres voxende Marmorkraft syntes
  Hyttetaget at maatte sprænges, var det end lagt med Straa fra
  Bethlehems-Stalden.
  
  Men han blev sig dette kun uklart bevidst og selv saaledes sjælden og
  glimtvis. Og netop dette kom af Livsfaren. Langsomt gnavede det
  indsmuglede Giftstof paa de dybeste, dulgte Dele af hans aandelige
  Organisme; kun af og til strejfede Opløsningsprocessen en Nerve, som
  gav et smerteligt Sting.
  
  Undertiden var det en Forestilling, som han havde gaaet og baaret
  tankeløs paa, som paa saa mange andre, men som nu pludselig viste sig
  for ham i et nyt Lys, hæsliggjort eller halvt latterlig. Det kunde
  komme ham paa tværs i hans Skolegærning, standse Ordet paa hans Læbe,
  gøre ham raadvild og forlegen; han led som af en pludselig Afasi: de
  Ord, hvormed der skulde tales til Bønderbørnene, vilde ikke indfinde
  sig, skønt han kendte dem saa godt.
  
  Eller ogsaa kunde det være et Udtryk, som Kristine havde brugt, en af
  disse uvilkaarlige Bevægelser, der ofte klarere end Ord synes at
  aabne en Fold af det inderste Væsen, som forfulgte ham, skurrende i
  hans Øre som en Mislyd, irriterende hans Øje som et Støvgran. Hun
  havde ogsaa forandret sig i de faa Maaneder, de havde været Kærester;
  hun viste mere og stundom noget, han ønskede uset. Af og til maatte
  han, halvt ubevidst, indrømme for sig selv, at hun kunde have lignet
  Dorothea en god Del mer, end hun gjorde, -- for ikke at tænke paa
  Jomfruen fra Orleans, der ogsaa var en Bondepige.
  
  Som oftest var det dog en vag Trang efter nyt Liv. Digtervinens
  kølige Gyldenblink og fine Blomsterduft efterlod hans Gane i en
  tungeklæbende Tørke, som et Fatamorganas Oasekilde og Palmeskygge
  udtørster Ørkenvandreren. Han lededes ved Brøndvand og forsmægtede
  efter Vin som efter en Naadegave. Men det var Dionysosbægret, ikke
  Nadverkalken, som hans Sjæl stundede mod.
  
  
  
  
  VI.
  
  
  -- Find Dem en Cigar, Hjorth ... dèr ... paa Pulten, sagde Pastor
  Krarup gennem Næsen, gabende over et Porcelæns-Pibehoved, som han
  derpaa gav sig til at puste i, til han blev ganske kobberrød i
  Ansigtet.
  
  De havde efter Middagsbordet trukket sig tilbage til Studereværelset,
  et mørkt, tilrøget Rum, syv, otte Alen i Kvadrat, udstyret med en
  apostolisk Tarvelighed. Paa den ene Side af Vinduet, der kun havde en
  gammel, gul Gardinkappe, var et halvt overskygget Bord af ukendeligt
  Træ uordenlig bedækket med Tidsskriftshefter, kirkelige Blade,
  religiøse Piecer, Breve og Papirer; til den anden Side borede en
  Jærn-Seng sig ind i en lille Niche, bestemt til at huse Præsten
  Lørdag Nat, naar han under Inspirationens og Forfatterveernes
  Indflydelse skyede det ægteskabelige Sovekammer. Den graastrøgne
  Kalkvæg grinede frem gennem de øverste Hylder paa Reolen, hvor kun
  nogle sorte Salmebøger og Nytestamenter hældede sig, medens
  nedenunder uindbundne Tidsskrifter og forældede theologiske Bøger
  havde samlet ærværdigt Støv. Over den højbenede Fyrretræs-Pult med
  tilklattet Voxdugs-Klap hang et Par Silhouetter. En rosarød,
  taarnagtig Lerkakkelovn, hvis klodsede Stokværk havde portformige
  Gennembrydninger, ophedede Værelset til et betænkeligt Gradeantal.
  Men udenfor frøs Haven, vridende Frugttræernes nøgne Grene mod en
  zinkfarvet Himmel og med halmviklede Rosentræer ligesom Vaage-Koste
  stikkende op af den kagefrosne sortsmudsede og gustne Sne, medens en
  løsreven Vedbendgren uafladelig daskede mod en af de smaa Ruder.
  
  -- Naa, har De saa tænkt over det? ... hvad siger De til den Idè?
  spurgte Præsten, idet han svøbte sig ind i den palmede Slaabrok, som
  saà ud til at have gjort Regensdagene med, hvorpaa han lænede sig
  tilbage i Skyggen og pustede store Røgskyer ud i Lyset, hengivende
  sig til den behagelige Søndagshvile inden Annexturen.
  
  Hjorth gik og drejede sig urolig paa det knapt tilmaalte Gulv,
  vuggende i Hofterne, sugende og tyggende paa Cigaren, som der ikke
  var Træk i.
  
  -- Ja det, som Præsten siger, det -- kunde jo ikke være saa galt ...
  Jeg har saamæn ogsaa nok Lyst ... skønt det skam aldrig før er faldet
  mig ind ... Men -- Sagen er, jeg vèd ikke rigtig, hvordan det skulde
  kunne lade sig gøre --
  
  -- Aa, naar De selv har Lyst, saa ... Der findes altid en Udvej, --
  det ... De har jo ogsaa nogen Penge, har De fortalt mig ... Naa, ja,
  ja -- det er ikke mange ... men med lidt Sparsommelighed ... Og naar
  De først er blevet Student, saa kan De jo ogsaa informere noget ...
  Aa, saadan noget kommer man ud over, det -- kommer -- man -- ud --
  over.
  
  -- Saa synes jeg jo ogsaa nok, det er lidt sent at begynde paa
  Studeringerne.
  
  -- Sent? ... naa, ja ... men -- De er jo dog en ung Mand, Hjorth ...
  hvad? ... De er jo en pur ung Mand --
  
  -- Ja, jeg vèd dog ikke, svarede Hjorth smilende, idet han gyngede
  sig paa det ene Ben. -- Jeg synes nu, jeg begynder at ældes, jeg er
  saamæn snart fireogtyve --
  
  -- Aa, men saa er De jo en ren Grønskolling, hi, hi, hi ...
  Fireogtyve! ser vi det, ser vi det! ... Ja, vèd De hvad, saa kan De
  saamæn ogsaa være Præst, naar De er et Par og Tredive, og saa har De
  jo endnu Livet for Dem ... Og saa er det jo da noget ganske andet ...
  Ja jeg mener ikke nærmest materielt, -- skønt vi er jo da alle noget
  Materialister, -- men en Mand som De, De vil ikke i Længden kunne
  føle Dem tilfredsstillet ved Skolelærer-Virksomheden. -- De stræber
  videre ... De er som en Ælling mellem Kyllingerne, De vil i Vandet,
  he! ... Nej, De behøver saamæn ikke at fortælle mig det, jeg har jo
  nok mærket det, og saa var det dette herre faldt mig ind ... Se
  Præst, det bliver netop noget for Dem, De har jo gode Talegaver --
  jo, saamæn har De det, De taler rigtig godt for Dem, og saa har De en
  ypperlig Hukommelse, -- De vil netop kunne blive en Prædikant.
  
  Og Pastor Krarup skelede mismodig hen til nogle Papirsblade paa
  Bordet, paa hvilke hans Pen havde arbejdet fra om Mandagen af, for at
  faa dem fyldt med en maadelig Prædiken, som han saa endda maatte
  læse op. Han var ingen Prædikant.
  
  -- Ja men, det er jo ikke blot det, som det kommer an paa, og -- hvad
  der gør mig tvivlraadig er, at jeg synes, jeg mangler Kaldet.
  
  -- Saa, hvordan det? De føler alligevel ingen rigtig Lyst?
  
  -- Jo paa en Maade nok Lyst -- men, jeg vèd ikke rigtig, hvad jeg
  skal sige -- jeg er bange -- jeg -- det at være Sjælesørger for en
  Menighed, det forekommer mig saa stort et Ansvar -- og saa synes jeg
  ikke, man bør tage sig det paa, naar man ikke drives af et indre Kald
  --
  
  -- Ganske vist, det -- er jo meget sandt, -- saadan i Almindelighed
  ... Men alligevel, jeg tror ikke, De skal hænge Dem for meget i det,
  Hjorth ... Man--n -- kan saamæn ogsaa gøre for meget Væsen af det
  indre Kald, det ved Gud man kan ... Der er mange unge Theologer, der
  mener, det skal komme over Dem paa èn Gang, ligesom med Ildtunger,
  ved Ordinationen ... Det er ligesom Konfirmanderne, naar de første
  Gang kommer til Herrens Bord ... Men--n, det gaar jo ikke altid
  saadan. Vor Herre har de mange Veje, han vèd bedst, hvorledes han
  skal komme til hvert enkelt Hjærte ... Det er som vi synger i vor
  gamle Salme: Her vil ties, her vil bies --
  
  -- Men der er dog ogsaa dem, der bier, og saa kommer det aldrig
  alligevel ... Jeg kender Gejstlige, som jeg synes maatte have passet
  bedre i en anden Stilling --
  
  -- Naa, ja, De tænker paa Provst Storm --
  
  -- Ogsaa paa ham, ja.
  
  -- Vor kære Provst er ganske vist ingen Aandens Mand, men -- har
  Vorherre ikke alligevel faaet Brug for ham, stillet ham paa en Plads
  i sin Kirke, som -- ja jeg vil ikke sige, han udfylder den, men han
  virker dog meget -- anerkendelsesværdigt? ... Nej, naar det slet ikke
  kommer, saa er det vores egen Skyld; Naadens Haand er altid aaben
  imod os, det har vi Guds eget Ord for ... Aa, men vær De blot ikke
  bange for det ... Vorherre lægger sin Velsignelse til, naar De blot
  tager redelig fat ... De er jo et kristeligt Menneske, og
  efterhaanden som De ved Videnskabens -- hm! -- Haand trænger --
  dybere -- ind i -- disse -- hm, hm! -- evige Sandheder ... De skal
  se, det vil alt vende sig til det bedste.
  
  Pastor Krarup tog fat paa sin Pibe, som var ved at gaa ud; efter at
  have hindret dette og indhyllet sig i friske Tobaksskyer, kom han
  atter tilbage til sin nye Yndlingsidé med en betænksom, haardnakket
  Stemme, der syntes bestemt paa at fjærne alle Hindringer.
  
  -- Og selv om det nu ikke netop blev som Præst, saa -- man vèd jo
  ikke, hvordan det kan føje sig -- der kunde jo ogsaa aabne sig andre
  Udveje -- -- for Exempel som Videnskabsmand, som Universitetslærer --
  det er jo ogsaa en velsignelsesrig Stilling, for dem der -- ikke
  sandt? -- Nu -- der er jo for Exempel den nye theologiske Professor,
  Doktor Petersen, -- en udmærket dygtig Mand, ganske udmærket -- han
  er ogsaa bondefødt, -- ja, han er saamæn her fra Sognet ... Jeg har
  kendt hans Forældre godt ... De bòde omme bag Møllen ... Det var
  Husmandsfolk, simple Husmandsfolk ... Ja, -- dèr kan man se!
  
  -- Men han kom vel som Dreng til Studeringerne?
  
  -- Ja--a, jo vist gjorde han det ... Men det har saamæn ikke noget at
  sige. Han er endnu en ung Mand ... Hvis De blev noget ældre
  Professor, saa kunde det saamæn gaa an endnu ... Men jeg synes
  Kakkelovnen ryger, -- brød han pludselig af, idet han rejste sig.
  
  -- Ja, den er ikke helt fri for det.
  
  -- He, det er dog ellers mærkeligt! ... Det er ellers saadan en
  udmærket Kakkelovn, den er billig, og saa varmer den og holder Luften
  god, den ventilerer, aah! -- jeg behøver slet ikke at lukke Vinduer
  op ... Min Eftermand, han vil saamæn komme til at prise mig mange
  Gange for den Kakkelovn, -- ja, for jeg har jo selv ladet den sætte
  op, det er min Idè; -- nej, disse nymodens -- hvad er det nu? --
  Magasinovne, det er jo noget Jux, det er jo noget Jux, -- til at
  kvæle Folk med ... Det er saamæn ogsaa mig, der har fundet paa at
  lave den Niche herinde til Sengen, som der ellers ikke var Plads til
  ... Ja, min Eftermand, han -- han vil saamæn ikke komme til at bande
  mig ... Ak ja, man bliver gammel, Hjorth -- man kommer til at tænke
  paa Eftermanden ... ~Serit arbores, qvae alteri saeculo prosient~,
  som det hedder i Cato major ... Naa ja, det er sandt, De forstaar
  ikke Latin.
  
  -- Nej endnu i al Fald ikke.
  
  -- Men siden maaske, hvad? ... Saa kunde det hændes, jeg kunde faa
  Dem til Kapellan, Hjorth; -- hvis jeg kan holde ud saa længe.
  
  -- Aa, hvad det angaar --
  
  -- Ja, ikke sandt, jeg er igrunden ganske rørig af min Alder, hvad!
  ... Jeg tror skam, jeg kunde danse en Wiener-Vals endnu ... Men, ih
  du Fredsens, er den halv et! ... Saa maa vi skam ... Ferdinand,
  Ferdinand! ... Naa, dèr kommer han allerede for Døren. -- Stine! har
  du pakket Kjolen ind? og den _gamle_ Præstekrave?
  
  
  
  
  VII.
  
  
  -- Det er sandt, saa var der jo ogsaa denne Sag -- dette med den ny
  Præst i Ovnstrup, sagde Godsforvalter Ravn, idet han satte sig
  tilrette i Kontorstolen, som han havde været i Færd med at springe
  ned fra. -- Han ... hvad er det nu?
  
  -- Frederiksen.
  
  -- Ja vel ... Har De set Regnskaberne efter, Jessen?
  
  -- Jo, vist har jeg saa -- men --
  
  -- Naa, hvordan --?
  
  -- Ja, Godset har jo leveret Kaldet de otte Favne Brænde i lang Tid.
  Vi har det tilbage i forrige Aarhundrede, saa det har faaet Hævd.
  
  -- Hm! -- ja, det tænkte jeg nok, sagde Ravn, og lænede sig tilbage,
  dinglende med sine korte Ben, mens han trommede med et Penneskaft paa
  den tilklattede Voxdug.
  
  -- Desuden fortalte Pastor Frederiksen mig forleden, at han havde
  truffet Greven i Selskab, og Greven havde været meget forekommende og
  sagt, at det maatte være en Misforstaaelse, -- han skulde naturligvis
  have Brændet ligesom Formanden --
  
  -- Naa saadan -- ja vel! -- he! Godsforvalterens lille runde Mave
  syntes at ryste af en stille Latter, der tilspidsede hans Læber og
  fik et musikalsk Udtryk i en lang Fløjtetone. Derpaa kastede han
  Pennen, gav Voxdugen et resolut lille Slag med Haandfladen, og idet
  han pludselig hoppede ned fra Kontorstolen, sagde han:
  
  -- Ja, hør vèd De hvad, Jessen, -- De kan saamæn godt skrive til
  Prokurator Meyer imorgen.
  
  -- Hvad mener Godsforvalteren? -- om --
  
  -- Ja, netop ... Jo, gu fører vi Sagen, sagde Ravns mest mjavende
  Fistelstemme, medens hans missende Øjne glædede sig over deres
  overlegne Skarpsynethed.
  
  -- Men naar vores Bøger -- --
  
  Men en nedladende, belærende Pegefinger prikkede Jessen paa Brystet:
  --
  
  -- Ja men, det er de andre, der skal føre Beviset, go'e Mand! ...
  Nej, gu udleverer vi ikke vores Bøger ... Ja, lad dem forlange dem
  ... Vi vèd ikke noget af det; -- Regnskaberne er kommet bort; der har
  været en rædsom Uorden paa Godskontoret -- i den forrige Forvalters
  Tid naturligvis ... Lad De bare Meyer om det, han er ikke saa -- --.
  Nej, de andre, de har sgu ikke deres Papirer i Orden; aa Gud, saadan
  Præsteregnskaber, nej, det kender jeg saamæn ... Hvem er det, der
  gaar over til Dem? -- aa, det er jo Lærer Hjorth, -- ja det er sandt,
  nu skal han nok ikke være Lærer mer --
  
  -- Hvordan det?
  
  -- Naa har De ikke hørt det? jeg trode, han var saadan en intim Ven
  af Dem. Jo, jeg var saamæn i Selskab hos Pastor Krarup i Aftes, -- en
  lille Lhumber, forstaar De -- og han fortalte, at Hjorth vilde til
  København og studere Theologi; -- det var saa godt som afgjort. --
  Det passer sig jo ogsaa meget bedre for ham ... Det er jo en opvakt
  Fyr ... Og det er et net Pigebarn, han er forlovet med; -- nysselig
  skabt, -- det ved Gud -- --
  
  Godsforvalteren havde stampet sine Støvler fast i de pletfri
  Galoscher; den lille rundpullede Hat, hvis silkeglinsende Filt han
  havde glattet med Albuen, satte han paa sit skaldede og altfor flade
  Hoved, hvor den syntes at have siddet fra Fødslen, fuldendende
  Ryggens og Nakkens ærværdige Kurve med sin agtbare Kuppel, -- og hans
  behandskede Haand strakte sig velvillig frem: --
  
  -- Farvel, Jessen.
  
  -- Ja, saa var der endnu, siden vi var ved Ovnstrup, det med Kirken.
  Vi skulde vel snart til at tage fat paa den -- Synet udsatte jo en
  hel Del, og De husker nok, vi lovede Provsten, at Vaabenhuset, -- ja
  De var jo selv med --
  
  -- Ja vel, ja. -- Aa, men lad os nu se, om de kan tvinge os til
  Brændet ... Hvor kan det ellers være, De er bleven saa kirkelig? ...
  Naar det endda var mig, hvad? ... men De, -- he, De skulde saamæn
  høre, saadan som Pastor Krarup --
  
  -- Aa, det er blot det, at jeg synes, naar man har lovet noget --
  
  -- Saa, synes De det? -- he! det var da ellers en àparte Mening,
  afbrød Godsforvalteren ham -- med forkert Betoning paa »aparte« ...
  Nej, ser De, naar man har lovet noget, saa er den Sag jo overstaaet
  ... Men apropos om Deres Kirkelighed, -- hvad er det, Pastor Krarup
  fortæller, at De ikke vil lade Deres Datter konfirmere?
  
  Jessen blev blussende rød i den lille Stump Kinder, der var synlig
  over hans sorte Skæg, medens han med et fortrædeligt Smil mumlede:
  
  -- Naa, har han nu ogsaa plapret ud med det --?
  
  -- Men Deres Datter, kære Jessen -- det er rigtig en vakker ung Pige
  -- særdeles vakker ... men De kan dog ikke lade hende voxe op uden
  Religion, -- det gaar dog virkelig ikke an -- --
  
  -- Ja, Hr. Godsforvalter, hvad det angaar, saa mener jeg, at paa de
  Omraader -- --
  
  -- Ja, Gud bevares, -- der maa enhver følge sin Overbevisning, -- det
  giver jeg Dem fuldstændig Ret i ... Det holder jeg altid paa ... Ja,
  jeg selv er, som De vèd, religiøs anlagt ... Følelsesmenneske -- naa,
  men Gud bevares! ... Nej, men her er jo kun Tale om den ydre Optræden
  ... Et saadant usædvanligt Skridt vilde der blive lagt meget Mærke
  til, -- der vilde blive talt overmaade meget derom, -- og jeg finder
  nok -- at -- i Deres Stilling -- Ja, ja, kære Jessen, ser De, --
  saadan, -- dette, -- et Gods, et Gods -- (og Ravn gjorde en bred,
  besiddelses-tagende Haandbevægelse) -- det er -- til en vis Grad --
  en _In_stitution, -- og enhver -- der indtager en Stilling ved en
  saadan _In_stitution, -- maa -- til en vis Grad -- bøje sig -- og --
  i sin ydre Optræden -- rette sig -- efter den Aand -- som -- hersker
  ved denne _In_stitution -- (Ravn lagde haardnakket Betoningen paa
  første Stavelse, som om hans Tanke standsede dèr af Glæde over det
  træffende Ord).
  
  -- Det vil sige Grevens Aand?
  
  -- Det vil -- naturligvis -- i sidste Instans -- sige Grevens Aand,
  indrømmede Ravn, medens han i en forøget Værdighed druknede sin lille
  indvortes Latter ved Tanken om Grevens Aand, og med et hurtigt
  Sideblik gennem Øjenkrogen udspejdede, om Fuldmægtigens Ansigt viste
  en subordinationsstridig Ironi. Men Jessens Træk forraadte intet, og
  Mundkrogene havde gemt sig under det stride Skæg.
  
  -- Naa, men hvad er det værdt at gøre Væsen af? ... det hele drejer
  sig jo om en Ceremoni ... Se nu Herredsfogden, -- ja, De vèd jo selv,
  hvordan han har det: -- han siger jo altid: »Fanden lyne i de
  Præster, det er ikke andet end Løgn og Vrøvl« ... Ja, han har jo
  saadan sin egen Maade at udtrykke sig paa, vor kære Herredsfoged ...
  Naa, han lod ogsaa sin Datter konfirmere ... Det er jo en ren
  Formalitet. -- Ja, jeg selv er som sagt troende, saa for mig er det
  -- hm! ... men--n, af Dem er det jo en ren Formalitet, man forlanger
  ... Blot ikke aaben Opposition! ... Hvor kan det ogsaa falde Dem ind,
  kære Jessen! De, som ellers er saa konserva_tiv_, saa konserva_tiv_
  ... Og saa ogsaa for Deres Datters Skyld, -- betænk -- det Ansvar ...
  En Mand, -- naa, ja -- men en _Kvinde_! ... »Betænk, hvad er en
  Kvinde!« ... Ja, De kender vel Figaro? ... guddommelig ... Ja Musik
  er nu mit Sværmeri ... Musik og Kvinder ... (Hans Stemme blev kælen,
  drømmerisk, og der kom en fugtig Glans i hans Øje) ... »Wer nicht
  liebt Wein, Weib und Gesang« ... Ak ja! det var en Guds Mand, den
  Luther ... Nej men, at en Kvinde er irreligiøs, det er unaturligt,
  -- det er ukvindeligt! ... netop det svage i den kvindelige Natur, --
  det uklare, dragende, -- dette -- hvad skal jeg sige? -- denne
  oversanselige Duft -- hm -- er ikke den religiøse Stemnings
  Clair-obscur, er det ikke ligesom den aandelige Atmosfære, hvori
  denne Blomst skal oplukke sig? -- Ja, De forstaar mig nok, skønt jeg
  ikke kan finde Ord, der -- --. Jeg er nu engang et Følelsesmenneske,
  en Romantiker, om De vil; -- ja, jeg vèd, det er nu gammeldags, men
  --. Ja, nu vil jeg ikke opholde Dem længer, kære Jessen, men tænk nu
  over Sagen. -- Farvel, Farvel!
  
  -- Den Skabhals, mumlede Jessen, medens han trak Nøgleknippet ud af
  Kontordøren og saà efter sin Foresatte, der med en katteagtig
  Forsigtighed trippede frem mellem Gaardspladsens Pytter over mod den
  øde, kaserneagtige Hovedbygning, forbi de to store Linde, hvis nøgne
  Grene knirkede og peb, medens nede ved Foden af Stammerne to danske
  Hunde, med Hovedet hvilende paa Poterne, som hang ud af Hundehusets
  Glug, fulgte ham til Dørs med en doven Knurren.
  
  
  
  
  VIII.
  
  
  -- Naa, saadan helt afgjort er det da heller ikke ... Pastor Krarup
  er meget ivrig af sig, vèd du nok, naar han har faaet en Idè -- --
  
  -- Han faar heller ikke mange af dem --
  
  -- Men jeg har jo rigtignok tænkt en hel Del derover siden, og ...
  jeg skal ikke nægte ... ja, synes du ikke i Grunden selv, det var
  fornuftigere end at blive ved --
  
  -- Nej, hør, det er sgu for meget forlangt ... Jeg skulde finde det
  fornuftigt, at du gik hen og blev en af disse salvelsesfulde Hyklere
  eller Vrøvlere --
  
  -- Naa, naa Jessen --
  
  -- Ja, for det maa de da være, en af Delene eller begge Dele, -- jeg
  vèd Fanden ikke.
  
  Han tav, da hans Datter Nelly kom ind med Kaffen, fulgt af en sort,
  stridhaaret Terrier-Bastard med et barsk knebelsbartet Ansigt, som en
  pensioneret Obersts, der smilede op til hende med en skæv
  Tandblottelse, medens Halestumpen virrede. Fuldmægtigen gik med den
  slæbende Lyd af udtraadte Morgensko frem og tilbage i det mørke, lave
  Værelse, hvis Loftsbjælker han næsten fejede med sit tynde Haar;
  Vinterfrakken, som han brugte i Stedet for Slobrok, gjorde ham endnu
  mere bredskuldret; han dampede voldsomt af sin Assam-Pibe, hvis
  brunrandede Dæksel smældede, naar han tog den ud af Munden og
  gestikulerede, idet han talte sig rød helt op i Tindingerne.
  
  -- Og hvem Pokker beder dem saa stikke deres Næser i alle andres
  Sager? ... naa, hvad mener du? dèr kommer nu forleden Pastor Krarup
  op til mig ... Ja, mig vilde han naturligvis ikke omvende, det vilde
  dog været for -- og det har han jo engang forsøgt, saa dèr er vinket
  af, det vèd han nok ... Nej, men det var angaaende Nelly. -- Hun
  skulde vel nu snart konfirmeres. -- Nej, det havde jeg ikke tænkt
  mig. -- Men det var dog virkelig snart paa Tiden. -- Jeg tvivlede
  paa, at Tiden dertil overhovedet vilde komme. -- Ja men det gik
  aldeles ikke an; hun kunde ikke voxe op som en Hedning, han maatte
  som Præst paa det alvorligste foreholde mig mine Pligter mod det
  stakkels Barn, som var undfanget i Synd og vilde fortabes -- og -- og
  alt saadan noget, hvad de nu kan sige. -- Og saa sagde jeg rigtignok:
  -- nej hør, Hr. Pastor, lad os nu ikke rippe op i den gamle
  Syndefalds Historie, om at Vorherre fik lokket et stakkels Pigebarn
  til at æde et surt Æble og saa javed hende ud af Haven. -- Naa, saa
  blev han jo vred og sagde, at han vilde ikke staa og høre paa mine
  Ugudeligheder, men Barnet skulde og maatte konfirmeres, og jeg
  svarede, at jeg gad dog se, om nogen kunde tvinge en Fader til at
  lade sit Barn staa og lyve paa Kirkegulvet, og at Nelly kunde faa sit
  Uhr og sin lange Kjole, og hvad hun nu ellers skulde have, uden at
  hun behøvede at tygge Oblater dèrfor -- ja for jeg blev jo ogsaa
  heftig, -- det kan jeg ikke nægte, -- det blev jeg ... Det skulde jeg
  nu ladt være med -- naa ... Men det er ogsaa for galt saadan at falde
  med Døren ind i Huset til En. --
  
  -- Vil du virkelig ikke konfirmeres, Nelly? spurgte Hjorth den unge
  Pige, der bød ham Kaffe og Sukker.
  
  -- Nej, jeg vil saamæn ikke, Hr. Hjorth, svarede hun bestemt, med et
  trodsigt Smil om de temmelig tykke Læber, stolt over at have Del i
  Faderens Uafhængighed og over at handle anderledes end sine
  Jævnaldrende. Derpaa satte hun Bakken fra sig, tog et Stykke Sukker,
  bed det over med sine Fortænder, der vare ligesaa hvide som den
  bestandig skævt smilende Hunds, holdt det op for den og lod den gaa
  paa Bagbenene foran sig, løftede det, indtil den sitzede, holdt det
  hen mod Snuden og trak det bort, til den gøede, medens den stedse
  beholdt sit tænderskinnende Smil i det barske Ansigt, der syntes at
  være kommet gammelklogt til Verden, overfor den leende unge Pige med
  den endnu barnlige Opstoppernæse og med store, tindrende mørke Øjne
  under den lave Pande.
  
  -- Ja men -- det var jo dog egentlig i en god Mening -- og -- det var
  vel ogsaa Præstens Pligt at gøre det, sagde Hjorth langsomt, medens
  han og Jessen tog nogle Slurke af den dampende Kaffe, hvis Varme
  virkede velgørende i den kolde Fugtighed, der trængte ind i
  Lejligheden og fik det Brænde, som skulde bekæmpe den, til at sive
  døsigt i Kakkelovnen.
  
  -- Ja, vist saa ... Men det er jo netop det forbandede ... Derfor
  skulde du tage dig i Agt for at faa den Slags Pligter ... Du bliver
  dog ligesom de andre, naar du kommer ind i den Mølle ... Nej, slaa du
  dig til Taals ved de Pligter, som du _har_ af den Sort, de kan saamæn
  være slemme nok ... Lære Børnene alt det Sludder og Vrøvl! ... De
  stakkels Unger bliver jo snart ikke proppede med andet end gamle
  jødiske Eventyr ... og saa Katekismen.
  
  Nelly løb baglængs om i Stuen og trak den knurrende Hund efter sig i
  en Flig af den strammede Kjole, som den havde faaet mellem Tænderne.
  Hun rystede Kjolen, saa Folderne viklede sig om dens Hoved, lo højt
  og gjorde sig aabenbart interessant for sin Lærer. Thi hun var for
  nogen Tid siden begyndt at læse Tysk med Hjorth.
  
  Fuldmægtigen gik bestandig frem og tilbage paa Gulvet og fortsatte
  uden at genere sig for den unge Pige, der var vant til at høre hans
  Udfald mod Kirken. Naar Hunden kom ham i Vejen, kastede han den
  til Side med et blødt Spark af den broderede Morgensko, som
  uformeliggjorde hans Kæmpefod.
  
  Jessen var en blandt mange Børn af en jævn Borgerfamilie. Den
  normerede Vanekristendom havde hørt til Familiens Traditioner; den
  var ganske uden Skygge eller Nuance. Man gik i Kirke omtrent
  hveranden Søndag og paa de store Festdage, og til Alters en Gang om
  Aaret, og naar nogen blev alvorlig syg, eller naar Udsigten til at
  slippe nogenlunde over Terminen var usædvanlig fordunklet, tænkte man
  lidt mere paa Gud end ellers, -- det gik som af sig selv ved en
  Naturnødvendighed, om mere var der ikke Tale. Da Tidsaandens Luftning
  ikke havde nogen Grøde i den Retning, førte dette ogsaa som ved en
  Naturnødvendighed til, at den unge danske Jurist ikke var religiøs.
  Forældrene gaa i Kirke, fordi det er passende og for at give Børnene
  et godt Exempel; Børnene tridse med. Siden naar de blive deres egne
  Herrer, høre de op med at gaa i Kirke, fordi det ikke er morsomt.
  Endnu senere gaa de atter i Kirke, fordi det er passende, og man gør
  saa meget kedeligt, naar det er passende, desuden maa de igen give
  deres Børn et Exempel, og endelig -- man bliver alvorligere, det gaar
  ned ad Bakke med Fornøjelserne i denne Verden, man maa begynde at
  tænke paa dem i den næste. -- Men dette normale tredje Stadium naàde
  Jessen ikke til. Medens han i en Provinsby var anden Fuldmægtig paa
  Herredskontoret, forlovede han sig med en Læges Datter, og da han fik
  sin beskedne Stilling paa Skovvang, giftede de sig. Hans Hustru havde
  i sit Hjem indsuget meget frie Anskuelser paa det religiøse Omraade;
  -- som bekendt er Medicinen ikke styrkende for Troen paa Helbredelser
  ved Haandspaalæggelse, Dødeopvækkelser og Jomfrufødsler. Det varede
  ikke længe, før hun smittede ham; fra ligegyldig blev han fjendtlig
  mod den kirkelige Kristendom. -- Et Aars Tid efter Nellys Fødsel døde
  Moderen. Ved den Lejlighed fik Jessen det første egentlige Sammenstød
  med Pastor Krarup, der i den paafaldende korte Ligtale ytrede sin
  Bekymring for denne Sjæls Frelse, der aldrig havde søgt Guds Hus og
  Bord og syntes at have tillukket sig for Naaden. Sygelig ordsaar i
  sin Sorg tog Jessen ham dette meget ilde op. Hvad berettigede Præsten
  til at dømme om hendes Overbevisning? trængte hun til hans hyklede
  Bekymring? maaske havde hun i sin Tvivl været en sandere Kristen end
  de andre i deres sløve Halvtro. Det kom til en heftig Ordstrid mellem
  dem. Fra dette Øjeblik var hans religiøse Oppositionsstilling, der
  før havde været skjult indenfor Privatlivets Vægge, draget frem og
  udpeget for Menighedens Øjne, ligesom lyst i Ban mellem Kirkens Mure
  og genlydende Hvælvinger. Den blev ham derved desto dyrebarere, denne
  Enestilling var hans Stolthed, en Frihedshat paa det Hoved, der i
  verdslige Anliggender maatte bøje sig for sine Foresatte, tiende til
  Haardheder og Smaasmudsigheder, for ikke at miste Taget over sig.
  Dertil kom, at han, idet han hævdede denne Særstilling, dyrkede sin
  Hustrus Minde, helligholdt det netop paa det Punkt, hvor man havde
  forsøgt at plette det, ligesom de Reliqvier ere Tilbedelsen kærest,
  der bære Mærker af de Vantros Marterredskaber. Endelig trængte hans
  Sind nu til Religionens Trøst; thi et tungt Gemyt som han var,
  vedblev han at ruge over sit Savn; hans Brødhvervs-Arbejde var just
  ikke af en saadan Art, at det kunde udfylde nogen aandelig Tomhed, og
  specielle æsthetiske eller videnskabelige Dilettant-Interesser havde
  han ikke. Saa førtes han da naturlig til et vedholdende Forsøg paa at
  uddybe sin Livsanskuelse, at klare sig hvad han vilde tro og hvad han
  ikke vilde tro, og hvorfor han stillede sig udenfor den officielle
  Kristenhed. Hans Vejledere blev i Begyndelsen Magnus Eiriksons
  dengang udkommende Bøger med deres halvvidenskabelige Tendenskritik,
  deres deistiske Reminiscenser af »det statutariske« i Kants
  Spekulation, deres Tro paa en »Religion indenfor Grænserne af den
  blotte Fornuft«; -- senere Theodorus' veltalende Flyveskrifter,
  Victor Rydberg, hvis platoniske Mysticisme frastødte hans sunde
  Forstand, nyrationalistiske Tyskere efter Strauss og Baur,
  lavkrattede Udløbere, hvem den store Videnskabs Stormbrus gennem
  Tübingerkædens Højskov kun kan strejfe paa Overfladen, alle den Slags
  Kritikere, der ere saa ivrige til at forsikre, at om vi end miste
  nogle gamle Formler, gaar der ikke et Gran tabt af Kristendommens
  evige Trøst, smaa Religionsfilosofer, der i det nittende Aarhundredes
  Naturtempel for Spinozas Guddom famler paa Brystet efter den støvede
  Kantiske Amulet med det attende Aarhundredes Treenigheds-Devise: Gud,
  Frihed, Udødelighed. -- Han blev deres Lærling, en begejstret,
  lidenskabelig Discipel af denne Rationalisme, som i en forfinet
  Hallucination af sin saakaldte Fornuft, denne indbildte Sans for det
  overnaturlige, tilbeder det samme, hvad den hos Mængden forkaster som
  et plumpt Sansebedrag. -- En underlig Fremtoning, denne robuste,
  landmandsagtige Kontorist, som havde en theologisk Halvdannelse, og
  hvis Lidenskab var en Disput om det fjerde Evangeliums Uægthed, om
  det Paulinske Lærebegreb, om Nadverdogmets Udvikling! --
  
  Saaledes gik han nu docerende frem og tilbage paa Gulvet, medens det
  begyndte at mørknes i Stuen, strøende sine fornægtende og
  bespottelige Aforismer ud over Hjorth som den Klinte, Satan saàde i
  den Frommes Hvede, for at vare ham imod det, han vilde indlade sig
  paa, for at indprente ham, hvilke Urimeligheder han maatte forpligte
  sig paa, naar han vilde bestige en Prædikestol.
  
  -- Ja alt det kan jeg nu ikke saadan i en Snup gøre Rede for og sige
  dig imod ... Jeg er jo ikke lærd i det, saadan som du ... Naar man
  saadan hører paa dig, saa lyder jo ogsaa meget af det, du siger,
  rigtig fornuftigt ... Men--n, -- det staar nu saadan for dig, og du
  kunde naturligvis ikke være bleven Præst ... Men jeg har jo dog
  Troen, -- saadan i det hele -- og naar jeg faar lært noget ordenligt,
  saa ser jeg vel ogsaa nok, hvordan det hænger sammen, og hvorfor det
  maa være saadan.
  
  -- Ja, stol du bare ikke paa det, min Ven ... Nej, man kan gaa med
  meget i sig, som man ikke mærker, at det ikke kan forliges ... Troen,
  den er -- ja, det er med den ligesom med et Viskelæ'er, -- ser du,
  det er, naar man trækker det ud, at man ser Sprækkerne og Blærerne
  ... For Resten har jeg da heller aldrig mærket, at du følte noget
  Kald til at blive Præst.
  
  Den sidste Bemærkning slog Hjorth, der blev saa rød i Hovedet, at
  Jessen kunde se det gennem Halvmørket.
  
  -- Nej, det er sandt nok ... Det har jeg heller ikke -- saadan
  ligefrem ... Men jeg er dog heller ikke tilfreds i min nuværende
  Stilling.
  
  -- Tror du, jeg er tilfreds i min?
  
  
  
  
  IX.
  
  
  Dette Jessens Afskrækningsforsøg fik den modsatte Virkning af den
  tilsigtede.
  
  Samtalen havde sat Hjorth i en stærk Bevægelse. Han havde vel ofte
  hørt Fuldmægtigen udtale sine uortodoxe Meninger, men aldrig før saa
  kraftig, saa sammenhængende, og han havde heller aldrig før været saa
  oplagt til at høre, ja ikke blot oplagt, tvungen dertil, nødt til at
  følge hver Vending, beholde hvert Ord, veje hver Grund og se sin
  Stemning svinge hid og did, som en Tunge over Tankernes Vægt, uden at
  være i Stand til at faa Rede paa, hvor det endelige Udslag vilde
  komme. -- Hvad havde han ikke alt faaet at høre, nu han tænkte over
  det bag efter! Hvor meget af hvad han havde tròt fuldt og fast, havde
  Jessen ikke sagt var falsk, bevislig falsk! Hvor meget, som han
  aldrig havde tròt og som han gøs tilbage for som Nonsens, havde
  Jessen ikke sagt, han skulde tro, naar han tròde paa det andet! -- Og
  han stod raadvild over for alt dette.
  
  Og pludselig greb det ham saa med hidtil ukendte
  Samvittighedsskrupler, det uforsvarlige i at lære Børn som Livets
  Grundsandheder noget, han ikke selv havde gennemtænkt, prøvet i alle
  Fuger, noget, hvis Konsekvenser han ikke kendte, ja som han ikke
  kunde forlige med sin øvrige Bevidsthed, naar en anden viste ham dem,
  ude af Stand som han endogsaa var til at afgøre, om det nu ogsaa var
  nødvendige Konsekvenser, eller om den anden blot sagde, de var det.
  
  Saaledes var det jo rigtignok ogsaa med de andre Lærere. Og vel
  sagtens med de fleste Mennesker, naar man saà rigtig til; for var de
  ikke alle deres Børns Lærere? -- raadede de ej over Børnenes Tro?
  
  Men dette med de andre, hvad vedkom det Sagen? der handledes jo om
  ham. Og _han_ maatte undersøge alt dette indtil Bunden, eller leve i
  en Halvløgn, ja, hvad der var brødefuldere, leve af en Halvløgn,
  skære sit daglige Brød af den og æde sig selv til Doms, som der stod
  hos Apostlen. For selv om det vilde vise sig som den evige Sandhed,
  som Livets Brød, naar det blev undersøgt, -- for ham vilde det være
  en Halvløgn, en langsom Gift, dersom han vedblev at indprente det i
  andre uden at have haft det liggende for sig overskueligt og klart
  indtil de mindste Traade, som naar man udreder speget Garn.
  
  Saaledes var allerede det, der fra først af kun havde været det
  selvfølgelige Middel, blevet Maalet, og det oprindelige Maal,
  Præstekaldet, var skudt langt tilbage i det usikre.
  
  For det kunde jo hænde, at Garnet viste sig at være i Vildrede, en
  ubrugelig sammenfiltret Klump, der maatte kastes bort. Og hvad saa?
  -- Præst kunde han saa ikke blive; -- og Lærer igen? -- den Dør var
  nok ogsaa lukket. Han vilde have spildt sin Tid og mer end den --
  udvortes taget. Det var et alvorligt Skridt.
  
  Saa tog han endnu en Gang Sagen for »til Beslutning«, som det hedder
  i Degnesproget. Han satte det værste Tilfælde. Han forestillede sig,
  at han kom tilbage fra Universitetet vantro, og sikker i sin Vantro,
  saadan som Jessen, for det var det yderste, han kendte af
  Fornægtelse. Han indbildte sig, at alle Veje vare lukkede for ham, at
  han end ikke formaaede at udbytte sine Kundskaber praktisk til at
  skaffe sig Livsophold. Og han saà sig selv grangiveligen som en af
  hine romantiske Vandringsmænd, der utilfredse flakke om i den kolde
  Verden, Fremmede overalt, med et tungt Hjærte og en let Randsel.
  Mødig, med gammelt Vejstøv paa de hullede Støvler, kom han op ad
  Yderslev Gade, og der spillede et vemodigt Smil om hans Læber, da
  hans gamle Kyndinge, Møller Kristensens Pudel og Niels Larsens
  Hønsehund og Per Andersens uægte Grævling og alle de ægte Køtere gøde
  og bjæffede efter ham, og denne Larm fik lokket mange Ansigter til at
  se sig om, Ansigter, hvori han endnu kendte Træk fra Skolebænken,
  Husmødre, der gik i Haven med en Glut paa Armen, Gaardmænd, der røg
  deres Aftenpibe i Porten. Thi det var ved Aftentid, -- naturligvis.
  For længe siden havde han set Solen gaa ned bag Møllen, som endnu
  stod sort deroppe paa Banken mod et Stykke blegt Orange. Lysene
  begyndte at tændes. Udenfor Skolen standsede Vandringsmanden. Lampen
  blev netop baaret ind af den tækkelige Kone, og Manden sad leende med
  en rødmusset Dreng paa Skødet, hvis Gyldenhaars Krølrand opfangede
  Lampelyset som i en Glorie. Og medens Vandringsmanden, støttende sig
  paa den knudrede Stav, betragtede dette Idyl af stille, huslig Lykke,
  mumlede han i Skægget: -- Saaledes kunde du nu have siddet derinde,
  dersom du ikke var draget ud for at søge Kundskab. Thi det er et
  sandt Ord, at hvo som forøger Kundskab, forøger Græmmelse. -- Da
  spurgte Hjorth sin Dobbeltgænger: Fortryder du da paa, at du drog ud,
  og ønsker du det gjort tilbage igen? -- Men Vandringsmanden, med det
  kongelige Sind under Stodderdragten, rettede sig stolt og svarede:
  »Nej, heller vil jeg være en vidende Stodder end en ukyndig Fyrste,
  heller en utilfreds Vis end en tilfreds Daare.« --
  
  Men naar han foretrak det værste, hvad var der da mere at betænke sig
  paa?
  
  Saa tog han Præstens Flyve-Indfald som sin Skæbnes Vink. --
  
  Og han havde Ret. Pastor Krarups Ord var en Gnist, der vilde være
  slukket virkningsløst, dersom den ej havde fundet Minen forberedt. Og
  Minen var alle de Drifter, som den fremmede Læsning havde vakt,
  Vandrelyst og Læreiver, Skønhedssavn og Længsel efter nye storstilede
  Forhold, mod hvilke det sang i ham med en Marschtakt af femfodede
  Jamber, -- Trang til at føle alle sine Evner spændte i en stor Kamp.
  
  Ogsaa Jessens Udfald mod de formentlige Grundsandheder, som han lod
  sine Børn ramse op, vilde være gledet ufølte af, dersom ikke hedenske
  Vers havde rokket næsten umærkelig ved hans Barnetro, havde lidt
  efter lidt smulret dens troskyldige Følelses-Grundvold bort med deres
  sødtklingende Rythmebølger og indskyllet en ny, hvori allerede de
  samme Tvivl og Spørgsmaal, ja de samme fornægtende Svar spirede, som
  han nu fik at høre fra en Vens Læber.
  
  Det var ikke længer Pastor Krarups gamle skrattende Stemme, der sagde
  til ham: »De skulde virkelig tænke derpaa; ... De kan saamæn være
  Præst, naar De er et Par og Tredive,« -- det var dybt inde i ham de
  fremmede indladte Aander, som raabte: »Frem, frem! -- kun bort fra
  denne Skolestue, denne Katekismusluft, hvori vi kvæles.«
  
  
  
  
  X.
  
  
  -- Men Per Andersens? -- det var Hjorths første Tanke den næste
  Morgen. Om Aftenen havde han næppe tænkt paa Kristine.
  
  Han gik over til Gaarden. Bonden var i Marken; de pløjede ude ved
  Vejen. Da han vilde tale først med ham om Sagen, gik han ud af Byen.
  
  Det ruskregnede. Himlen var Drift bag Drift af Taager og flossede
  Skyer, blyfarvede eller jordgraa, med en udflydende Rustplet nede,
  hvor Solen var ved at gaa op. Landevejen mellem de kullede Popler
  strakte sig lige ud, mørkest i Midten mellem de fugtige Hjulspor, der
  dannede to lysegraa Bundter, som af Tove, der vare spændte ud fra èt
  Punkt langt borte; af og til viklede nogle Par af disse Tove sig ud
  fra de store Bundter og slyngede sig bort ad en Bivej. Paa den første
  Mark tilvenstre, over den brune Jord, trak nogle Plove sig langsomt
  bort med Heste, der laa hældede frem i Drættet, sank i, og hvert
  Øjeblik næsten gik i Staa, indtil Karlen slap Plovstjærten med den
  ene Haand og daskede dem paa Ryggen med Rebtøjlerne, som han havde
  over Nakken, medens han udstødte et langtrukkent »Ny-æ!«. -- Paa en
  Stenkiste ved Vejen laa en Trøje og en Madkasse. I en af de yderste
  Furer gik Per Andersen langsomt bort med Hænderne paa Ryggen, indtil
  han naàde Aavendingen, som han fulgte til det andet Hjørne af Marken,
  hvorpaa han ligesaa langsomt nærmede sig, idet han nu og da sparkede
  en Sten ned i Grøften eller tog en Klump Jord op og masede den mellem
  Fingrene.
  
  -- God Dag, god Dag, Niels! ... Se nu fik vi da Has paa Davrebedet
  ... Du er ellers svært morgenduelig idag.
  
  -- Aa ja. -- Hjorth var ikke for uden Indledning at bryde løs med
  Sagen ... Naa hvordan staar det?
  
  -- Aa jo, -- vi kan jo ikke saà endnu, andet end pløje ... Og det er
  endda li'egodt hart for Bæsterne ... De gaar jo og sykker, saa det er
  en Ynk --
  
  -- Hvad gør de?
  
  -- Aa, saadan sjosker ... Marken staar jo i èt Lummer, især her hvor
  vi har Madjord, og -- det er jo ikke at undres paa -- etter det
  Nedslag ... Og -- vi kan saamæn ha'e meget tilbage endnu, det kan vi
  inte vide ... Nej, det kan vi inte vide, for -- her blinkede Per
  Andersen polisk, medens han smilende strøg sig om den magre
  stubbeskæggede Hage, der havde gamle Ar af Kniven -- for Hullet dèr
  ovenover, det er li'egodt stort.
  
  Hjorth lo, glad ved at finde sin Svigerfader saa oplagt til Spøg.
  
  -- Ja, da mente jeg ellers, vi skulde faa noget Magsvejr nu.
  
  -- Aa ja, det kan saamæn ogsaa gærne hænde ... Ja, se -- det er jo
  rigtig blanket op derude, -- og, -- han spyttede paa Fingren og holdt
  den i Vejret, -- ja gu' er Vinden sprungen om.
  
  Da Hjorth nu saà sin Svigerfader i helt godt Humør, fandt han det
  raadeligt at tage fat, inden Regnen maaske begyndte igen.
  
  -- Hør, -- hvad jeg vilde sagt, Per Andersen, jeg har ellers tænkt
  paa en større Forandring.
  
  -- Saa--aa, sagde Bonden, idet han stillede sig til Hvile med Maven
  skudt frem, Skuldrene stærkt sænkede og de tværstribede snævre
  Uldærmer stukne dybt ned under Gølpen, -- ja, jeg vèd jo nok, du vil
  forandre dig, men--n ... at ...
  
  -- Ja, ser du, jeg har tænkt meget paa at opgive min Stilling som
  Skolelærer og tage til København og blive Student, og saa studere
  Theologi, saa at jeg siden kunde blive Præst.
  
  Per Andersen skød Maven endnu lidt frem, fik Armen ned næsten til de
  spidse Albuer og lod Hagen synke grundende ned over den brede sorte
  Halsklud.
  
  -- Naa saa _det_ vil du? ... læse til Præst! ... he! det er ellers
  aldrig fullen mig ind ... Aa ja, saagu' ... Det ku' ka'ske slet ikke
  -- ... Men--n, har du ogsaa talt med vores Præst derom?
  
  -- Jo, det har jeg rigtignok, det var saamæn Præsten, som først satte
  det i mig, og han er meget ivrig for, at jeg skal gøre Alvor af det.
  
  -- Naa, saadan! ... Ja, se det bliver jo en anden Ting ... Saa maa
  det jo ogsaa kunne lade sig opføre ... Han maa jo da kende til de
  Dele ... Ja, det var jo en Nyhed det, udbrød Per Andersen, idet han
  tog Trøjen og Madkassen op fra Stenkisten og langsomt begyndte at gaa
  ned ad Vejen, hvor Karlene drev hjem ad med deres Plovspand, der
  slæbte Hamlerne efter sig.
  
  -- Men saa vil det tage Tid, inden I kan komme sammen, -- det vil det
  sgu' ... Hvis nogen har spændt for, for at køre til jeres Bryllup,
  saa kan de saamæn ogsaa age magsomt ... Naa, men Tøsen er jo da
  heller kun ung endnu, saa hun kan jo vente ... Og saa er der jo da
  noget at bie etter, for at være Præstefrue det er jo immer bedre end
  som at være Degnekone, det er ikke aa nægte ... Og se, -- Lærer, det
  kan du jo altid blive, og Yderslev Embede, det er vel ikke af de
  voveste, men det er da heller ikke anderledes, end som at der kan
  faas dem, der er bedre ... Saa du opgiver jo ikke noget ved det. --
  --
  
  Karlene, der havde sat sig paa Bænken, trak Skuffen ud og tog deres
  Træskeer frem, hvis Blad de drejede i Haandfladen eller gav en
  Vending i Munden, medens Kristine satte Fadet med Mælkegrøden paa
  Bordet.
  
  -- God Dag, Niels, vil du spise med? ... Og du har været saa slem
  idag, og rendt efter Fader uden at bryde dig om mig?
  
  -- Ja, faa I nu kun Mad, sagde Per Andersen til Karlene, -- men kom
  du her ind i Stuen, Mor -- og du ogsaa, Ki'sten, for vi har noget aa
  tales ved om.
  
  Det lød ganske højtidelig, og Kristine satte sig paa en Stol med
  bankende Hjærte, som om hun skulde katekiseres, medens Forældrene tog
  Plads i den lille haarde Sofa. Hjorth gik urolig frem og tilbage.
  
  -- Tag dig en Cigar, Niels, sagde Per Andersen, pegende paa Æsken med
  de sorte, urskovsbestemte Cigarer, der befandt sig under Frederik den
  Syvendes Castrum doloris med de bomuldsagtige Kandelabre, paa en
  Komode, imellem et Sparebøsse-Æble af malet Potteler og en stor
  takket Konkylje. -- Aa, giv mig en med.
  
  Det blev næsten uhyggeligt, medens han bed den sejge, fugtige Spids
  af, slikkede Mundstykket rundt for at fæstne Dækbladet, knækkede et
  Par Svovlstikker og endelig fik en til at fænge paa Buxerne, ventede
  en lille Evighed, indtil Svovlet havde sydet af, og tændte sin Cigar
  saa længe, til dens forkullede Ende stod i lys Lue, og den
  opbrændende Svovlstik sved hans Fingerspidser. -- Men saa kom da
  Fortællingen, langsomt, brudstykkevis, med Pavser af tavse Røgskyer.
  
  Kristine hørte paa ham uden at se op, medens hun krammede paa sit
  Forklædehjørne. Da Faderen var færdig, sagde hun ganske stilfærdig:
  --
  
  -- Og vi, som skulde været sammen til Sommer, det bliver der nok ikke
  noget af.
  
  -- Ak, Gud nej, sukkede Moderen.
  
  -- Nej, nu gaar det jo inte saadan i et Snubtag --
  
  -- Vi kommer til at bie paa hinanden, kære Kristine.
  
  Men pludselig brød hun løs: --
  
  -- Nej, nej, nu rejser du bort fra mig -- ind til den store By -- og
  dèr ser du mange andre -- som er smukkere og klogere og finere end
  jeg -- og saa vil du ikke vide af mig længer -- og jeg faar dig
  aldrig mere igen -- aa -- aa --
  
  Hun lagde Hovedet ned i Skødet og hulkede. Moderen løftede Ærmet op
  til Øjnene og snøftede, reflexmæssig.
  
  -- Saa til Helvede, sagde Per Andersen, lakonisk.
  
  Kristine havde, medens Faderen talte, med en hurtig og levende
  Fantasi udmalet sig den Herlighed at være Præstefrue. Men pludselig
  kom saa den Idè, at han vilde blive ked af hende, naar han kom saa
  højt paa Straa. For hende, der allerede sad i Præstegaardssofaen, var
  det, som blev hun jaget af Gaarde med Hundene efter sig, berøvet sin
  retmæssige Ejendom, -- og hun følte en inderlig Medlidenhed med sig
  selv. »Jeg stakkels, forskudte Pige,« hulkede det inden i hende,
  medens ukunstlede Taarer gennemvædede hendes Forklæde.
  
  Hjorth var bleven ganske forbløffet og ulykkelig ved denne pludselige
  Scene. Han bøjede sig over hende, fik hendes Hoved løftet, trak de
  modstræbende Hænder bort. Hvor hun dog kunde tro det om ham? ... Hun
  vidste jo, hvor han elskede hende! ... havde han nogensinde brudt sig
  om nogen anden? ... hun skulde være hans egen lille Kone ...
  
  Men hun tog stum mod hans Kærtegn, medens hun sad som fortabt,
  tørrende sine Øjne, af og til med en nervøs Trækning over Skuldrene
  af Graadens Efterdønning og med en lille ulykkelig Grube i den runde
  Hage.
  
  -- Naa, naa min Tøs, tag det nu med Ro.
  
  -- Nej, Mændene! ... aa, Gud! ... det er saamæn ikke saadan, klagede
  Moderen.
  
  Hjorth vedblev at trøste Kristine. Denne halvkvalte Graads
  Svaghedstilstand, den modstandsløse, frygtende Sorg rørte ham, medens
  den kildrede hans Stolthed, Bevægelsernes viljeløse Slaphed, naar han
  løftede hendes Haand, der var vaad af Taarer for hans Skyld, smeltede
  ham i en sanselig Berusning, hans Stemme fik et blødt Tonefald og
  fandt exalterede Ord. -- Hvis han nogensinde forlod hende, saa vilde
  han være den sorteste, utaknemligste Usling --
  
  -- Ja, det mener du _nu_, afbrød hun ham med et mat Smil.
  
  -- Ja, der er li'egodt noget i hvad du siger, Ki'sten ... Jo, det er
  ikke aa fragaa ... Der er en Fare dèr ... Naa, det var jo ikke fulden
  mig ind ... Men det er med Fruentimmerne, de har det ligesom med
  Instinkter ... Men--n, ser du min Pige, at -- se, der skal jo da
  li'egodt være noget ved enhver Ting ... Man maa jo løbe en Risiko,
  naar man vil have en Gevinst ... Man maa sætte noget ind, det er saa
  vist ... Og det vil du dog ka'ske ogsaa finde, at dette her, det er
  værd at vove paa.
  
  -- Ak ja, naar jeg kunde se min Datters Mand paa Prækestolen og høre
  ham tale Guds velsignede Ord til mig, -- det vilde da li'egodt være
  den bedste Stund, jeg har levet.
  
  -- Ja, der kan du høre vor Mo'r, hun har Forstand paa de Dele ... Jo,
  det houer mig godt, vedblev Per Andersen, da det faldt ham ind, at
  Præstelodden kun skiltes fra hans byløbne Jorde ved en smal Strimmel
  Mad, som han nok kunde faa sin Ven, Møller Kristensen, til at afhænde
  for en ræsonerlig Betaling eller ved Mageskifte. -- Alt etter som jeg
  tænker over det, houer det mig svært godt.
  
  Og efterhaanden begyndte det ogsaa at hue Kristine, der blev ganske
  trøstet, indtil hun leende trak Hjorth i Skægget og kaldte ham sin
  lille Præstemand.
  
  
  
  
  XI.
  
  
  -- Naa, Held og Velsignelse til Beslutningen, udbrød Pastor Krarup,
  hjærtelig glad over at have faaet sin Idè frem. Han gned sig i
  Hænderne, idet han allerede saà sig som Opdageren af en ny Stjærne,
  Grundlæggeren af en glimrende Løbebane. Hvis han selv blot havde haft
  f. Ex. Hjorths Hukommelse, saa vilde han have bragt det videre end
  til simpel Landsbypræst ... Men i Grunden var det dog bedst saaledes,
  ganske idyllisk, uden for Verden, i Fred med sig selv og andre ...
  Saadan var der nu Kapellanboligen, en lille Lejlighed for sig, med
  en særlig lille Have; -- naa den var jo ikke stor, men Herregud! for
  et Par Nygifte. Jo den, der engang kom til at bo dèr, han vilde
  saamæn faa det godt, hvem det nu blev. Ja, for han blev jo gammel,
  han maatte jo med Tiden have en Medhjælp ... Men nu var det det
  nærmeste. Han kendte en Lærer i København, der havde et Kursus til
  Artium, en Universitetsven af ham, aa, en fortræffelig Mand! Ham
  vilde han strax skrive til ... Provsten havde han saa smaat
  forberedt, -- ja for nu vilde han vel hen og tale med Provsten?
  
  Den lille magre Præstekone med det tandløse Smil, der syntes at ærgre
  sig over at skulle være til, blandede saa megen Malurt som muligt
  i Velkomstbægret, idet hun fordybede sig i Udmaalingen af den
  lange Tid, det nu vilde tage, inden han kunde gifte sig, og i
  Vanskelighederne ved at tage Attestasen, der skulde være gjort
  betydelig sværere, siden hendes Mand tog den. Men den undersætsige
  Datter med det mutte Ansigt, som serverede den tynde Kaffe og de af
  Ælde bløde Kager, behandlede ham med usædvanlig Forekommenhed, idet
  hendes Stumpnæse allerede syntes at vejre Velærværdigheden. --
  
  Da han den næste Formiddag indfandt sig hos Provsten, fandt han denne
  oprømt, med vederkvæget opvaagnede Aandsevner, efter lige at have
  slebet sig en Sofaskraber. Thi han var om Vinteren oppe før sex og om
  Sommeren før fem, paa Landmands Vis. Nu var han just paa Højden af
  den nys-tændte Merskumspibes og den kolde Kaffes behagelige Stadium
  før Faldet ned mellem Forordningerne, Regnskaberne, Cirkulærerne,
  Indberetningerne og Ansøgningerne, der i pap-hæftede Bøger,
  afstregede Papirsruller, blaa Koncept-Omslag, og kaligrafiske
  Folioark havde hobet og bunket sig paa det lange Egetræsbord, truende
  med at vælte Lysestagens lakplettede Voxstang over det store
  Porcelænsskrivetøj, hvor et Ark Embeds-Frimærker struttede
  bureaukratisk mellem Blækhornet og Sandbøssen.
  
  Da han saà Hjorth komme ind i Gaarden, rev Provst Storm en Bunke
  Papirer hen til sig for at være den stærkt sysselsatte, medens han
  dampede voldsomt af Piben, som man gør det i Distraktion under meget
  Arbejde. -- Han fik netop Tid til at se op.
  
  -- Ah, Lærer Hjorth! -- god Dag, kære Hjorth, god Dag. -- Han fik
  endogsaa Tid til at stikke Pennen bag Øret og give Haanden. -- De har
  noget særligt at tale med mig om? -- Hm; -- ja jeg kan -- næ--næsten
  tænke mig ... Sid ned, kære Hjorth -- sid ned ... Nu skal jeg strax
  -- æh --
  
  Han fik Pennen fra Øret, skrev et Par Linjer, stirrede med et barsk
  Ansigt ud i Hjørnet af Stuen, nikkede resolut og skrev med et fejende
  Sving sit »Storm« under et Cirkulære, der syntes at maatte fare
  rasende over Provstiet, afblæsende Præstegaardenes Straatage og
  rivende Skolelærere bort i sin Hvirvel som store kjolehalede Svaler
  -- medens det i Virkeligheden var en meget tam Opfordring til
  Præsterne om i rette Tid at tilstille Ministeriet deres Indberetning
  om Antallet af Fødte og Døde.
  
  -- Naa! --
  
  Hjorth fremsatte sin Sag, medens Storm lyttede betænksom, af og til
  opmuntrende ham med et velvilligt Nik, idet han tog Piben ud af
  Munden.
  
  -- Hm! ... ja, jeg havde ladet mig sige, at De omgikkes med slige
  Tanker, jeg havde -- hm! ladet mig det sige. -- Provst Storm
  understregede ved korte, sikre Nik dette gentagne aktive Udtryk for
  »at høre«, hvilket han gærne valgte som det mest passende for en
  Overordnet. -- Naa, ja, -- det ... jeg kan jo ikke andet end billige
  -- naar De har Lyst -- hm! -- naar De føler dette Kald -- saa -- ja,
  jeg skal tage mig af Sagen. -- Her nikkede han saa beroligende, at
  Hjorth allerede syntes at føle Præstekraven om Halsen, skønt det var
  ham ligesaa gaadefuldt som det var for Provsten selv, hvorledes denne
  i Grunden vilde bære sig ad med at »tage sig af Sagen«. -- -- Skønt
  det, naturligvis -- paa en vis Maade -- er mig ubehageligt at skulle
  miste en saa dygtig Lærer, -- en intelligent, fremadstræbende ung
  Mand, -- der -- efter hvad jeg har ladet mig sige -- ogsaa i politisk
  Henseende hylder rosværdige loyale Anskuelser ... Naa. -- men -- Guds
  Vilje ske! -- det er -- vi vil haabe det -- ham, der kalder Dem til
  en større Virkekreds ... Ja, send De mig nu kun Deres Ansøgning, saa
  skal jeg tage mig af den ... Farvel! Gud være med Dem!
  
  Og Hjorth gik bort, lettet og beroliget, fordi det afgørende Skridt
  nu var gjort, med denne fremskyndende Følelse i Hælen af at have
  sparket Broen bort.
  
  Men hverken til Præsten eller til Provsten havde han sagt noget om
  sine udadhigende, ubestemte Længsler og sin urolige Drift efter at
  komme til fuld Klarhed. Han havde en dunkel Anelse om at baade
  Velærværdigheden og Højærværdigheden vilde have været af samme
  Mening, en Mening, der korrekt kunde udtrykkes saaledes: nej, staar
  det saadan til, min Ven, saa bliv du heller som et af Guds
  enfoldigste Lam indenfor Faarefolden, heller end at du skulde
  forvilde dig i Bjærgene og maaske komme til at danse som en af de
  fordømte Bukke efter den gamle hedenske Pan sin Rørfløjte.
  
  
  
  
  XII.
  
  
  Den Dag da Pastor Krarups Formand i Embedet havde lagt Mærke til, at
  Husmand Jens Persens lille Hans kunde huske latinske Gloser, som hans
  Legekammerater, Præstens egne Sønner, glemte, som om de var betalt
  for det, og da han efter selv at have givet Hans nogen Undervisning
  fik Forældrene til at lade ham studere, -- da gjorde han sig vel
  allehaande Forestillinger om hvad Drengen skulde blive til, tænkte
  ogsaa undertiden, at han vilde blive en lærd Mand, men han anede
  dog ikke i sit Hjærtes Beskedenhed, at han smurte det Trækplaster,
  som omtrent tredive Aar senere skulde fæstes paa Katedret i
  Universitetets største og tommeste Høresal og blive det frelsende
  Middel, der bragte det unge Blod i frisk Strømning mod det tomme,
  theologiske Rum.
  
  Vantroen, der ved denne Tid bredte sig, navnlig blandt de Unge, som
  et frodigt Ukrudt prangende med golde Blomster, er ikke rodskudt i
  vort fredelige Land. Den talte -- som et hæsligt Modbillede til
  Aandens Udgydelse -- i fremmede Tungemaal. Disse hedenke Tanker, med
  Dyrets Mærke paa Panden og med Hestehoven, ere travede ind over vor
  Markgrænse, disse moderne, svovllugtende Idèer ere blæste ind over
  vore flade Strande. Udefra kom det. Hvor naturligt, at Modstanderen,
  den Mand, som Tiden krævede, hvem det tomme Rum gabede efter, at han
  kom indenfra, skaaren ud af Folkets Marv. -- Hans ru Fladhed var som
  en Lysskærm og et Skjold mod alt hvad der var slebet enten i
  blændende, straalebrydende Facetter eller i sønderkløvende Eg. Hans
  Ansigt med sin Farve som et nyvasket Barns, naar det endnu er rødt af
  Skrubningen, med den firskaarne Hage, med de utegnede Læber, med
  Kindernes store runde Flader, med den skraa Pande, smallere end
  Kæbebenene, brynløs forneden over vandgraa Øjne, og foroven fladt og
  ligesom vandkæmmet dækket af hørgult Haar, -- dette hvidfødte,
  enkelte, kødfulde Ansigt hævede sig over det gule Kateder som en from
  indfødt Protest mod det mørkladne, markerede, nervøse, alt det med de
  fremmede Lidenskabs-Flammer i Aarerne og de fremmede Idè-Gnister i
  Nerverne. -- Dr. Luther kom fra de tyske Schachters Bjærgmandshytte,
  Professor Petersen, hans danske, bogstavtro Discipel kom fra
  Tørvemosens Husmandsrønne.
  
  Denne Afstamning var ikke noget Spil af Tilfældet. Slægter, som, før
  Avisernes Tid, aldrig havde læst andet end Bibelhistorien og
  Lærebogen, Generationer, som, klæbende til Jordklumpen, ikke
  nogensinde havde faaet anden aandelig Næring end den Smule Manna,
  der dryppede til dem i deres Ørk fra de gamle Degnes og Præsters
  Læber, -- saadanne Forfædre maatte have arbejdet Led efter Led for at
  fuldføre denne Hjærne, der paa èn Gang var saa vid og saa snever, --
  ligesom Trælle-Generationer maatte arbejde paa Opførelsen af de gamle
  Pyramider eller de persiske Kongegrave. For den var vid og snever,
  netop ligesom de ere vide og snevre, disse umaadelige Stenbjærge med
  det uhyre Omfang, men hvor kun faa snevre Gange bore sig som
  Ormehuller ind gennem Massen, der holder Livets Lys og Lyd langt,
  langt borte, standset paa dens Yderflade, medens den med hele sin
  Forstenings Ro tynger paa Mumiecellen midtvejs, hvori Gangene munde
  ud. Og som Strukturen, saaledes alle de første Indtryk; -- det var jo
  kun en Gentagelse af dem, der havde dannet den. De fandt Gangene
  aabne og passende for sig, de gik derind, og derindefra raabte de
  efter flere, der fulgte efter, og de videde Gangene ud, at der kunde
  komme endnu flere, og de strømmede derind -- Kirkefædre-Sprog og
  Symbolcitater, Skriftsteder, Tal og Navne, indtil det blev en
  mylrende Mængde, -- og de rummedes alle derinde. Men ingen, som vilde
  og maatte gaa sin egen Vej, ingen, der skræmmedes tilbage af de
  snevre Ganges ægyptiske Mørke og vilde have en lys Sti, ingen, der
  var for stolt til at bøje sig i deres Lavhed, og som vilde hvælve sig
  en høj, hellenisk Portal, ingen, hvem Mylren derinde spærrede Gangen
  for, naar de endelig bekvemmede sig til at krybe ind, -- ingen af
  alle disse kunde trænge gennem Stenbjærget, de blev holdt langt,
  langt borte, de skulde ikke forstyrre den forstenede Ro i Cellen,
  hvor Mumien laa, Kristendommens allerægteste lutheranske Mumie,
  udrenset for det ældgamle katholske Hjærte og de middelalderlige
  Indvolde, indbalsameret i dogmatisk Parykpudder og exegetisk Bogstøv,
  svøbelseviklet i et Pergament- og Papirs-Hylster af Enighedsformler
  og Stridsartikler.
  
  Om Udvikling kunde der for hans Vedkommende ikke være Tale, kun om
  Væxt. Og det var hans Held; -- Udvikling er allerede halvt Kætteri;
  -- lugter ikke selve Ordet af det moderne Hedenskab, af Darwin og
  Spencer? Væxt derimod, er et helligt, et Paulinsk Udtryk: for denne
  Væxt var Universitetet i sin daværende Tilstand en fredhegnet
  Planteskole. Han besøgte først flittig sine Kollegier, indtil han,
  uden Belæring af Mefistofeles, opdagede, at »Professoren ikke sagde
  andet, end hvad der stod i Bogen«. Saa spildte han ikke Tiden bort i
  Høresalene, mere end strængt nødvendigt, for Høfligheds Skyld, læste
  de i Mode værende ortodoxe Kompendier og Kommentarer, indtil hans
  utrættelige Hukommelse kunde dem omtrent udenad fra Ende til anden,
  gik sent op til Attestas, men tog den saa ogsaa med et Præceteris i
  Hovedkarakter, der kun skæmmedes af èt Laud. Det var noget uhørt i
  Mands Minde. Der blev talt om ham som det theologiske Lys, man
  udpegede ham allerede som Professor-Emnet. Han manuducerede saa
  mange, han kunde overkomme, proppende dem som han havde proppet sig
  selv, og fik begejstrede Disciple, der ikke blev trætte af at
  lovprise hans Lærdom og holde Forventningen i Aande.
  
  Efter tilstrækkelig at have fæstnet sin Stilling, glimrede han
  halvandet Aar ved sin Fraværelse, idet han med et stort Stipendium
  foretog en Studierejse i Tyskland, hvor han hørte de samme Mænd, hvis
  Bøger han havde læst. Kun èn Fremmed kom han lidt i Berøring med, det
  var Baurs Discipel, Tübingerkritikeren Hilgenfeldt i Jena, til hvem
  en gammel Professor havde givet ham et Anbefalingsbrev. Men han tog
  ingen Skade af det korte Samkvem med den berygtede Kætter, af hvem
  han paa anden Haand kunde saa mange haarrejsende Udsagn, men hvis
  interessanteste Ytring til ham var den nogenlunde neutrale: i den
  Knejpe vil De finde et godt Glas Erlanger.
  
  Saa vendte han tilbage til København, levede i nogen Tid indesluttet
  med meget faa Manuduktioner og disputerede en skøn Dag paa
  trehundrede Sider med »et Forsøg paa Bidrag til Fortolkningen af
  Philippenserne II, 6-11«.
  
  Maalet var fyldt. Den theologiske Verdens offentlige Mening kaldte
  ham til Universitetet og harmedes næsten paa disse gamle sejglivede
  Professorer, der holdt ham borte fra hans retmæssige Plads, og som
  syntes, lamme, blinde, døve og stumme at ville lade sig slæbe op paa
  Katedret for at dø dèr. Da han begyndte sine Doktorforelæsninger, var
  Studenternes Tilstrømning næsten en Demonstration.
  
  Forholdene i det theologiske Fakultet var paa dette Tidspunkt ligesom
  lagte til Rette for ham. --
  
  For det første vare de Studerende næsten komne til Raseriets
  Højdepunkt af Kedsomhed ved at høre disse Professorer, som med en
  enkelt Undtagelse vare gamle, halvt affældige Mænd, ude af Stand til
  at sætte sig i Forbindelse med de Unge, og som alle uden Undtagelse
  syntes at have en Glorie af Kedsommelighed om Hovedet, ligesom
  Skaldepanden i Fritz Jürgensens Schakspil. Som lunkent Vand kan
  bringes i Kog ved Luftens Fortynding, saaledes var denne saa
  ulidenskabelige Masse under Pedanteriets Pumpe nær ved at koge over
  og kaste Laaget; man havde jo den heroiske Tradition fra den Tid, da
  Professor Bornemann blev styrtet. Men Doktor Petersen kendte en stor
  Del af dem personlig, alle havde hørt Ros over hans ligefremme
  venlige Jævnhed, hans praktiske Øvelse i Manuduktion gav Haab om en
  Vejledning af ny Art fra det ophøjede Kateder.
  
  Dertil kom, at den Smule Strømning, som havde fundet Sted i den
  theologiske Verden, bestandig mere vendte sig fra dette grundløbne
  Fakultet. -- Der var paa den ene Side Resten af den gamle
  holdningsløse danske Rationalisme, repræsenteret af Professoren i det
  ny Testamentes Fortolkning, en bleg Skygge af et dødfødt Legeme, ham,
  der trak paa Skuldren, naar Sønnen, den udmærkede unge theologiske
  Forfatter, fremsatte sine ultraortodoxe Meninger, medens han med et
  godmodigt Smil bemærkede: »Ja, er det ikke underligt, hvad de unge
  Mennesker kan tro paa i vore Dage!« Han var til Forargelse med sine
  kejtede Bortforklarings-Forsøg og sit frygtsomme Haab om en Forsoning
  med den moderne Videnskab, -- og han var en Latterlighed med sin
  stedse tilbagevendende pedantiske Forelæsning om Johannes'
  Aabenbaring: »Det store Dyr -- nu--u -- der er trehundrede og
  tredsindstyve forskellige Meninger om det store Dyr -- nu--u -- men
  De behøver ikke at kunne dem alle sammen« -- Paa den anden Side
  begyndte man ogsaa at skele mistroisk til den efterhegelske
  spekulative Dogmatik, man var vammel af disse taagede Fraser, hvori
  Slægten fra Fyrrerne havde beruset sig, med en Vammelhed af »Dagen
  efter«, man begyndte at smaalè af Martensens Aandrigheder om
  Vorherre, der maa sige »Jeg« til sig selv og dutte en anden, man
  tegnede i Kollegiemarginen parodiske Stamtavler over det himmelske
  degenererende Kongehus, hvori Kristus havde Fanden til yngre Broder.
  -- I skarp Modsætning til disse forkætrede Retninger var Doktor
  Petersens Navn ensbetydende med den gamle uforfalskede Lutheranisme,
  han gik omkring som den i Kødet komne »Hutherus redivivus«, hans
  Professorat var selve det sextende og syttende Aarhundredes
  Tronbestigelse.
  
  Denne fandt Sted kort Tid efter, da Professoren i Exegese pludselig,
  mod al Forventning, lagde sig til at dø, og tog de trehundrede og
  tredsindstyve forskellige Meninger om det store Dyr med sig i Graven.
  
  Saaledes var denne Mand, hvis Ord vare den efterspurgte Vare paa det
  theologiske Marked, hvor Originalitet har den laveste Notering. Hans
  Umulighed til at undfange eller forstaa en ny Idè var ligesaa god en
  Borgen som hans Sikkerhed til at beholde de gamle; hans Tankegang var
  ved sin Længde og Sneverhed bleven som Stien til Himmerig. Saaledes
  gik det til, at han var bleven det theologiske Fakultets Livselixir,
  Universitetets nyfødte Sol, hvorefter dets gamle Ørn stirrede
  sin Broncehals stiv, Danmarks Trøst. -- Thi fornylig havde netop
  en af hans Kolleger med sin snøvlende Stemme forkyndt udi
  Studenterforeningens lumre Festsal, hvor under Tobakstaagen ogsaa
  Hjorths Ansigt stirrede op imod ham, at »falder det theologiske
  Fakultet, saa falder Universitetet, og falder Universitetet, saa
  falder Danmark«.
  
  Derfor var Professor Petersen ogsaa Danmarks Trøst.
  
  
  
  
  XIII.
  
  
  »Men anderledes saà det ud, naar Solen var gaaet ned og den liflige
  Himmelrødme i Vest forjættede en skøn Morgen (Math. 16, 2). I denne
  Fredens Time forstummede det travle Liv paa Landet og i Byerne. --
  Markarbejderne vende hjem til Nadveren med de trætte Oxer og den
  vendte Plov (Luc. 17, 7); i Vingaardene, hvor ofte et Taarn bevarer
  Solgløden, medens allerede Skyggen har lejret sig om Gærdet (Math.
  21, 33), standser Persens Larm, medens Arbejderne faa deres Løn
  udbetalt af Fogeden (Math. 23, 8), og Vejenes mødige Vandringsmænd
  søge til Byen for at finde et gæstfrit Herberg (Luc. 24, 28 f.).
  Ogsaa her er Dagens brogede Liv til Ende; Torvet, der nylig vrimlede
  af legende og dansende Børn (Luc. 7, 32), hvor Daglejerne ventede i
  Flokke paa en Arbejdsgiver (Math. 20, 3) og hvor de Skriftkloges
  lange Klæder slæbte hen over Brostenene (Marc. 12, 38) -- dette Torv
  byder ikke længer Vandringsmanden saa livfuldt et Skue; kun nogle
  enkelte Daglejere, der ikke havde fundet Arbejde, dvæle endnu paa
  Hjørnet (Math. 20, 6), hvor han maaske ogsaa finder en Hykler, der
  neppe vil tage ham det fortrydelig op at blive overrasket i sin
  Aftenandagt (Math. 5, 5), og de tomme Gader, hvor man nylig hørte
  Udraabernes Basuntoner, naar Farisæerne uddelte deres Almisser (Math.
  5, 2), genlyde nu kun af den Vandrendes ensomme Fjed. Dørene ere nu
  lukkede, Husfaderen og Børnene til Sengs (Luc. 11, 7). Snart lister
  kun saadanne Folk gennem Gaderne, som af en eller anden Grund vil
  skjule deres Færd for Menneskenes Syn (Joh. 3, 1-2).«
  
  Det var Professor Petersen, som lænet tilbage i sin Arbejdsstol læste
  denne nylig skrevne Side højt for sig selv. -- Affattelsen af
  saadanne kulturhistoriske Skildringer var et Liebhaveri hos ham, en
  novellistisk Adspredelse, hvori hans Fantasi søgte sig et uskyldigt
  Udløb. Han glædede sig over det levende og naturtro Billede af jødisk
  Liv paa Frelserens Tid, som han saaledes oprullede for Læseren og gav
  Stykket dets stilistiske Fuldendthed ved at rette »den Vandrendes«
  til »Vandrerens«, fordi det faldt ham ind, at det første kunde læses
  som »den Vand-Rendes«, hvilket vilde forstyrre Stemningen. Da han
  dyppede sin Pen for at fuldende det natlige Billede med en Skildring
  af de galilæiske Fiskeres stormtruede (Marc. 4, 37; Joh. 6, 18) og
  ofte fejlslagne (Luc. 5, 5) Dont, bankede det beskedent paa Døren; --
  Ringningen havde han i sin Forfatteriver ganske overhørt.
  
  -- Kom ind! --
  
  Døren gik op. Det var en ung Mand med rødligt Skæg, tarvelig klædt og
  med en ny Studenterhue i Haanden.
  
  -- God Dag, sagde Professoren, med det velvillige, noget spørgende
  Smil, der ikke just gjorde hans Ansigt aandfuldt.
  
  -- God Dag, Hr. Professor ... Jeg tog mig den Frihed at gaa op at
  hilse paa Hr. Professoren, da jeg har en Hilsen til Dem fra Pastor
  Krarup i Fredløse.
  
  -- Ah, fra min gamle Egn! ... De kender Præsten dèr? ... En vakker
  gammel Mand ... Vær saa god at tage Plads, Hr. --?
  
  -- Hjorth.
  
  -- Hr. Hjorth ... Hvis jeg ikke tager fejl, har jeg set Deres Ansigt
  paa min Forelæsning? ... Ja, jeg syntes det jo nok ... De er ældre
  Student?
  
  -- Nej, jeg er Rus.
  
  -- Ja saa ... Ja, jeg syntes nok, jeg kendte Dem ikke fra ifjor ...
  Hm ... Maaske kommen sent til Studeringerne?
  
  -- Ja, jeg har i nogle Aar været Skolelærer ... Jeg var sidst i
  Yderslev.
  
  -- Ah, ser man det! ... Naa, saa er De jo godt kendt i min Egn, saa
  De kan vel fortælle mig en Del om, hvordan det staar sig dernede ...
  De er maaske barnefødt dèr?
  
  -- Nej, Hr. Professor, jeg er Sønderjyde.
  
  -- Sønderjyde, -- naa, ser man det, ser man det! ... Ja, Navnet
  Hjorth, det tyder jo ogsaa snarere paa Sønderjylland end paa
  Sydsjælland ... De har heller ikke den rigtige sjællandske Dialekt,
  jeg tror, jeg har selv mere af den, ha, ha, ha! ... Naa, men De følte
  saa selv mere Lyst til at blive Præst?
  
  -- Ja, Hr. Professor, Skolelærergerningen kunde ikke i Længden
  tilfredsstille mig. -- Og Hjorth begyndte at fortælle sin simple
  Udviklingshistorie, sin Omgang med Pastor Lindekær, der viste sig at
  være en ældre Ven af Professoren, de tyske Studier, Præstens
  Opfordring og de rationalistiske Angreb paa Kristendommen, som havde
  ansporet ham til at fordybe sig grundig i dens Sandheder og deres
  videnskabelige Begrundelse. --
  
  Han talte i Begyndelsen langsomt, noget stammende, og blev hvert
  Øjeblik rød i Hovedet; -- men snart var han ganske rolig og utvungen,
  opmuntret ved Nik og Smaagrynt fra Professoren, hvis lyttende Ansigt
  havde antaget dette opmærksomme, undertiden lidt betænkelige Udtryk,
  som ved en kuriøs Modsætning lod det se dummere ud jo alvorligere han
  tænkte, et Ansigt med en mut fremskudt Mund, sænket Hage, lidt
  indsugne Kinder, der lod Kæbebenet træde stærkere frem, og de
  glansløse vandgraa Øjne paa Nippet til at springe frem fra deres
  altfor flade Nischer under den let oprynkede Pandehud, -- dette
  Ansigt, som han kendte saa godt, naar det, bøjet ud over Katedret,
  betragtede den Talende paa Examinationsbænken.
  
  -- Naa, ja -- ser man det ... Hm! ... De har altsaa ogsaa æsthetiske
  Interesser? ... Ja, det kan jo ikke andet end glæde mig, naar de unge
  Mennesker er alsidige, og navnlig de skønne Kunster -- hm! -- især
  Poesien, den aandeligste af dem, er jo i høj Grad uddannende for
  Aanden, -- naar man gør den rette Brug af den og ikke beruser sig
  deri ... Hm! ... De har især sysselsat Dem med tyske Digtere, -- hvor
  kommer det sig, at ikke de danske, som dog i enhver Henseende maa
  staa Dem nærmere -- har -- --
  
  -- Ja, jeg vèd saamæn ikke, hvoraf det kommer, Hr. Professor, men med
  Undtagelse af ganske enkelte Ting af Oehlenschläger og saa Christian
  Winther er der virkelig ingen af dem, som har berørt mig synderlig.
  --
  
  -- Saa, ikke det? ... Heller ikke Paludan-Müller? ... Han er dog
  ellers en saa kristelig Digternatur ... Hm! ... Der er det ved disse
  Tyskere, at de ofte ligefrem er antikristelige ... Naa, man gaar jo
  ikke til Digterne for at høre en Prædiken, det forstaar sig; det
  vilde jo være borneret ikke at kunne nyde det skønne, ogsaa naar det
  mangler den højeste Sandhed ... Hm! ... Naa, men De vil jo neppe faa
  saa overdreven megen Tid tilovers fra Deres Studium, for De vil vel
  nødig trække det længer ud end nødvendig.
  
  -- Nej, det vil jeg ikke. Hvor længe tror Professoren?
  
  -- Ja, det kommer jo an paa, det er jo ikke saadan -- he! ... Jeg
  kommer til at tænke paa, da jeg var ung Student, saa spurgte jeg
  Professor Jyderup, -- han tog sig noget af mig den Gang, ogsaa fordi
  jeg var Bondesøn ligesom han, -- og saa spurgte jeg ham om det samme,
  som De nu spørger mig om, og saa sagde han: »Naar man er meget
  flittig, saa kan man tage den paa otte Aar, -- godt.« -- ... Ja, ha,
  ha! det skal De nu ikke blive bange over; han stillede saa store
  Fordringer ... Nej, det er der jo ikke Tale om ... Hvor længe var De
  om at tage Artium?
  
  -- To Aar.
  
  -- Ih, ser man det, ser man det! ... Men saa maa De jo ogsaa være et
  helt Jern ... Ja, saa kan jo en fire Aar eller saa ... Men tag det nu
  ikke altfor nær, ikke det aller nødtørftigste, læs lidt udførligt,
  det staar De Dem ved, -- ogsaa med Hensyn til Examen ... Nu, paa den
  anden Side skal De ikke strax drukne Dem i de store Kommentarer, det
  faar De ingen Hold paa. Læs De dygtig i Deres græske Testament --
  kursorisk -- kursorisk, -- saa faar De Løb i det, -- det er
  Hovedsagen, -- at De for det første har Løb i det, at De er hjemme i
  Bogen. -- Naa, saa kan De jo begynde saa smaat og se, hvordan det
  gaar -- og saa synes jeg jo nok, De skulde læse Meyers Kommentarer,
  de er dog -- -- til Brevene, for til Evangelierne -- det er jo
  daarligt, dèr er han jo meget uortodox, meget rationalistisk, ja det
  er jo i det Hele Meyers Fejl, det vèd De maaske ... Men han er
  alligevel -- til Paulus, -- til Paulus -- der er han god, det er
  fortrinligt; de Paulinske Breve, det er egentlig hans Domæne ... Men
  til Evangelierne vèd jeg snart ikke, -- ja der er jo Clausens
  Synoptikere, men det er saamæn ogsaa saa som saa ... Sig mig, har De
  anskaffet Dem Wilkes Clavis? ... Ja, det maa De gøre, det maa være
  Deres ~Vade mecum~, -- den maa De altid have ved Haanden ... Wilkes
  Clavis ...
  
  Saaledes blev han ved længe, udkastende en hel Studieplan,
  anbefalende dette, advarende mod hint; den gamle Manuduktør var
  kommen op i ham. Endelig maatte Hjorth fortælle ham om Fredløse og
  Yderslev, om hvilke Enge der var tørret ud, om Præsteskoven, der
  var hugget, om Kirkegang og Skoleforhold, om de Gaarde, der var
  bygget om, om hvordan det var gaaet den og den, hvis Navne
  Professorens Mithridatiske Hukommelse havde bevaret ligesaa godt
  som Kirkehistoriens og Exegesens.
  
  -- Sig mig, -- Yderslev Skole, -- lad mig se, den ligger skraas over
  for en stor Gaard, Anders Rasmussens, -- ja det var nu i min Tid, --
  hvad var det nu Sønnen -- han var lidt ældre end jeg, -- Per hed han,
  -- ja han har vel Gaarden endnu, kan jeg tænke.
  
  -- Per Andersen, ja ham kender jeg godt. Jeg er saamæn forlovet med
  hans Datter.
  
  -- Ih, ser man det, ser man det! ... Saa har De jo ordenlig rodfæstet
  Dem i Befolkningen ... Ja, saa maa De jo være Præst dèr en Gang med
  Tiden.
  
  -- Ja, -- det haaber jeg jo ogsaa saa smaat paa ... Naa, ja saa vil
  jeg sige Professoren Farvel, og tusind Tak for Deres Venlighed, og
  undskyld saa, at jeg har forstyrret Dem.
  
  -- Aa, hvad er det for Snak? ... Forstyrre? -- det hører jo med til
  min Gærning, og det er min største Glæde, naar jeg kan være noget
  personlig for de Studerende ... Naa Farvel! -- og se saa op til mig,
  naar De har Lyst, naar De trænger til en Haandsrækning eller har
  noget paa Hjærtet -- ja vores Videnskab er jo, Gud ske Lov, saadan,
  at ogsaa Hjærtet har sit at sige ... Paa denne Tid, om Eftermiddagen,
  træffer De mig gærne hjemme, saa har jeg indrettet mig paa at tage
  imod ... Farvel.
  
  Han havde fulgt Hjorth ud til Yderdøren. Saa vendte han tilbage til
  Skrivebordet for at fuldende sin Skildring af de galilæiske Fiskeres
  stormtruede (Marc. 4, 37 jfr. Joh. 6, 18) og ofte fejlslagne (Luc. 5,
  5 jfr. Joh. 21, 3) natlige Dont.
  
  
  
  
  XIV.
  
  
  Hjorth bòde i en gammel Gaard i Fiolstræde, denne triste
  Universitetsgade i Hjærtet af Hafnia latina.
  
  Da han første Gang gik igennem den store Port og kiggede ind, saà der
  ikke meget ordenligt ud. Den lange Gaard, der lignede en Gade med sit
  flisegrænsede Fortov tilvenstre og Huse af ulige Højde paa begge
  Sider, var brudt op i hele sin Længde; -- der var bag ved hinanden og
  over hinanden Bjærge af Brosten, Bunker af Straa og knuste
  Murstensbrokker, pludselige Grave, sammenfaldne Volde af opkastet
  Jord; -- hist og her stod knækkede Kloakrør paa Hovedet i en Rende
  eller laa gabende ud med de sorte Mundinger som sprængte Kanoner paa
  en forladt Barrikade. I den overskyggede Forgrund vendte væltede
  Trillebøre Hjulene i Vejret, paa Grænsen af Skyggen var en tilsølet
  Fjervogn strandet i et Møddingrev med Forhjulene drejede paatværs af
  Baghjulene og Enspænderstængerne lyreformig op i Luften; men bagved,
  i et straalende Sollys, dannede Trækkarrer og store Arbejdsvogne en
  Vognborg med Besætning af Høns, hvis General i sin straalende Uniform
  udgalede Kommandoraab fra det højeste Agebræt. Det var den sidste
  Stilling; for saa rejste Brandmuren sig, lukkende Gaden med sin
  solbagte graa Flade, afbrudt forneden af et tilklinet teglhængt
  Bræddeskur, af hvis Sidedør en Karls Skjortearm trak et hvidt Øgs
  kamelhalsede Hoved frem. Tilhøjre buldrede Smediens Hammerslag og
  fraoven kom en lystig Klapren af Vinger, medens en hvid Duesværm fløj
  ud af et Tagvindue og kredsede over de solbadede røde Tage op mod
  Himlen, en dybblaa, glansskyet, frisk Septemberhimmel.
  
  Oppe paa fjerde Sal havde han lejet sig et tarveligt Værelse ud til
  Gaarden hos en Familje, der levede af at flaa Pensionærer. Men han
  var ikke gaaet ind paa at tage Kosten dèr. Han vilde kun have kogt
  Vand bragt ind til sin The og nogle Indkøb til Maaltiderne besørget
  af en af de stakkels smaa Tjenestepiger, der skiftede hver
  Maanedsdag.
  
  Det var ikke egentlig hvad man kunde kalde en hyggelig Familje. Hr.
  Winkelmann havde i flere Aar lidt af Brysttæring; han havde ikke
  andet at gøre i dette Liv end at dø, og det kunde han ikke komme ud
  af. Hjorth havde kun den første Dag betraadt Familjens uordenlige
  Dagligstue og set ham sidde i en Lænestol trykket ned i en snavset,
  hvid Hovedpude, indsvøbt i gamle Shawler, med hullede Slæbere paa
  Fødderne, jordgraa i det indfaldne Ansigt, hvorfra der hang et
  pjusket Sygeskæg; men han mindede bestandig om sin sørgelige
  Tilværelse ved sin hule Hoste, der efterfulgtes af Klynken og
  stereotype Klageraab, som sjælden holdt op, naar Konen tyssede paa
  ham som paa et utaalmodigt Barn. Hun kom temmelig hyppig ind paa
  Hjorths Værelse, enten naar hun selv bragte ham Thepotten med
  kogende Vand, eller naar hun pludselig overfaldt Pigen, som i Løbet
  af et godt Kvarter forsøgte at paadrage sig Tæring ved at puste paa
  nogle sivende og osende Træpinde for saaledes at gøre Ende paa sin
  kvalfulde Tilværelse, eller som grebes paa fersk Gærning i et Tyveri
  af Petroleumsflasken, hvis Indhold hun vilde ødsle i Kakkelovnen. Det
  var en lavstammet Kone med et knortet, sortsmudset Ansigt, prydet med
  en for det smukke Køn ret anselig Knebelsbart. Datteren, et magert,
  blegsotigt Pigebarn paa en fjorten, femten Aar, lod bestandig høre
  fra sig, enten hun med en gennemtrængende skarp Stemme skældte Pigen
  ud, eller hun musicerede paa dette mere naturlige end indtagende
  Instrument, ledsaget af et gammelt forstemt Piano med tre sprungne
  Strænge, som stødte op til den ene Væg i Hjorths Værelse.
  
  Dette Værelse var lavt og rummeligt nok for hans faa Møbler. I den
  gammeldags Vinduesfordybning havde han sin hyggeligste Krog, fuld af
  Morgensolen, der, eftersom den drejede sig, smalnede Stuens Prisme af
  lyse, hvirvlende Støvatomer, indtil kun et magert Legeme kneb sig
  igennem paa skraa forbi de to Hjørner med en stedse smallere
  Endeflade af Slaglys lodret over det dynevaarsmønstrede Tapetpapir
  henne i Hjørnet af Værelset; saa var der endnu kun Sol paa den ene
  Væg af Vinduesfordybningen, et stærkt, hvidnet Lys, der drog sig
  udefter, langsomt, Blad for Blad paa den blankløvede Vedbend, der
  bugtede sig hen over den snavsede, hist og her afskallede Kalk over
  det lille Skrivebord, hvis gulige Plade var bedækket af Bøger og
  blaa Kollegiehæfter.
  
  Dèr sad Hjorth nu med Kinden støttet mod sin knyttede Haand,
  stirrende ud gennem det store Vindue med de smaa Ruder mod
  Fuldmaanen, der havde hævet sig lidt over dette Myller af Tage, som
  skar hinanden i vaadt-blinkende Zig-zag-Linjer; den kastede skarpe
  Slagskygger skraat henover de bleggraa Brandmure og havde sænket
  Brønde af Skygge ned mellem lysrandede Hus-Firkanter; og tilvenstre
  straalede en Ruderække som mange firkantede, blankpudsede Maaner.
  Lyset skraàde forbi ham ind i den mørke Stue, tegnede i sin Stribe
  paa den modsatte Væg Silhouetten af hans Nakke og af en lille
  Vedbendkvist ovenover, og strejfede paa Vejen det hvide Hjørne af en
  Dug paa Bordet, hvor der endnu stod noget Dækketøj fra hans
  Aftensmaaltid.
  
  Han var i dette Øjeblik saa underlig glad og forhaabningsfuld. Hvor
  det havde gjort ham godt dette Besøg hos Professoren! Det var ikke
  blot den harmoniske Selvagtelse, som en Ældres imødekommende,
  ligefremme Venligheder efterlader i Sindet -- langt fra ikke den
  alene; nej han var bleven beroliget og trøstet mod en truende Tvivl,
  der bestandig nagede ham nu, da han var kommen saa vidt og skulde
  videre. Den sidste Dag i Sommerferien havde Jessen sagt til ham: »Ja,
  nu vil det jo vise sig ... Jeg vèd saamæn knap selv, hvad jeg skal
  ønske dig ... Men naar jeg skal sige dig min oprigtige Mening efter
  hvad jeg saadan kender til dig, saa er det den, at du er for
  fornuftig af dig til at komme præstedygtig ud af den Skole, du nu
  skal til at gaa igennem.« Disse Ord stirrede ham bestandig imøde;
  det var ikke, som om Jessen havde skrevet dem i ham, men som havde
  han med kyndig Haand afskrabet Kalken, der dækkede en skjult
  Indskrift, hans egen Tvivls Ord. Derfor var han i den Uro, som naar
  man gyser tilbage for en mørk Vej, om hvilken man ikke vèd, hvor den
  fører hen. Og det underligste var, at han ofte ikke selv kunde sige,
  hvad han ønskede. Men det havde beroliget ham at lære denne Mand at
  kende, som Skridt for Skridt havde vandret denne Vej uden at komme
  paa Afstier; -- der var saa sikker, som kunde der ikke være Tale om
  Tvivl; -- der rummede hele Theologiens Legioner af Spørgsmaal og Svar
  uden Modsigelse eller Splid med al den øvrige Kundskab, som ogsaa
  han, der stod paa Dannelsens Tinde, havde øst af. Det maatte altsaa
  kunne gøres; hvorfor skulde da han selv ikke kunne gøre det? Og hvis
  han kunde gøre det, saa syntes hans Liv at ligge foran ham lyst og
  fredeligt, med en Sommeraftens Fred, naar Kirketaarnets Kalkflade
  ovenover de mossede Straatage rødmer ganske fint i Solrøstet, og
  Luften er saa fuld af Kløveraande og Høduft og af svingende
  Klokkeklang, der lyder saa fjærnt og højtidsfuldt, som dalede den ned
  fra en usynlig Knebel i Himlens uhyre blegblaa Klokke. -- Og medens
  han saà hen paa den forgyldte Ramme om Kristines Portræt, der
  glimtede ganske svagt paa Skrivebordet, hengav han sig til fromme
  Fremtidsidyller, hvis Landlighed havde noget af Hyrdestilens
  Pastelfarver og Rosenskær, og hvori det var vanskeligt at afgøre, om
  Lammene stammede fra Bibelsymboliken eller fra Rokokkosmagen. Det var
  som om Maanestriben, der strøg forbi ham, ligesom en sølvhaaret
  Violinbue, lod hans Sjæls blødt stemte Strænge tone ganske sagte ud i
  en af disse blide Folkeviser, hvis Melodi uden Ændring kan sættes til
  en Salmetext.
  
  Endelig rejste han sig, tændte sin Lampe og begyndte at læse. Men det
  vilde ikke rigtig gaa. Hans Tanker havde for længe været overladte
  til deres egne uvilkaarlige Strømninger. Desuden begyndte Pigebarnet
  inde ved Siden af at hamre væk paa sit Klaver, og efter at have
  muntret sig med nogle Galopader faldt hun i med et af sine
  Yndlingsnumre, der spilledes i vexlende Tempoer af Adagio capricioso
  og Allegro vivace; -- det var iøvrig et af de faa Musikstykker, som
  Hjorth kendte ved Navn, for en Gang, da han for at sige noget spurgte
  hende om, hvad det var hun lige havde spillet, svarede hun med et
  medlidende Blik, at det var jo Tryllemarschen af Tempelfløjten. --
  Men inde fra den anden Side hørtes hyppige, støjende Latterudbrud og
  af og til en langstrakt Rullen henover Gulvet, som om der blev
  spillet med Kegler.
  
  Hans Naboer paa den Kant var Familjens Pensionærer, to theologiske
  Studenter. De lod til at sympathisere i mer end blot deres Studium,
  for de var flyttet sammen med fælles Sovekammer og fælles
  Studereværelse, som iøvrig sjælden var belemret af begges samtidige
  Nærværelse.
  
  Han blev ikke ubetinget henrykt, da det pludselig bankede paa Døren
  og en af dem, Hr. Iversen, traadte ind og spurgte, om han ikke vilde
  tage sin Pibe over til dem og gøre dem den Ære at drikke en gemytlig
  Bajer med dem. Men da han indsaà, at han dog ikke kunde faa noget
  ordenlig bestilt den Aften, faldt det ham mindre vanskeligt, end det
  ellers vilde have gjort, at takke høflig for Indbydelsen.
  
  Hr. Iversen var en langbenet Person, iført en stærkt udskaaret,
  stumpet og meget fedt skinnende Frakke og særdeles smudsigt Linned,
  men med en pralende Tombakskæde over Vesten. Han havde et grovt
  Ansigt, stumpnæset og bredkæbet, graaligt og fuldt af Filipenser, men
  prydet med hvad han ansaà for en kavalermæssig drejet Knebelsbart
  over en ubarberet Hage. Skrævende, med Hænderne stukne dybt ned bag
  Buxelinningen, saà han sig om i Værelset og lod den Ytring falde:
  
  -- Det er ellers en forbandet hyggelig Knejpe, De har faaet Dem
  indrettet her, Hr. Hjorth.
  
  -- Aa ja saamæn, sagde Hjorth inderlig smigret, idet han lukkede
  Døren op.
  
  Da han traadte ind i de to Theologers Studereværelse, var han nær
  snublet over nogle tomme Flasker, der laa i en Kurve fra Hjørnet ud
  over Gulvet. Det temmelig store, noget møbeltomme Rum oplystes kun i
  sin nederste Tredjedel af et Par Lamper med skæve sodede Rør over
  mørke Skærme, hvoraf den ene fra et rundt Bord med et Batteri af
  Ølflasker kastede et grelt Lys paa det gulige, slappe Ansigt, med en
  lang Næse og mørkrandede Øjne, der laa dybt nede i den lille Sofa; en
  palmebroget gammel Slobrok havde skudt sig højt op bag i Nakken og
  under den spidse Hage og var viklet tæt om de tynde Ben, der laa op
  over Sofakanten. Fra de blege Læber strakte en uhyre lang Pibe sig ud
  paa Gulvet, hvor det hældende Porcelænshoved havde samlet en
  Askedynge.
  
  -- God Aften, Højstærede! ... velkommen under vort ringe Tag, sagde
  en hul, lidt rusten Stemme nede fra Sofaen ... Vær saa god at tage
  Plads ... Naa, hvordan lyder den sidste Bulletin om Kandidaten?
  
  -- Kandidaten?
  
  -- Ja Dødens. -- Har han givet sig noget i Eftermiddags?
  
  -- Ja, han klynker jo næsten altid, Stakkel ... Længe kan han vel
  ikke leve.
  
  -- Nej, men han har »levet«, min Broder, -- naada -- (et højt Klask
  med Tungen) -- Jo De kan tro, jeg kender hans Forudtilværelse ... Ak
  ja, -- maa man ikke sukke og sige hvad er Livet, som der staar hos
  Digteren.
  
  -- Jeg er sgu blevet tørstig efter den Rejse, bemærkede Iversen.
  
  -- Saa kan du jo sige, du har vel rejst ... Ja, nu maa vi jo ogsaa
  have et Velkomstens Bæger ... Det vil sige, Glas har vi rigtignok
  ikke, De maa drikke af Flasken og følge Husets Skik.
  
  -- Ja, bevares, det er jeg saa vant til.
  
  -- Nej, hvad Fanden skulde man med Glas? ... Hør, Kleistrup, kan du
  gurgle den i Tænderne?
  
  -- Jeg vèd skam ikke, om jeg kan længer, jeg er bleven saa øm i
  Gebisset ... Lad mig se dig, din Pralhals.
  
  Iversen afproppede sin Flaske teknisk ved et Slag paa Bunden, bed
  fast om Mundingen, holdt Hænderne paa Ryggen og lod Hovedet langsomt
  gaa tilbage, medens Halsen med de spændte Aarer bevægede sig som et
  Sugeværk, indtil Flasken stod lodret med den tomme Bund mod Loftet.
  
  Kleistrup nikkede anerkendende.
  
  -- Det var som Pokker, udbrød Hjorth beundrende.
  
  -- Se det kalder man at gurgle den i Tænderne, sagde Iversen med
  fagmæssig Ro, men dog med et Stolthedsglimt i sit døsige Ansigt.
  Derpaa viskede han sig om Munden med Bagen af Haanden, bøjede sig ned
  og rullede med øvet Haand den tomme Flaske hen til de øvrige, hvor
  den lagde sig præcis ved Siden af den yderste. Saa gabede han meget
  højt, vippende tilbage med Stolen og strækkende Benene langt ud fra
  sig, rejste sig og begyndte at gaa frem og tilbage i Værelset med
  lade Lemmedasker-Bevægelser.
  
  -- Hvad giver De Dem mest af med i denne Tid? spurgte Kleistrup.
  
  -- Aa, det er især Hebraisk.
  
  -- Ja, den trækkes man jo med i det første Aar. Saa er De vel stiv i
  Gramatiken?
  
  -- Naa, der er saamæn Maade med.
  
  -- Aa, Iversen, ræk mig mit Gamle; det ligger dèr paa Skrivebordet,
  -- nej, du maa sgu ikke lukke det.
  
  Iversen langede ham en hebraisk Bibel over, paa hvis snavsede,
  tilfingrede Blade Texten var understreget med sort Blyant, blaat
  Blyant og rødt Blyant, sort Blæk og rødt Blæk, Streger tykke som
  Bjælker, enkelte og dobbelte, Streger lige som en Linealrand og
  bugtede som Slanger, saa at den var ligere en Cyprianus end en
  anstændig Bibel.
  
  -- Se dèr, Hjorth, sagde Bogens Ejer, idet han med sin lange Finger
  pegede paa et særlig udmærket Ord, en Mandarin med tre Blyantstreger,
  -- kan De sige mig hvad det er, for jeg faar ondt i Hovedet, naar
  jeg bare ser paa det.
  
  -- »~Iat~«, -- ja bi lidt, lad mig se, -- det maa være Futurum Hifil
  af »jatah«.
  
  -- Ja, det kan saamæn godt være ... Er De vis paa det?
  
  -- Ja jeg er.
  
  -- Ak Gud ja, som man glemmer sin Børnelærdom ... Jeg tog dog ellers
  den Examen grundig ... Iversen! en Pen, stærkt dyppet ... Ja, jeg
  forsikrer Dem, jeg var tre Gange oppe ... Professoren havde i mig
  saadan en Yndlingsdiscipel; han kunde ikke give Afkald paa mit
  Selskab ved Examensbordet. -- Han holdt mig ogsaa tre Kvarter hver
  Gang; -- vilde slet ikke slippe mig; -- bad mig bestandig komme igen.
  Ja, de kan være til Ulejlighed, saadan Professorforelskelser.
  
  Medens han gjorde disse Bemærkninger, havde han med stor Behændighed
  fra »den stærkt dyppede Pen« tabt smaa Blækklatter under det første
  H, I og F, som han traf i Texten, og satte nu Punktum med en stor
  Klat i Marginen.
  
  -- Ah, udbrød Hjorth, der gennemskuede Fiffet, og for hvem pludselig
  de forskellig farvede og formede Streger viste sig i et nyt Lys.
  
  -- Ja netop, svarede Kleistrup. -- Det glæder mig, at De er saa
  hurtig fattende overfor Theologiens Mysterier. Man citerer paa samme
  Maade ved Hjælp af Versetallene, -- saadan ... Ja, det bliver en
  Indtægt, naar jeg en Gang sælger den med Nøgle, ~Clavis Cleistrupii~,
  vedblev han, idet han klappede den med øm Stolthed og lagde den paa
  Bordet. -- Den er godt udhalet til Sejladsen paa Attestasen ...
  Iversen, stop mig Weichselrøren ... Dette, mener De maaske, er ikke
  Videnskab? ... Indrømmet min unge idealistiske Ven, men det er Kunst
  ... En Kunst, der hedder Mnemoneutiken, -- opfundet af Simonides --
  ja, lur de gamle Ægyptere.
  
  -- Grækere.
  
  -- Hvad jeg vilde sagt, -- øh, øh, øh, (han afbrødes af et
  Hosteanfald) -- vilde sagt Grækere. -- Ptøj! (Han hældede sig med
  nogen Besvær ud og spyttede i en Bakke, der stod ved Sofaen) ... Ja,
  det er Kunst, og Kunst staar efter min Mening over Videnskaben ...
  Jeg er egentlig kunstnerisk anlagt ... De kender ikke mit berømte
  Billede af Professor Citator? ... Tak! stryg mig en Svovlstik af,
  Iversen, og ræk mig det Kollegie, som der staar »Dogmatik« paa ...
  »Hvorfor svulmer Weichselrøret mod mit Skjortebryst« --
  
  -- Dèr, Dovendidrik, raabte Iversen, idet han kylede ham Heftet i
  Hovedet, -- er du nu snart færdig med dine Ordrer?
  
  -- Næh, -- Grobian! ... Unge Mennesker nu til Dags, -- rene Vandaler
  -- ingen Agtelse for et Kunstværk, der vil komme til at hænge i
  Universitetets Solennitetssal ... Betragt! --
  
  Han slog Kollegieheftet op paa første Side og rakte det til
  Hjorth, der øjeblikkelig brast i en høj Latter. Det var en noget
  dilettantmæssig udført, men vel truffen og meget ondskabsfuld
  Karrikatur af Professor Petersen, i engelsk Punch-Stil, med et uhyre
  Hoved ragende ud over Katedret som en Melon over en Mistbænk. Det
  faareagtige Udtryk var slaaende gengivet. Ud af den halvaabne Mund
  hang en vimpelbugtet Papirsstrimmel, hvorpaa, med snirklede gothiske
  Bogstaver af rødt Blæk: »Gudmennesket havde to Fødder. Luc. 7, 38.«
  
  -- Hvad er det for en Vise, du nynner paa, Iversen?
  
  -- Det er den ny fra Ligkisten ... Den om Præsterne ... Du vèd nok,
  fordi de vilde have Sangerindebulerne ryddede.
  
  -- Op med den!
  
  Iversen standsede, stillede sig i Positur og sang med de ægte,
  stereotype Gebærder, med vrængende Nasallyd og kildrende Blikke, med
  fiffige Pauser, der lod Tanken falde i en Afgrund af Sjofelisme, og
  med uskyldige Fortsættelser. Kleistrups Latterevne, der før havde
  været holdt tørt tilbage, fik nu en pludselig, ubunden Frihed. Han
  væltede sig paa Sofaen, holdende sig paa Maven, stønnende og
  gispende. »Nej, det er for galt! ... Det er ikke til at holde ud ...
  Aa, de kære Satans Pigebørn.« -- Hjorth lo ogsaa, lidt forlegen.
  
  -- Naar var De sidst i Ligkisten, lille Ven? spurgte Kleistrup med
  sød Fruentimmer-Stemme, idet han klappede ham paa Laaret.
  
  -- Dèr har jeg aldrig været.
  
  -- Det var som Satan, sagde Iversen.
  
  -- Han er et Exemplar, skal du vide, -- gak du hen og bliv ligesaa
  ... Han er en Farisæer -- øh, øh, -- Satan til Hoste -- men vi andre
  er Tolderne, -- øh, øh, øh, -- Tolderne, hos hvem det slaar sig paa
  Brystet -- hvad jeg vilde sige, som slaar sig paa Brystet, Lukas 18.
  
  -- Det er lige meget, Iversen, begyndte Kleistrup igen efter nogen
  Tids Tavshed, liberalt overladende det til Tilhørerne at skønne, hvad
  der var lige meget, -- det er nu lige meget, Iversen, -- lad Hvile
  falde paa dig, Højstærede! Sæt dig ned og tag Del i de Voxnes
  Samtale. -- Skal det være en Bajer til?
  
  -- Nej, jeg maa sunde mig lidt endnu, svarede Iversen, idet han dorsk
  lod sig synke ned paa en Stol.
  
  -- Det var ikke dig, jeg spurgte ... Hvad Nummer var din sidste? Jeg
  havde nær glemt Regnskabet.
  
  -- Det var nok den ottende.
  
  -- Du faar ikke fler end ti, din Bakterie ... Man maa lægge Tømme paa
  de unge Menneskers Lidenskaber.
  
  -- Otte, ti? men det er da ikke muligt, udbrød Hjorth.
  
  -- For Mennesker -- (fra Landet) -- er dette vel umuligt, Lukas 9, --
  nej hvor Pokker er det nu det staar? Iversen, hvor staar det? ... Aa,
  de Skriftsteder, de bliver min Død ... Aa, jeg _kan_ ikke holde det
  ud -- jeg _kan_ ikke holde det ud ... Der er en hel Himmel af
  Skriftsteder i min Hjærne -- jeg _kan_ ikke holde det ud ... Gid
  Fanden havde den Professor! udbrød Kleistrup pludselig, idet han saa
  skuffende efterlignede Hr. Winkelmanns jamrende Stemme og tillempede
  Ordene efter den stereotype Form for hans Klager, at Hjorth lo, saa
  Taarerne løb ham ned ad Kinderne.
  
  -- Naa, saa dette forbavser Dem? vedblev Kleistrup med sin naturlige
  Stemme. -- Kunde De ikke besørge saa mange?
  
  -- Det tror jeg ikke, jeg har aldrig prøvet.
  
  -- Som Manden svarede, da man spurgte ham, om han kunde spille Violin
  ... Nej saa har De ikke de theologiske Dyder.
  
  -- Hvad er det for nogen?
  
  -- De theologiske Dyder, hvormed Gud benaader sine Udvalgte, men som
  maa uddannes ved Øvelse, -- som det hedder: hjælp dig selv, saa
  hjælper Gud dig, -- disse Dyder ere tre i Tal, som allerede de gamle
  Skolastikere lærte. Den første er den ikke at blive beruset, som de
  læge og gemene Mænd blive, naar de nyde i Overflod af Vorherres Gaver
  i Retning af Druer og Malt. Dette er den første og store Dyd, og den
  anden er ligesom denne, det er at være uimodtagelig for den Fristelse
  at købe højt til Nolo. Den tredje er en Uimodtagelighed, hvis
  Velsignelse Deres landlige Uskyld ikke vil fatte, og som Kong Salomo
  ikke var i Besiddelse af, som skrevet staar, at Kvinderne smittede
  ham med deres hedenske Synder.
  
  Den sidste Dosis var for meget for Iversen, som kastede sig tilbage i
  et Latteranfald, der nær havde væltet Stolen.
  
  -- Naa, Drønnert! sidder han dèr og griner og vèd vel ikke en Gang,
  hvor det staar. Op med Lexen! ... Iversen, hvor staar det skrevet?
  raabte Kleistrup, der knuste en øjeblikkelig Fnisen under en
  examinatorisk Værdighed. Han rejste sig overende i Sofaen, støttet
  paa Piben, strøg med venstre Haand det lange Haar skraat nedover
  Panden, hvilket i Forbindelse med en langagtig Grimace gav hans
  Gummielastikums-Ansigt en Lighed med den afdøde Professor i Exegese,
  med hvis Stemme han fortsatte, medens Pegefingeren bevægede sig
  skolemesteragtig:
  
  -- Iver_sen_, hvor staar det skrevet? ... Nu--u, det maa vi vide! ...
  Tror han, han kan tage theologisk Attestas og kender ikke et af de
  aller fornemmeligste ~loci dogmaticoethici~ ... Nu--u! ... Hvad er
  det for noget?
  
  Iversen syntes imidlertid bestandig mere sansesløs af Latter. Ogsaa
  Hjorth skoggerlo, smittet af ham, og henrevet af den Virtuositet,
  hvormed Professoren blev givet, denne Professor, som han kun en
  enkelt Gang havde set, men om hvem Traditionen var saa levende
  blandt Theologerne, at han var med ved den første Grimace og
  Stemmeforandring.
  
  Men Kleistrup vedblev med sit urokkelige Professor-Ansigt ud imod et
  usynligt Auditorium:
  
  -- Nu--u, De skal ikke skrive alt, hvad jeg saadan siger. Vi kunde jo
  aftale et Tegn. Naar jeg siger »nu«, saa skriver De. -- Nu--u -- nej,
  det var ikke dette »nu« -- der er trehundrede og tredsindstyve
  forskellige Meninger om det store Dyr, men De behøver ikke at kunne
  dem alle. Men paa dette Sted tilsteder Kontexten kun èn Fortolkning,
  det maa vi kunne. Nu--u; -- og saa har den Ignorant ikke Begreb om
  det!
  
  -- Hold nu op, klynkede Iversen.
  
  -- Fly ham Øl, og hvis ikke, da dør han, Genesis 30 ... Det var den
  niende. -- --
  
  -- Gaar De allerede? spurgte Iversen, der efterhaanden levede mere
  op.
  
  -- Ja, nu tror jeg nok, jeg vil i Seng; saa siger jeg Tak for i
  Aften, god Nat!
  
  -- Tre Bajere, -- der er endda en Sjat tilbage i Flasken, -- og i
  Seng Klokken et Kvarter til Tolv, -- ja, hvis De ikke bliver Biskop,
  Hjorth, saa er der ingen Retfærdighed til i Verden.
  
  -- Ja, den er saa klar ... Men vi andre arme Stympere, sukkede
  Iversen, idet han trak en Flaske op.
  
  -- Aa, Gud bedre det ... Ja tag du kun din Tiende strax, Gud vèd,
  naar du ellers faar den.
  
  Iversen, der allerede havde sat Flasken for Munden, fik den
  skyndsomst muligt bort, men undgik ikke at sprøjte en Mundfuld Øl ud.
  
  -- Saa Grisen! sidder han dèr og spilder Guds Gaver paa Gulvet. -- --
  
  Hjorth klædte sig hurtig af og lagde sig i det Jernskelet af en Seng,
  som skæmmede den ene Væg og bestandig ærgrede ham med sit Vidnesbyrd
  om, at han ikke havde Raad til at købe en Sovesofa. Han slukkede
  Lyset og trak Tæpperne over sig, døsig og oplagt til at sove strax,
  som han mente. Men det gik ikke saa let. Det lod til, at han i høj
  Grad maatte mangle den første theologiske Dyd. Trods det ringe Antal
  af tre og den tiloversblevne Sjat havde han Uro i Blodet. Og saa
  begyndte Loftet at dreje ovenover ham, fra højre til venstre, ganske
  langsomt, men saa bestandig hurtigere, til det tog af igen. Han
  lukkede Øjnene; det hjalp ikke; det begyndte alligevel at dreje fra
  venstre til højre langsomt, hurtigere, hurtigst. Han kastede sig et
  Par Gange om i Sengen og fik Ro. Inde fra deres Værelse hørte han dem
  snakke og le. Saa begyndte det forfra, det tiltog med en rivende
  Fart, medførende en betydelig Vammelhed, da den tiende rullede hen
  til sine Forgængere, som den naàde med et lydeligt Knald.
  
  Men fra den anden Side hørte han »Kandidaten«, som havde levet, jamre
  sig, først i uartikuleret Stønnen, saa i Ord:
  
  -- Aa, jeg _kan_ ikke holde det ud -- jeg _kan_ ikke holde det ud ...
  Av, mit Bryst ... Der er et helt Helvede her i mit Hjærte ... Jeg
  _kan_ ikke holde det ud ... Der er da heller ingen af de Asner, der
  kan hjælpe mig ... Gid Fanden havde Doktoren ...
  
  Og efter at have gentaget disse Sætninger i det uendelige, kastende
  dem imellem hinanden, mekanisk, som en Talemaskine, begyndte han med
  en pludselig Galgenlystighed at skraale den sidste paa Melodi af
  Menuetten i Don Juan, der med èt gik over til »For nu er Katten død,
  død« --
  
      _Gid_ Fanden ha'de Doktoren,
      _Gid_ Fanden ha'de Doktoren,
      _Gid_ Fanden ha'de Doktoren,
      Gid _Fan'en_ ha'de Doktoren --
      Gid _Fan'en_ ha'de Doktoren,
      Gid Fan'en _ha'de_ Doktoren -- --
  
  
  
  
  XV.
  
  
  Filosofi og Hebraisk, det var de to Brændpunkter, hvorom dette hans
  gyldne Rusaar skulde beskrive sin Elipse.
  
  Brøchner var død et Aar i Forvejen. Dersom Hjorth paa Universitetets
  Tærskel var bleven modtaget af denne sjældne, isolerede Aand, der
  syntes at trives dèr eller at vansmægte dèr som en officielt
  anerkendt og underholdt Protest mod hvad der var officielt baade
  dèr og hele Landet over, denne ægte German-Lærling, hvis ædle men
  dunkle Idealisme, hildet i et Vanevæv af Skole-Kunstord, gik
  uforstaaet hen over Hovedet paa Studentermassen, men kunde slaa
  desto stærkere ned i Enkelte med en fængende Gnist af hans egen
  alter-rene Begejstrings-Ild, -- dersom han havde begyndt sit
  Universitetsaar med halvt af Nysgerrighed at indfinde sig paa hine
  Eftermiddagsforelæsninger, hvor denne eneste Venstre-Hegelianer i
  Danmark, Strauss' Oversætter, i sin sidste Tid rettede sine hvasse
  Angreb paa Theologien, brændemærkende Martensens Dogmatik med en
  trofast Discipels hvidglødende Foragt for denne højærværdigste
  Dilettantisme, der havde skaaret nogle Fraser ud af Mesterens
  udødelige Tankevæv for at klistre dem som Skønhedsplastre paa en
  blegsotig Troslære, forsvarende den fribaarne Tankes Ret med en
  Lidenskab, der lod hans Øjne lyse med en feberagtig Ild i Høresalens
  Halvmørke og bragte en skælvende Styrke i den svage hule Røst, som
  allerede syntes at have en Resonans af Graven, -- dersom dette havde
  været hans Indvielse, saa var maaske hans Udvikling hurtig bleven
  ført til det afgørende Punkt, og han havde vel begyndt sit Studium
  med at forlade det.
  
  Men Omstændighederne havde ikke lagt det saaledes til Rette for ham.
  
  I Stedet for den magre Brøchner, hvis Legeme syntes fortørret af
  Kundskabstørst, og hvis nervøse Ansigt var som udbrændt af
  Sandheds-Lidenskab, i Stedet for denne Tankens Eneboer-Skikkelse var
  det Rasmus Nielsen, der steg op ad den knirkende Katedertrappe med
  sin let bøjede Ryg, der syntes at have taget Vanen af et lille Duk
  under Bifalds-Klappenes Styrt, og paa den sorte Tavles Baggrund
  malede sig dette kraftige, spillende livfulde Ansigt, der ligesom var
  bronceret med en Straale fra Popularitetens Sol og omflammedes af en
  Manke af graa Haar, der paasatte Hovedet Ærværdighedens Krone uden at
  mærke det med Affældighed.
  
  Over hele hans Person, i hans Ansigt, der var som mejslet af en fin
  Haand i en grovkornet Sten, i den rundarmede Bevægelse, hvormed
  Lorgnetten førtes til Øjet, i det hvide Halsbind og den skinnende
  Silkevest, i hans Stemme endelig, der gav selv de aristokratiske
  græske Kunstord en bred Rullen som af en fin Ekvipage paa en jydsk
  Bivej -- i alt dette var der en Blanding af firskaaren Jævnhed og
  udsøgt, næsten theatralsk Elegance.
  
  Han var noget af en Bonde og mere af en sejrssikker Virtuos, -- en
  Filosofiens Ole Bull, der spillede sin Bravurfantasi »Grundidèernes
  Logik« oppe fra den ufuldendte Top af Aristoteles' og Hegels
  Pyramide.
  
  Fra denne svimlende Højde hvirvlede det ned over de unge, let
  bedaarlige Øren, et Mylr af Toner, som i Kassen af den filosofiske
  Vidunder-Violin sminkede med encyklopædiske Klangfarver af alle
  Instrumenter i Videnskabens uhyre Orkester; der var klare
  Krystalklange fra mathematiske Triangler, solide Brum af fysiske
  Kontrabasser, Fanfarer af historiske Blæsere; og Fantasien drog forbi
  med brede og brave folkelige Strøg paa løse Strænge, som vexlede med
  aandrige Spiccatosatser, Adagioer med et sentimentalt ~vibrato~, der
  snubbedes af i vittige Pizzicato-Udgange, dybsindige Hymner til den
  absolutte Subjektivitet, foredragne ~con sordine~, og som lod
  ane mere end de sarte Toner kunde sige, halsbrækkende deduktive
  Løb, dialektiske Dobbeltgreb, logisk-antilogiske Spring,
  idealistisk-realistiske Triller, transcendentalt Flageoletspil.
  
  Hvad Under, at en ung Hjærne blev beruset og under Rusen fik den
  Deliriumsdrøm, at den havde fordøjet, hvad den havde modtaget, havde
  forstaaet, hvad en ædru Hjærne vilde indse slet ikke var bestemt til
  at forstaas, men til at anes langt ude i et Clair-obscur, til at se
  dybsindig ud over, til at klædes paa i smukke Kunstord, lige saa
  uforstaaelige som Sagen, »Udslag af Selvmagten i Andet«, »iboende
  Realnegationer i den uendelige Selvhed« og »den begrebsreflekterende
  Vexelvirkning, mine Herrer! -- Vexelvirkningen.« --
  
  Og dog blev denne Undervisning ikke uden hemmelig Frugt. Filosofien
  er aldrig saa dunkel, den er dog klarere end Theologien; og netop
  hvor den skyder de klare Straaler ud, gaa disse altid stik imod
  Aabenbaringens. Saaledes skete det, at der ogsaa ad denne Vej i den
  unge Students Sind indsmugledes farlige Varer under det officielle
  Toldstempel for Tankerne, som kun en meget overfladisk Betragtning
  vil kalde toldfri; -- i denne blandede Udsæd fandtes hist og her et
  Krudtkorn, som trillede ned til den bestandig voxende Mine under den
  gamle Grundvold, hvorpaa hans aabenlyse Sjæleliv endnu bevægede sig.
  Og dette foregik saa meget sikrere, fordi det foregik saa fredeligt,
  saa lejlighedsvis, saa lidt efter lidt. Det var snart en Bemærkning
  om, at hvis vi endnu havde en Theologi, var vi endnu midt i
  Middelalderen, snart en godmodig Sarkasme over Mirakeltroen, den ene
  Dag en satirisk Bemærkning om Anti-Darwinisterne, der mente det
  var saa meget finere at nedstamme fra en Klump uorganisk Jord end
  fra en organiseret Dyreform, den næste Dag en faktisk historisk
  Underretning om en eller anden filosofisk Doktrin, om Atomistiken, om
  Nyttemoralen, om Loven om Kraftens Bestaaen. Det var først og sidst
  det store hedenske, pantheistiske Pust, der gaar gennem selv det mest
  saakaldte theistiske System, fordi det nu engang er Filosofiens
  Medgift fra Hjemmet af. Thi ligesom den plumpe, folkelige
  Sanseligheds-Fanden halter om med en Hestehov, saaledes spanker den
  dannede grubliserende Tanke-Djævel om med den gamle Pans Bukkeklov.
  --
  
  Det andet Studium, Hebraisk, traadte ham imøde med en ikke ringere
  Nyheds Interesse, men paa Filologiens fredelige Vis, uden
  problemstillende Debatter, uden Aandrighedens æggende »Pistolskud« og
  dog med et vist betagende Trylleri, med Østerledens og Oldtidens
  forenede mystiske Magt, -- ikke med en ung Kvindes sanseberusende
  Attraas-Vækkelse, men med en hvidhaaret Oldingeskikkelses
  ærefrygtudstraalende, kølige Højhed. Han kunde helt glemme Tiden,
  naar han fordybede sig i dette fremmedstammede Sprog, hvis Rødder ere
  sænkede i et ukendt Jordlag, og hvis tredelte Bygning er ligesaa
  forskellig fra alle europæiske Mundarter, som det gamle Orientens
  Byggekunst, med de skæve Terrasser og de sofabensagtige Søjler paa
  Løvefødder med Kapitæler af knælende Heste, er forskellig fra alt,
  hvad der stammer fra græsk Arkitektur, hvor uædelt og grotesk det end
  har gothiseret sig, -- naar han regnede i denne mathematiske
  Grammatik, hvis Bøjninger have en algebraisk Lignings Sikkerhed, --
  naar han stirrede paa denne underlige Skrift, der først efter
  Sprogets Død har nedladt sig til under sine Konsonanters faste,
  hellige Rørpensstreger, med det vandrette Tryk, at punktere nogle
  moderne profane Vokaler til Hjælp for de uindviede; med de store
  kantede Bogstaver, der baade i Form og Navn endnu hist og her viser
  et halvt udvisket Hjørne af det oprindelige hieroglyfiske Billedtegn;
  med de uudtalelige, glemte Gutturaler, som i deres snirklede
  Gaadelinjer ligesom i en Konkyljes Vindelgang synes at have
  fasttryllet et hemmelighedsfuldt Ekko af Bølgegurglen fra Nilens,
  Eufrats og Jordans Bredder, hvis Siv flettedes til Kulturens Vugge.
  
  Saaledes kunde disse to Indlednings-Discipliner give ham
  tilstrækkelig Sysselsættelse og udfylde hans Interesse, og der blev
  kun et Spaanfald af Tid tilbage for den egentlige Theologi. Her
  begyndte han efter Professorens Raad med at søge at faa »Løb i det ny
  Testamente«, uden at fordybe sig i Fortolkningen. Men dette Studium
  fængslede ham ikke som de to andre. Han mærkede snart med et vist
  Samvittighedsnag, at han ikke blev varm ved Læsningen i den hellige
  Skrift. Dog havde den en særlig Tiltrækning: -- det græske Sprog. For
  ham, der, medens han endnu næsten var uden historisk Dannelse, havde
  faaet en dunkel Begejstring for Hellas gennem Goethe og Schiller, for
  ham var dette Sprog noget helligt, et Symbol, der satte alle hans
  fineste Følelser i drømmerisk Bevægelse.
  
  Men ligesom Biblens Aand ikke er den helleniske Aand, saaledes er
  dens Græsk ikke hellenisk Græsk; -- og han tog Anstød heraf. Det var
  ikke med Filologens Ærgrelse, men med en æsthetisk Uvilje, der i
  sin Uretfærdighed kunde grænse til Væmmelse, at han læste
  Apokalyptikerens barbariske Græsk, hvis Konstruktioner ere ligesaa
  umulige som hans Danielske Dyr ere umulige, eller slog sig igennem
  Paulus's endeløse Perioder, hvis stakaandede Ord-Opdyngning syntes
  ham en Haan mod det ædle Sprog, hvori Attikerne havde skrevet. --
  
  Og midt i det fjerde Evangeliums Lidelseshistorie, hvor det kristne
  Hjærte burde bløde med sin døende Frelser, kunde han pludselig falde
  i Henrykkelse over Sætningen »Men dette gjorde altsaa Soldaterne«,
  denne lille simple klassiske Blomst med den ægte Duft af Herodot, som
  har forvildet sig hen mellem Golgathas Sten, -- henrykkes ved denne
  sproglige Atavisme med en Naturforskers Andagt, naar han i en Samling
  af spraglede Due-Racer, som ikke interessere ham, pludselig ser den
  vilde Klippedues skiferblaa Fjer titte frem.
  
  
  
  
  XVI.
  
  
  Disse Studier hjemme og paa Universitetet i Forbindelse med et Par
  Timer daglig i en Skole, hvor han gav nogen Undervisning for sin
  Økonomis Skyld, optog næsten hele hans Tid.
  
  Han spiste tarvelig til Middag i Studenterforeningen, glad naar
  Pungens Samvittighed tillod ham Luxusen af en Kop Kaffe til en Cigar
  nede i en af Konversationssalens Hjørnesofaer, hvor han gemte sig bag
  en Avis, undertiden opsnappende interessante Ytringer af den
  højrøstede Samtale fra den gamle Klikke, hvis stabile Medlemmer holdt
  Forsamling om et Bord i Halvmørket paa den anden Side af Døraabningen
  ind til Spilleværelset, hvor Stuernes to Lys mødtes, kvælende en
  lille bleg Gasflamme, der forsøgte at brænde over Udkrasningskummen.
  
  Men sædvanlig tilbragte han en halv Times Tid oppe i den
  søvnig-dunkle Læsestue, der ligesom alle de andre Rum var fuld af den
  ejendommelige Blanding af gammel Tobakslugt og gammel Maddunst, som
  er det sidste, Nogen vil glemme af dette Russernes Hjem. Dèr bladede
  han i hvad der foruden nogle vanvittige Ankeprotokoller laa spredt
  over det lange voxdugsbetrukne Bord, eller han spejdede i det
  aandelige Apotheks mørke Hylder, hvor Dagens Medikamenter skjultes,
  to og to fredelig sammen, Belladonna ved Siden af Salmiakmixtur, »Det
  nittende Aarhundrede« hvilende ovenpaa »Theologisk Tidsskrift«.
  
  Men Hjorth valgte »Det nittende Aarhundrede«. Han havde nok af
  Theologien hjemme og paa Universitetet.
  
  Ikke at han iøvrig var nogen Beundrer af den moderne Literatur, af
  alt det beslægtede nye, som paa dette Tidspunkt mer og mer begyndte
  at bringe sin Grøde. Han kendte kun saare lidt dertil, og til det
  lidet var han gaaet med en ubevidst Antipathi. Han holdt endnu mest
  af at lukke sig inde med Klassikerne, og der var opstaaet hos ham en
  Foragt for Prosa og Mistillid mod samtidig Virkelighedsskildring i
  Kunst, -- naturlig nok for ham, Bondesønnen og Landsbylæreren, som
  var kommen hovedkuls ind i den store Poesi, fra en Virkelighed, der
  var saa plump, saa idèløs, saa stagneret forvrøvlet, fra en Prosa,
  der var Lærebøgernes og Katekismens.
  
  Men der var ogsaa noget dybere i selve den nye Aandsretning, der
  stødte hans sky Natur bort fra det Liv, som var blevet vakt ved Georg
  Brandes. Det var noget saadant som Stikordet »Realisme«, eller endnu
  mere var det hint Præg af Frankrig, som det undertiden bar i sig
  selv, og som det altid fik paatrykt af Modstandere, der saa igen
  dertil hægtede Begrebet »Frivolitet«. Maaske vilde han ogsaa have
  brugt dette Ord, dersom Nogen havde trængt ind paa ham for at faa at
  vide, hvad der stødte ham i denne moderne Strømning. Og dog var han
  for længe siden kommen bort fra den Tid, da han fandt »Werther«
  umoralsk, og »Wilhelm Meister« hørte nu til hans Yndlingsbøger. Men i
  Fald han brugte dette Ord, vilde det ogsaa, ham selv ubevidst, være
  ganske udrenset for sin almindelige Bemærkelse, en tom Etikette, den
  han paaklistrede Gallicismen som et Udtryk for sin Uvilje mod en
  fremmed Aand, hvilken han ikke forstod.
  
  Ogsaa i Videnskaben, i Filosofien, var Realismen ham imod. Et Navn
  som Stuart Mill skurrede ham i Øret, og uden at kende synderlig til
  dem begge vilde han instinktivt have erklæret sig for Hegel mod
  Spencer. Naturvidenskabernes Principat, Empiriens og den ubønhørlige
  Induktionslogiks Hegemoni opførte ham, var ham et Tegn paa Tidens
  aandelige Forfald; -- han kunde kun tænke sig dem underordnede den
  inspirerede Tænkning, som trællende Gnomer, der grov og rodede nede i
  Schakterne, medens Gudinden sad stjærnekronet, hævet over Tid og Rum
  i sin selvsikre Skuen.
  
  Ved den befrugtende Paavirkning af en Aand, med hvilken hans egen
  Natur var i Valgslægtskab, og som paa Grund af dette Forhold, og
  fordi den var den første, blev uden Medbejlerskab, uden Begrænsning,
  uden Kritik, -- ved et Studium, der i sine Dyder som i sine Laster
  selv er et Barn af denne Aand, en Halvvidenskab, der, selv naar den
  endelig finder sin kritiske Methode og gennem denne opløser sig selv,
  dog lader sin metafysiske, spiritualistiske Skygge blive tilbage i
  Hjærnen, -- ved disse Anlæg og disse Indflydelser var Hjorth allerede
  bleven og blev bestandig mere ensidig germaniseret, saa at det maatte
  tage Aarrækker af Arbejde og Erfaring, inden han kunde komme Frankrig
  nærmere end Heine eller England nærmere end Kant.
  
  
  
  
  XVII.
  
  
  Mange Bekendtskaber gjorde Hjorth ikke. Han havde ingen
  Skolekammerater, hvem han var levet sammen med, saaledes som de
  fleste have, der komme til Universitetet. Desuden fjærnede hans Alder
  ham fra det Hold, der var samtidigt med ham, han var afstikkende i
  Rusauditoriet ved sine modne Træk og det fyldige Skæg.
  
  Det gik ham heller ikke bedre i Studenterforeningen. Han, der før
  havde været den uforstyrreligste Ligefremhed, en aabenmundet,
  godmodig, tirrelysten Spøgefugl, han var under de nye Omgivelser og i
  dette Stadium, da han bestandig var lidt usikker paa sig selv og paa
  sin Fremtid, bleven ordknap og tilbagetrukken. Rigtignok var det kun
  en tynd Skal, og naar den brødes, kom den gamle Natur frem, -- men
  brydes skulde den. Det er med dette Væsen overalt vanskeligt at komme
  an, naar man ingen Forbindelser har at gaa ud fra, og det er heller
  ikke særlig let i denne Forening for »Studentens glade Liv«, hvor der
  i Virkeligheden under Ly af en dræbende Kedsomhed trives en stiv
  Etikette, der udsætter en Uerfaren for at blive betragtet som uden
  Levemaade, dersom han indskyder en beskeden Ytring i en Samtale
  mellem to af Minervas Sønner, hvis han kun er præsenteret for den ene
  af dem. Han følte sig ikke just tiltrukken af den lille, men
  højrøstede Skare Radikale og Intransigente; -- fra den ældre Klikke,
  som han næsten havde Udseende af at tilhøre, var han adskilt ved den
  hele blændende Nimbus af Værdighed, hvori dette Studenterverdenens
  Aristokrati bode som i et unærmeligt Lys; -- og mindst kunde han faa
  Indpas hos de eneste, som deroppe syntes at have en virkelig alvorlig
  Interesse, de mest aflaasede af de aflaasede, tobaksombølgede
  Schakspillere, der med Hovederne bøjede over Tavlebrættet og Blikket
  magnetiseret af Brikkerne saà ud, som om de i Tilfælde af Ildebrand
  vilde have taget deres Lommebøger frem og noteret Stillingen op,
  hvid Springer F5, rød Løber D6 --, indtil Loftsbjælkerne ramlede ned
  og væltede Spillet.
  
  Sine Forbindelser skulde han have stiftet i det theologiske
  Auditorium. Men han følte en næsten uovervindelig Ulyst til at
  indlade sig med sine Kolleger; der var, hvor nær han end sad dem paa
  den sorte Bænk, et tomt Rum imellem dem og ham, en Anelse om, at hans
  Aand ikke var deres, en instinktiv Fornemmelse af, at der var Fare
  ved at aabne sig her, at han gjorde bedst i at knappe Frakken til. Og
  han knappede den indtil den øverste Knap. Han gik tavs hen til sin
  Plads forbi Bænkerækken af forskellige Theologer fra de mest snavsede
  til de dadelfri sirlige, som man kan gaa forbi en Reolhylde med
  skrabede, forfingrede Lærebogsbind og sorte Chagrinrygge, uden at
  gide tage en eneste frem og blade i den. Han stod i Friminutterne
  alene ude i Gangen; lænet til det brede Rækværk stirrede han paa den
  ypperstepræstelige Apollo og den vestalindeagtige Athene, der nede
  fra Gulvets Halvmørke hævede deres Gudeskikkelser op i Vestibulens
  Lys, tegnende deres rene, uforvitrede Marmorlinjer mod den farvematte
  Baggrund af fugtskjoldede mythologiske Billeder; og idet han
  kærtegnede de to Symboler med sit tilbedende Blik, lod han det mylre
  og summe rundt om; slappe, blankslidte Drapfrakker, stramme,
  struttende Skytteuniformer, -- han stødte ingen af dem paa Ærmerne,
  han lod dem slentre og vimse forbi og rejse en kaotisk Hvirvel i
  Støvatomernes straalende Prismer, der skraanede ned fra de store
  Vinduer med deres aabne Firkanters officielle Gardinløshed.
  
  Blandt de faa Theologer, som han indlod sig en Smule med, var hans
  Husfælle Kleistrup. -- Den dorske Iversen faldt det ham ikke ind at
  tale synderlig med. Men Kleistrup morede ham; denne halvgamle Student
  med sin godmodige Indifferentisme, med sin Fordringsløshed i Retning
  af at tages ~au serieux~, med sine bedærvede Livserfaringer iklædte
  en evig gemytlig Solderistjargon, hvis sygelig hule Tonefald syntes
  at spotte Hjærnens Tomhed, -- denne for Hjorth aldeles fremmede Natur
  eller rettere Demi-monde-Kunst, havde noget pikant for ham, var ham
  en behagelig Adspredelse ved den magelige Tryghed overfor en Person,
  hvem man kan omgaas i aandeligt Negligè, kildrede endelig en hemmelig
  Antipathi hos ham som en Slags Hofnar, der havde Fripas ved Foden af
  Tronen for Videnskabernes Dronning, den hellige Fru Theologia.
  
  Naar de begge vare paa Forelæsning sammen, holdt han af at faa
  Kleistrup under Armen ude paa Gangen og lade ham, der kendte lidt til
  alle, præsentere den theologiske Samtid. Dèr gik med ludende Hoved
  en Trediveaarig, Søn af en Højskoleforstander, en fremtidig
  Folkeprædikant, der altid prostituerede sig ved en total Uvidenhed
  paa Skriveøvelser og Examinatorier, men holdt Foredrag ved
  Missionsmøder om Jakob, der gik med sin Stav over Jordan. Det
  randøjede, hulkindede Hængehoved, som sjokkede afsted i en
  lurvet sort Dragt og saà ud som en protestantisk Tartuffe, var i
  Virkeligheden en meget skikkelig Grundtvigianer. Dèr henne ved
  Trappen stod Professorsønnen med den lange Næse, Theologiens nye
  Stjærne, som bildte sig ind, han var kristelig Filosof, smykkede sig
  med Laser af Stuart Mill og Spencer og fandt frugtbare Fermenter hos
  Darwin; han udvexlede Straaler med en anden Stjærne, der kun ventede
  paa sin nære, glimrende Examen for at offentliggøre sin Forlovelse
  med Stiftsprovstens Datter, hvorefter der laa en lysende Kirkesti
  aaben for ham, -- en lille sirlig Herre, der saà ud som Martensens
  Ethik, indbunden i hvad Bogbinderne teknisk kalde »Opbyggelsesbind«.
  
  Iøvrig var denne Omgang ikke til Skade for hans Ry. Thi Kleistrup
  udbredte hans Ros, idet han fortalte alle, at Hjorth var hvad han i
  sin Jargon kaldte »en myrderlig Tyrekalv«.
  
  -- Det er lang Tid siden De har set op til mig, Hjorth, sagde
  Professor Petersen til ham en Efteraarsdag udenfor Universitetet. --
  Kommer De ikke ogsaa en Gang til mine Torsdags Aftener?
  
  Torsdags Aftenerne -- det var den theologiske The. Professoren havde,
  for at komme i nærmere Berøring med de Studerende, aabnet sit Hus en
  Gang om Ugen for alle, der havde Lyst til at indfinde sig, og der var
  altid fuldt. Men Hjorth havde, underlig nok, aldrig tænkt paa at gaa
  derhen, skønt Kleistrup oftere spurgte ham, om han ikke i Aften
  skulde hen og drikke dogmatico-ethisk Thevand. -- Nu fandt han dog,
  han burde indfinde sig den førstkommende Torsdag.
  
  Studerekamret, Spisestuen og Bibliotheksværelset vare stimlende
  fulde. Professoren tog med særlig Venlighed mod Hjorth og gjorde ham
  bekendt med sine Yndlinge. Navnlig vilde han stifte Venskab mellem
  Hjorth og Professorsønnen, Hr. Frederiksen, fordi de begge havde
  æsthetiske Interesser.
  
  Det viste sig ogsaa snart, at Hr. Frederiksen hørte til de Theologer,
  som, hvis de komme til en Købstad, ufejlbarlig blive Stiftstidendens
  æsthetiske Anmeldere. Han kunde lade indflyde i Samtalen nogle af de
  kuranteste Fraser fra den Vischerske Æsthetik, som Vischer selv har
  tilbagekaldt, og han havde en overfladisk Kendskab ogsaa til den
  tyske Literatur. Men Hjorth, der ikke havde noget synderlig skarpt
  Blik, glædede sig ved at have fundet en Aandsbeslægtet, med hvem han
  kunde drikke parnassisk Vin, halvt skjult for den theologiske The bag
  de tykke Repsgardiner i Vinduesfordybningen, medens udenfor Ruderne
  den første pulverfine Sne fejede ned ad den øde Stormgades mørke
  Fliser og hvirvlede forbi Lygten, hvis Skær faldt paa Hr.
  Frederiksens Ansigt med en spøgelseagtig Straale; det kildrede ham at
  tale om Goethe, den gamle Hedning, medens der bag ved Gardinerne i
  Lampelyset mylrede af Navne som Luthardt, Olshausen, Hengstenberg,
  Lübke, Godet. --
  
  Men pludselig sagde Hr. Frederiksen med et overlegent Smil: --
  
  -- Ja, jeg maa dog sige, Hr. Hjorth, jeg finder, De gaar en Smule for
  vidt ... De vil maaske ogsaa have nogen Vanskelighed ved at forlige
  en saadan Betragtningsmaade med Augustanas anden Artikel.
  
  Saa knappede Hjorth indtil den øverste Knap og forlod kort efter
  Vindueskrogen. Men den øvrige Aften sad han tavs og fulgte kun
  halvvejs en Diskussion om de Reformertes Fortolkning af Nadverordene
  og den farlige Bevægelse hen derimod i den nyeste lutheranske
  Theologi; -- han holdt med de Reformerte, men fandt det ikke meget
  tillokkende at kæmpe ene mod Overmagten.
  
  Det var i Efteraaret syvoghalvfjerds. --
  
  Sin Sommerferie havde han som nybagt Kandidat i Filosofien med bedste
  Karakter tilbragt hos Svigerforældrene i Yderslev.
  
  Et Held for hans Troskab mod Kristine havde det været, at hans
  Eneboerliv i de forløbne Aar ganske holdt ham borte fra Omgang med
  unge Damer. Hun havde ingen Medbejlerinder. Og selve det, at han kun
  var sammen med hende et Par Gange om Aaret, bevarede ham for hende,
  idet deres legemlige Afstand fra hinanden skjulte den aandelige. For
  i hans Erindring og Fantasi antog hun saa meget af hans egen Natur,
  og hendes Billede kunde saa dristig og uformærket idealisere sig
  efter hans Ønske, naar hun ikke selv traadte forstyrrende imellem.
  
  Iøvrigt gjorde hun selv, hvad der stod i hendes Magt, for at
  formindske denne Afstand ved at forfine sig. Det var ikke blot det,
  at hun følte at en saadan Forfinelse var nødvendig, dersom hun vilde
  beholde Hjorth; -- men idet hun bestandig levede i Haabet og den
  glimrende Udsigt, følte hun sig allerede hævet over sin Stand, og da
  hun forhaands regnede sig blandt Fruerne, længtes hun efter at faa
  Fruelader. Den første, grovere Afhøvling foregik paa en Højskole,
  hvor hun opholdt sig to Vintre; -- men den egentlige Polering fandt
  Sted i Præstegaarden.
  
  Pastor Krarup, der bestandig interesserede sig levende for Hjorth,
  hvem han undertiden fik Breve fra, ansaà det for sin Pligt at tage
  sig af hans Kæreste, og bad Kristine venlig om at se hyppig op til
  dem i Præstegaarden, noget som hun ikke lod sig sige to Gange, da hun
  strax indsaà, at hun maatte hænge i her, hvor hun kunde indvies i den
  for hendes Stand korrekte Tone og lære alt til Faget henhørende. --
  Fruen, som var temmelig fornem paa det, yndede ikke denne Gæst, men
  det lykkedes hende at blive en Veninde af Datteren Vilhelmine, der
  kun havde lidt Omgang. Denne lille sentimentale Dame, der længtes
  efter en Tilkommende i Skikkelse af en frelsende Kapellan, kastede
  hele et aldrig forstaaet Hjærtes Kærlighed paa Kristine, som uden at
  bryde sig en Døjt om hende tog hendes Fortrolighed til Indtægt og lod
  Præstegaardsfrøkenen sidde Model. Med sin livlige Opfattelsesevne i
  alt, hvad der ikke hørte til boglig Lærdom, havde hun hurtig og
  sikkert tilegnet sig de mest iøjnefaldende og derfor uundværligste
  Træk: -- at kunne sidde drømmerisk med et Hæklearbejde i Haanden, at
  udbryde »Gud, hvor dejligt«, naar der var stærke Farver paa Himlen
  ved Solnedgangen, eller naar man stod paa et Sted, hvorfra man saà
  Skov, Bakker og Vand, at sige »Herregud« med et mildt Smil og en
  ganske let Rysten paa Hovedet, dersom En læste op af Avisen, at en
  Dreng var druknet i Aarhus. --
  
  Efter at dette Kursus havde varet et Aarstid, var næsten alle
  Dialekt-Vendinger og de simple Ord, der lugte af Marken og Stalden,
  som blæst bort fra hendes rene Læber, og hendes Tunge, der ligesom
  havde tilspidset sig, vrængede ikke længer Vokalerne saa bredt ud, at
  de spaltede sig i Diftonger og drævede heller ikke alt hen i den
  samme sløjfede Bondemelodi.
  
  Hvad hendes Dragt angaar, saa havde den længe været ganske
  købstadsmæssig, naar hun da ikke netop gik hjemme og sjovede. Men hun
  lærte nu at bære den, at vælge Farver, at undgaa pralende og
  skrigende Pynt i Stokrose-Stilen, at sætte en Sløjfe klædelig og
  præcis dèr, hvor »de bruger det«.
  
  Men ogsaa for hendes Indre blev der sørget. Præsten laante hende Bind
  af »Fra alle Lande« for at udvide hendes Synskreds, og af Vilhelmine
  fik hun Walter Scotts Romaner med hjem for at danne Aand og Hjærte.
  Det blev hende en langt drøjere Form for Undervisning, og i
  Begyndelsen var det en haard Prøvelse for hendes Taalmodighed. Men
  hun vilde. Og efterhaanden fandt hendes legemlige Ladhed Behag i den
  Hvile, som Aandens Opdyrkelse gav Anledning til. Det var ganske
  behageligt, i Stedet for at rive, at ligge saa uhyre blødt i en
  Høstak og læse om fremmede Lande og underlige Mennesker, og paa en
  hed Sommerdag, naar Arbejdet fik Sveden til at bløde igennem under
  Armhulerne ude i det hede Køkken, hvor Sol og Skorsten arbejdede
  sammen, og hvor Fluer og Hvepser, tiltrukne af Varme og Madlugt,
  summede En om Ørene og stak paa den nøgne Nakke, -- paa saadanne Dage
  fik hun Smag for at sætte sig ned i den kølige Mælkekælder, hvor kun
  en enkelt Flue surrede oppe i Vinduet, og kildre sin Fantasi ved
  Omgang med Dronning Elisabeths galante Hofkavallerer med Atlaskessko
  paa lange Ben, omstrammede af den hvide Silke helt op til Laarenes
  opslidsede Fløjelspuffer.
  
  Saa var der ogsaa det ved Læsningen, at det stillede hende paa en
  anden Fod overfor Tjenestefolkene, naar de saà, at hun saadan kunde
  forlade Arbejdet og lægge sig magelig hen med en Bog. Og endelig var
  der den Morskab, at denne Dasen over en Bog ærgrede Faderen og satte
  Splid mellem Forældrene, idet Moderen tog hendes Parti.
  
  Tilsidst drev hun endogsaa sin Videbegærlighed saa vidt, at hun for
  at være med daglig læste »Morgenbladet«, som Per Andersen sammen med
  Møller Kristensen holdt i Vintermaanederne. Før havde hun af og til
  læst Ulykkestilfælde, Mord og hvad der stod med smaat Tryk. Men nu
  granskede hun baade den indenlandske og udenrigske Politik og
  forsøgte at tvinge de underlige fremmede Navne, ravgalt udtalte, ind
  i sit lille halsstarrige Hoved. Ja, hun kiggede endogsaa i
  Literaturanmeldelserne for at kunne sige: Er det ikke ham der har
  skrevet den Bog? --
  
  Saaledes fandt Hjorth hende i ydre Optræden betydelig nærmere ved
  hans idealiserede og forfinede Afbillede, end hun fra først af havde
  været. Thi hans Erindringer fra den Tid, da han bòde som Lærer der
  ovre paa den anden Side af Gaden, bragte ham mange Smaatræk, som
  allerede den Gang havde stødt ham, og som det nu var ham ubehageligt
  at mindes. Men han glædede sig saa og var stolt over, at han havde
  kunnet se gennem den ru Skal, der skyldtes de grove Omgivelsers
  forhærdende Tryk, ind til hendes sande ædlere Natur, der nu mer og
  mer syntes ham at gro frem.
  
  Noget var der dog gaaet tabt under denne Væxt: -- den halvt naive,
  halvt kokette Ynde, som i deres Forlovelses første Tid havde været en
  saa fortryllende Ledsagerske til hendes Væsens viltre Utvungethed.
  Men denne Stivhed og pludselige Usikkerhed, der var en naturlig Følge
  af et ikke magtet Forsøg paa at være dannet og dadelfri net, den var
  for ham ligesom et Tilbageslag ved Generationsskifte. -- Han kendte
  tre Kristiner: den første forlegne, stillestaaende unge Pige, hende
  der snode sit Forklædehjørne, og hvis Samtale gik istaa, hende med
  det usikre Smil, der gled bort til Siden; -- den anden, hans
  dristige, livsglade Kæreste, med sit lidt grove Koketteri overfor
  ham, og med et Stænk af Frækhed; -- endelig den tredje, den
  dameagtige Kristine, Præstegaardsfrøkenens Veninde, med det rolige,
  passende Væsen, med det dialektfri Bogsprog, der førte Samtaler om
  Romaner eller Opdagelsesrejser og forlangte Skildringer af Livet i
  Studenterforeningen og ved Universitetet. -- Men nu var det
  undertiden, som grænsede denne tredje igen op til den første, der
  pludselig syntes at fødes med smaa kejtede Bondebevægelser under den
  smagfulde, stramt sluttende Købstaddragt, -- et Syn, der gjorde ham
  rørt og berusede ham med en vissen Duft fra hans Kærligheds første
  Spiringsdage.
  
  Men der kunde ogsaa komme Tilbageslag til den anden Kristine,
  utæmmede Udbrud af noget i hendes Væsen, der endnu ikke var udviklet
  eller havde Mod til at vise sig hos den første, og som sædvanlig var
  omhyggelig tildækket hos den tredje. Konvulsioner af en fuldblodig,
  overmoden, opsummet Naturgrund, der overvældede ham med Kærtegn,
  smøgede en kælen Arm om hans Nakke og lo overgivent med en hysterisk
  Klang af den Latter, som kildes frem.
  
  Og undertiden røbede hun en Tankegang, der stødte ham ved en plump,
  idèløs Beregnethed.
  
  En Gang spurgte hun ham, om han kunde huske en Eftermiddag, da de
  havde talt sammen om hans Mening i Politik, -- det var medens han
  endnu var Lærer, -- og hun havde ønsket, at han skulde være Venstre,
  fordi det ellers vilde blive vanskeligt for ham at faa et godt
  Embede. Han huskede det meget godt.
  
  -- Men vèd du hvad, sagde hun, nu har jeg saamæn tænkt paa, hvor
  underligt saadan noget kan føje sig ... Se, nu er det jo netop godt,
  at du er Højremand, for det hører sig jo til din ny Stand.
  
  Da Hjorth ikke rigtig vidste, hvad han skulde sige dertil, fortsatte
  hun: --
  
  -- Ja for du gaar da, for Guds Skyld, ikke hen nu og bliver
  Venstremand ... Det kunde saamæn ligne dig, Niels, for du skal da
  altid have en Tilbøjelighed til at komme paa Kant med det, som -- som
  du ikke skulde være paa Kant med.
  
  Hjorth kunde ikke lade være med at smile ved det temmelig Træffende i
  hendes Bemærkning. Og medens han beroligede hende i dette Tilfælde,
  havde han en lille hemmelig Frygt for, at hun vilde faa Ret paa en
  langt farligere Maade, end hun havde nogen Anelse om.
  
  Jessen saà han et Par Gange om Ugen, men de undgik som ved en fælles
  Overenskomst at tale om religiøse Emner.
  
  I Præstegaarden var han naturligvis ofte, baade sammen med Kristine
  og alene. -- Naar han sad ved en Cigar inde i Præstens lille
  tarvelige Kammer, saa maatte han kramme ud med sin filosofiske
  Visdom, helst med det allernyeste, de store Stumper af Darwin og
  Udviklingslæren, der vare løbne med ind i den Rasmus-Nielsenske
  Naturfilosofi.
  
  -- Ja, ja, -- aah ja, sukkede saa den gamle Præst, idet han lænede
  sig tilbage i Stolen og strøg sig om den ubarberede Hage, -- aah ja,
  ... saadan gaar det op og ned med den verdslige Visdom ... I min Tid
  var vi jo Hegelianere, da var _det_ nu det saliggørende ... Vi
  snakkede jo allesammen op og ned ad Stolper og Vægge om Negationernes
  Negation, -- he! -- og lige lidt forstod vi da af det, kan jeg tænke
  ... Saadan gaar det med den verdslige Visdom, frem og tilbage, -- det
  er saamæn ikke saadan for os stakkels Mennesker at begribe ... Og
  hvis vi ikke havde den aabenbarede Visdom, at Naaden og Sandheden er
  vorden ved Jesus Kristus, saa stod vi dèr -- som Oxerne ved Bjærget,
  -- he! -- og vidste saamæn hverken ud eller ind.
  
  Hjorth gik frem og tilbage i Værelset og vidste ikke rigtig, hvad han
  skulde sige, vidste næppe selv engang, om han holdt med Pastor Krarup
  eller Filosoferne. Men èn Gang bemærkede han efter en saadan Passus:
  --
  
  -- Ja saadan holdt ogsaa den ægyptiske Religion sig ligesaa stabil
  som de gamle Pyramider, medens de græske Filosofer afløste hinanden.
  
  -- Ja, det har De ogsaa Ret i, -- det gjorde den, og det skønt det
  var en falsk Religion, ... J--a, dèr kan man se -- --
  
  Det var Hjorth uklart, hvad man kunde se.
  
  -- Men det var ogsaa i Vankundighedens Dage, før Guds Aabenbaring
  ... Saa kom Moses, netop i Ægypten -- --
  
  -- Ja, det gjorde han, sagde Hjorth.
  
  Men hverken han selv eller Pastor Krarup hørte i denne trivielle
  Indrømmelse det skjulte Suk efter en ny Moses, sendt fra en ny Gud,
  med andre Tavler. -- --
  
  I dette Efteraar begyndte han for Alvor at komme i Lag med
  Theologien, som hidtil havde været stillet noget i Skygge af Filosofi
  og Hebraisk. Foreløbig kunde han dog ikke sige, at han havde
  Kærlighed til Studiet, saa lidt som Afsky derfor. Det første Indtryk
  var den umiddelbare Overvældelse af de opdukkende Spørgsmaals Mængde,
  Svimmelheden ved den tilsyneladende Uendelighed af Vejen, der skulde
  føre til Overblik og Klarhed; og saa igen, efter denne første
  lammende Følelse, den frembrydende Arbejdslyst, Kærligheden til
  Anstrængelsen for dens egen Skyld, som lader En glemme Maalet for
  Vejen, og som atter drager Blikket fra Vejen til ufravendt Stirren
  paa hvert enkelt Skridt, denne Opmærksomhedens Fasttryllen i
  Enkeltheden, der har hele Interessen blot fordi den er der, denne
  Forvandling af det mindste Middel til Maal, der fødes ved en
  heldbringende psykologisk Lov, og som er Nøglen til Pedanteriet hos
  den lærde Professor saa vel som hos den punktlige Bogholder. --
  
  Da Juleferien saa kom og afbrød disse den første Ivers Studiedage,
  rejste han hjem til Sønderjylland.
  
  Han havde været i Vonsbæk sammen med Kristine i Sommerferien efter
  Studenterexamen. Denne Gang tog han dertil alene. Hans gamle Moder
  havde kun faa Kræfter tilbage og længtes efter at se ham.
  
  Hun døde i Slutningen af Januar. Det var et tungt Tab; for han
  slægtede mest hende paa af Forældrene, og han havde været hendes
  Yndlingssøn. Han havde ikke paa langt nær følt det saaledes, da han
  mistede sin Fader, medens han var Lærer i Fyn. Og saa var der ogsaa
  det, at han ved hendes Lig fik Følelsen af ikke længer at have noget
  Hjem; -- Gaarden gik nu helt over til hans Broder, der var en halv
  Snes Aar ældre, og hvem han kendte saare lidt til.
  
  Tæt ved den Kirkesti, som han saa ofte havde traadt ved Moderens
  Side, og ad hvilken han nu havde baaret hendes Kiste, -- paa den
  gamle Kirkegaard, der ligger under Skyggen af sekelaarige Bøge, og
  hvor Højskovens og Dødens Stilheder række hinanden Haanden, -- ved
  det mørke snelæbede Gab af Graven, der havde slugt den sidste Rest af
  Barndomshjemmet, -- kom der en Opvældning af Barnetroens længe næsten
  udtørrede Følelsesbølge, gennem Brud af utallige dybt skjulte
  Kilde-Porer, med en Oversvømmelse af hele Sjælen, en Henflyden i
  Øjeblikkets vemodige Stemningsandagt.
  
  Da de tre Skuffer Jord vare faldne, og det lod til, at man skulde
  nøjes med en kedelig Prædiken paa gebrokkent Dansk, hvori denne
  kristelige Kvinde pristes, fordi »hun havde trukket den himmelske
  Rigdom den jordiske langt for«, -- saa istemte han »At sige Verden
  ret Farvel« med den rutinerede Kirkesangers Autoritet.
  
  Det var en af de Salmer, som Moderen havde lært ham. Han havde ikke
  gjort sig det klart, da han valgte den, men pludselig, ved en af
  Linjerne, huskede han, hvor de havde siddet, da hun hørte ham i den,
  hjemme i Haven -- inde i Kaprifolielysthuset, der var fuldt af grøn
  Skygge og sød Blomsterduft, og gennem hvis Bladevæg Aftensolen skød
  en Række tynde Straaler ind, over hinanden, som gyldne Spiler i en
  Himmelstige.
  
  Der var Graad i hans Stemme, da han sang det forunderlig skønne Vers:
  --
  
      Kom i den sidste Nattevagt
      i en af mine Kæres Dragt
        og sæt dig ved min Side,
      og tal med mig som Ven med Ven,
      om hvor vi snart skal ses igen
        og glemme al vor Kvide.
  
  
  
  
  XVIII.
  
  
  I Marts Maaned flyttede Lindekærs Familie til København. Han var
  bleven Præst ved Holmens Kirke.
  
  Længselsfuld efter at gensè disse gamle Bekendte, gik Hjorth en
  Formiddag hen for at aflægge en Visit, saa snart han fandt, der var
  forløbet en nogenlunde passende Tid. De bòde lige over for Kirken.
  
  Pigen lukkede Døren op til en mennesketom Dagligstue: -- Fruen skulde
  strax komme.
  
  Det var næsten Dagligstuen fra den fynske Præstegaard, kun noget
  højere og lysere. Udenfor havde Kirketaget, nyvasket af et Regnskyl,
  en stikkende Glans af Emailleskæl, og fra den store Himmelaabning,
  der ikke var afvinklet og indkilet mellem Tagrygge og Gavle,
  strømmede Foraarets skarpe Bygelys ind i Stuen med spanske Vægge af
  regnbuespillende Solstøv paa skraa forbi den straalende hvide
  Blonderand langs de dunkle Vintergardiner, som havde græsgrønt Lys
  gennem de lodrette Folder. -- Skæret fra disse Gardiner og fra det
  mørkegrønne skotske Gulvtæppe dæmpede og blidnede Lyset forneden,
  mættende det med varme, dybe Toner; -- men oventil fik dets kolde
  Hvidhed Hjælp fra Gibsloftet med Guldlisterne og den gyldenkædede
  Hængelampe; paa den perlegraa Bagvæg fik det Spejlblinket af
  Skilderiglassene og de polerede Rammer, medens henne i Hjørnet
  Messinggelænderet luede om Foden af Fajanceovnen, der byggede sin
  fugtig-hvide Flade op til Loftsgesimsen; -- det rislede med
  Straaler af rindende Vand ned gennem de skarpe Render i Viftepalmens
  store Blade og kastedes tilbage fra det aabentstaaende Laag af
  Flygelet, hvis skyggede Forside havde glidende Bronceflammer fra
  Kakkelovnsilden over det sorte Træ langs Tangenternes Elfenbensrække.
  
  Dette Flygel var det eneste nye Møbel; -- ellers kendte han alt i
  Stuen; -- Rafaels Kartoner paa Væggen over den lange damaskes Sofa,
  det runde Mahognibord midt i Stuen under Hængelampen, og henne ved
  Døren Nøddetræs-Bogskabet, bag hvis Ruder han saà Goethes og
  Schillers Værker trække deres lange Rad af brune Bindrygge henover de
  midterste Hylder ... Hvor det var længe siden han første Gang havde
  taget et af de Bind frem; -- hvor han var bleven forandret i den Tid!
  
  Ved en lav Flugtstol henne i Krogen under Viftepalmens Skygge, paa
  den klædesbetrukne Cirkelplade af et lille Bord, laa en heftet Bog,
  hvis opslaàde Blade langs Ryggen havde denne skæve energiske Fold,
  som er det sikre, utaalmodige Mærke af en Damefinger. Han tog den op;
  -- det var Bjørnsons »Kongen«.
  
  -- Nej, Kære! er det Dem! udbrød Fruen, der traadte ind i det samme.
  -- Det var snilt af Dem at se op til os, -- vi vidste jo ikke, hvor
  de bòde.
  
  Hendes norske Akcent klang saa hjemlig i hans Øre; hun havde endnu
  det hjærtelige Smil, der lyste med en Række hvide Tænder. Aarene var
  gaaet varsomt hen over hendes lille fine Ansigt med det store blonde
  Haar, der faldt en Smule i det rødlige.
  
  Hun tog Plads lige over for ham i en Rør-Gyngestol, og idet hun
  vuggede sig sagte med bitte Bevægelser af de smukke smaa Fødder paa
  Fløjlsskamlen, begyndte hun en hurtig flagrende Samtale, der fòr fra
  den slette Skolelærer, de havde faaet efter Hjorth, til hans Ophold i
  København, tilbage til hendes Børn og deres smaa Skæbner, ud til
  hans Forlovede, -- indtil den pludselig med sine lunefulde
  Sommerfuglevinger dalede ned paa det hørgule Hoved af Professor
  Petersen, en yngre Ven af hendes Mand, hvem de vilde komme til at
  omgaas. -- Hvordan var han egentlig? -- ikke en lille Smule kedelig
  -- saadan pedantisk?
  
  Hun bøjede sig frem, udforskende og fortrolig, med Hagen støttet
  mellem den lille Haands Fingre, medens Ærmekantens Blonder gled ned
  over en Sølvslange, der bugtede sit smidige Legeme over Underarmens
  skære, blaa-aarede Hud, vuggende det flade Hoved med smaa Rubinøjne
  paa Pulslejet.
  
  Hjorth kunde ikke ganske imødegaa hendes Mistanke. Morsom var
  Professoren ikke. Men han var en fortræffelig, brav Mand, og saa var
  han jo meget lærd.
  
  Jo, lærd -- det kunde hun jo nok tænke, han var. For Resten var han
  vel ikke lærdere end hendes egen Mand. -- Men det var saadan en
  underlig indelukket Lærdom, en Visdom for Studerekamret uden Straaler
  ud i Livet ... Men saadan var det maaske i det hele med Theologien
  ... Hvad syntes han egentlig om det Studium? morede det ham?
  
  Jo, det interesserede ham, optog ham; -- der vaktes saa mange
  Spørgsmaal.
  
  Aa ja, hun kunde ogsaa tænke sig det. Men hun var dog glad over, at
  hun ikke skulde studere Theologi, -- tròde heller ikke, hun turde ...
  »Men sligt tør _De_ maaske ikke mer studere? spurgte hun og pegede
  paa Bogen.
  
  Jo, han havde læst »Kongen«.
  
  Og syntes om den?
  
  Nej, det kunde han ikke sige. Den var saa formløs og uskøn og desuden
  saa dunkel og fantastisk. Han fandt rigtignok, at Bjørnson gik
  tilbage.
  
  -- Nej, nej, Kære! ... nej, han gaar bent frem, han! fòr det ud af
  Provstinden. -- Ja, jeg vèd nok, det hører ikke længer til god Tone
  at synes om Bjørnson, men jeg holder nu saa mø' af ham ... Men min
  Datter Ellinor kan De blive enig med derom, -- det var vist hende,
  der kom derude ... Kan De huske hende? ... Ja dengang var hun jo kun
  en tretten, fjorten Aar ... Hun er rigtig dansk, -- ikke Klippe skabt
  i hende.
  
  Ellinor, der kom ind med en Musikmappe under Armen, var noget højere
  end Moderen; -- hun havde hendes Smil og det store blonde Haar, men
  noget af Faderens langagtige Hage. Hendes Skuldre vare lidt for høje
  og firkantede. Det rolige, ovale Ansigt saà venligt og kønt ud, men
  skæmmedes i sin Bleghed ved en rødtippet Næse. -- Men det kunde jo
  være, hun havde Foraarssnue.
  
  Samtalen tog en almindeligere Vending. Ellinor talte kun lidt og
  langsomt, uden Moderens Liv.
  
  Hendes Mand blev længe ude idag. Men det gjorde jo ikke noget, for
  Hjorth blev da til Middag.
  
  Han gjorde nogle beskedne Indvendinger, som næppe blev hørte.
  
  Et Par Skoledrenge kom hjem, rødmussede, viltre og sultne. De hang
  hver fra sin Side over Moderen, opramsende deres gode Karakterer,
  hoverende over et Slag, hvori deres Klasse havde banket anden Klasse,
  karrikerende Lærerne ved den københavnske Skole, i hvilken de var ny,
  -- medens Moderen lo, og Ellinor tyssede paa dem: -- hvad vilde den
  fremmede Herre sige? han var selv Lærer og plejede at banke uartige
  Drenge.
  
  Endelig kom Provsten, der tog meget venlig mod Hjorth og udtalte sin
  Tilfredshed over at se ham saa vidt paa Banen til den gejstlige
  Stand.
  
  -- Det er dog virkelig morsomt, -- naar jeg talte med Dem ovre i Fyn,
  jeg fik hvert Øjeblik en Følelse af, at det var en Student, jeg havde
  med at gøre ... Nu kan man komme til mig og nægte Anelser!
  
  Den høje Mand var bleven endnu mere duknakket; det blege Ansigt var
  magrere; Hagen og den store energiske Næse traadte stærkere frem.
  Hjorth havde aldrig lagt saa meget Mærke til Afstanden mellem ham og
  hans Hustru. Hun kunde ikke være mer end hen imod de Fyrre, og hun
  saà endda yngre ud.
  
  Ved Bordet forøgedes Familjen endnu med et Par smaa Medlemmer.
  
  Medens Ellinor lavede Kaffe, satte Fruen sig ved Flygelet og spillede
  en Springdans af Grieg, til hvis Toner en treaarig Datter forsøgte
  sig i Balletfaget. Saa begyndte hun at synge. Drengene stillede sig
  rolig hen ved Siden af Instrumentet; en sexaarig Pige trykkede sig op
  til Moderen, og Ellinor fik den lille Danserinde til at sætte sig
  stille hen og vente paa sin Kaffefisk. -- Det var en klar, noget
  skarp Sopran.
  
  -- Kender De Kjærulfs Melodi til »Undrer mig på hvad jeg får at se«?
  
  -- Nej. -- Aa, jeg hører jo næsten aldrig Musik.
  
  -- Stakkels De! ... Den Sang holder jeg nu saa mø' af. -- Hun sang
  det første Vers. -- Kender De den virkelig ikke?
  
  -- Fader, her er din Kaffe.
  
  Provsten, der havde gaaet frem og tilbage i Stuen, standsede ved det
  lille Bord. Medens han rørte om i Koppen, tog han med venstre Haand
  Bogen op, lod sit Øje falde paa den første Side og kastede den
  tilbage paa Bordet, med en Bevægelse som af Væmmelse i Fingrene.
  
  Men Fruen sang: --
  
      Den som har lengted i tyve år
          over de høje fjelle, --
      den, som vet, at han ikke når,
      kenner sig mindre år for år --,
          hører hvad fuglen synger,
          som du saa trøstigt gynger.
  
  -- Det er bedst, De kommer ind og faar Dem en Cigar, Hjorth, -- for
  De har vel ikke lagt af at ryge, sagde Provst Lindekær.
  
  Studereværelset, der for Stilheds Skyld vendte ud til Gaarden, var et
  langt mørkt Rum; midt paa den ene Sidevæg gennem en Døraabning, hvis
  Portiere var trukket halvt til Side, saàs inde i Bibliothekets Mørke
  Geledder af Bogrygge, tæt sluttede, ordnede over hinanden, --
  Geledder, der i Pandsre af Pergament og i Læderkøllerter syntes at
  staa parate til at marschere ind, fyldende Værelset med muggen Lugt
  fra deres fugtplettede Blade, medens de manøvrerede sig frem til det
  lange Arbejdsbord, hvor de, i en Røgsky af Støv, fyrede deres
  Lærdomssalve af i Hovedet paa den blege duknakkede Mand, for saa,
  efter endt Expedition, at trække sig tilbage i god Orden, ind i
  Fæstnings-Mørket, langs den ene Dørstolpe, medens nye Kolonner
  defilerede ud langs den anden.
  
  Lindekær vedblev ogsaa her at spadsere frem og tilbage, og Hjorth nød
  i Tavshed sin Cigar, grundende over, hvor mange Gange Provsten skulde
  gaa Stuelængden for at have vandret en Mil.
  
  -- De var i sin Tid, begyndte Provsten pludselig efter at have gaaet
  omtrent en halv Fjerdingvej, -- De var i sin Tid, husker jeg, en
  Æsthetiker -- syslede en Del med Skønliteratur, -- tysk Poesi og
  saadan noget ... Hm .. Det er De vel nu kommen ud over? -- Deres
  Studier har vel -- for en Del -- opslugt den Interesse?
  
  -- Ja, jeg har i den senere Tid næsten kun læst Theologi.
  
  -- Hm! ... Ja, -- jeg tror, at det var godt, -- godt for os alle, men
  især godt for de Unge, om der udbredtes strængere Anskuelser paa det
  Punkt, og om det Fripas, som Digterne har faaet, blev betydelig
  indskrænket -- eller rettere ophævet.
  
  -- Ja, det kan jo nok være, at meget i den moderne Literatur, og
  navnlig denne franske Realisme, -- ja, jeg har rigtig nok ikke selv
  læst meget deraf --
  
  -- Ja, man snakker om moderne Forfattere, og fransk Realisme og
  Naturalisme og -- man glemmer, hvad der staar i vore egne Bogskabe --
  man glemmer, hvad vi har gjort det til en Pligt for enhver Dannet at
  være begejstret over ... Nej, jeg tror, at denne moderne Retning er
  god, fordi den er ond, -- med ondt skal ondt fordrives; -- jeg tror,
  det er heldigst, at det hæver Hovedet og kommer frem, saa vi ser det
  med vor egen Tids Træk og kan skønne, hvad det er .... Jeg mener, at
  en Mand som Georg Brandes han er et Redskab i Guds Haand, for at
  vække os, at vi ikke skal sidde og nikke over Guldbægret og slubre
  den søde Gift i Søvne ... Det er ikke fra idag eller fra igaar! ...
  Kunsten er i sin Rod hedensk, og jeg ser ikke rettere end at denne
  Leflen med Skønhed, -- at den kan ikke forenes med et alvorligt
  kristeligt Liv.
  
  Han var standset, medens han sagde dette, og der tindrede ligesom en
  Glød i hvert af hans Ord. Det var aabenbart, at der var kommet til
  Udbrud noget, som længe havde ligget og ulmet i den indesluttede
  Mand.
  
  -- De kan ikke forliges, man maa vælge dem imellem, vedblev han. --
  Derpaa gik han et Par Gange tavs frem og tilbage. -- Dèr, udbrød han
  saa med en haanlig Stemme, idet han med en Haandbevægelse af en vis
  spartansk Kynisme pegede paa en Bunke smaa Hefter, der laa paa
  Bordet, -- dèr ligger min »Skønliteratur«. --
  
  Disse tynde Hefter med gule, blaa og brune Omslag -- Hjorth syntes,
  han skulde kende dem. De mindede ham om et Par skrækkelige Timer, en
  iskold Vintermorgen med Snesjap, paa Voyens Station, medens han
  ventede paa Toget til Haderslev, -- trøstesløse Timer, som lod hans
  Lekture synke ned til det indre Missionsselskabs Smaaskrifter.
  
  Der var nogle af hans Bekendte fra den Gang. -- »Stumper og Lapper af
  Skrædersvend Frans Saxners Dagbog samt nogle Betragtninger af
  Snedkersvend Ernst Dybdals Brevtaske, sammenstillede og bragte for
  Dagens Lys af G. J.«; -- »Den troende Landsbypige«; -- »Evangeliet
  paa de blaa Bjærge«; -- »Historien om den lamme Frederik«; --
  »Sælsomme Fortællinger af de Elendiges Liv af John Ashworth«.
  
  Medens han bladede i den sidste, faldt hans Øje paa nogle Ord, der
  standsede det, og han læste ved det døende Aftenlys:
  
  »Tvivl og Vantro udgøre en mørk og fortærende Forbandelse; de gøre
  deres Offer til en levende Løgn og lade ham synke langt dybere end
  Dyret.«
  
  Han lod Bogen falde ned paa Bunken, -- og kom uvilkaarlig til at
  smile, idet han greb sig i at have gjort en Haandbevægelse, der
  syntes at være en nøjagtig Kopi af den, hvormed Provst Lindekær havde
  kastet Bjørnsons »Kongen«. --
  
  
  
  
  XIX.
  
  
  En Dag, da Hjorth var oppe i Lynges Boghandel for at faa et brugt
  Exemplar af en Kommentar, saà han paa Disken en lille gammeldags Bog
  i Læderbind, med helt fyldte Kvadrater paa den forgyldte Ryg og
  med grønt Snit. Han tog den op. Det var Lessings »Nathan« --
  Originaludgaven -- med det netop sekelgamle Fødselsaar paa
  Titelbladet. Paa den brogede Side af Forsats-Bladet, der var
  stormønstret med gammeldags Kammarmorering, var der klæbet et skævt
  afklippet Træsnit: »Lessings Denkmal in Braunschweig«.
  
  Han lod Kommentaren ligge, købte »Nathan«, skyndte sig hjem og
  begyndte at læse.
  
  Og den burde altid læses saaledes -- paa det graa, bløde og plettede
  Kludepapir, hvori Bogstaverne staa uden Rande, med udvisket Sværte,
  som havde Aarenes hundredfoldige Hænder forgæves søgt at udslette,
  hvad der har en Tids evige Stempel.
  
  Enhver virkelig Bog har sin egen, hemmelige Duft, en Stemning, der
  kun kan benævnes med Titlen, og som bliver tilbage hos enhver
  virkelig Læser, selv naar alle Enkeltheder for længe siden ere
  forsvundne. Men den fineste Buket, den som kun en udsøgt Aand kan
  indpuste i sit Værk, og som kun udsøgte Nerver kunne berøres af --
  dens aller intimeste Aroma bliver hængende mellem Originaludgavens
  Blade, og dèr, hvor den fra først af næppe kunde sanses, bliver den
  stærkere og fyldigere Aarti for Aarti, Aarhundred for Aarhundred, ret
  som var den de smuldrende Blades usynlig udstrømmende Livskraft.
  
  Men den stærkeste og uforbrugeligste Duft udaandes fra de Bøger, som
  ere en Tidsalders Blomster, og over faa hviler den saa tæt som over
  Nathan den vise, den moralske Rationalismes Evangelium, denne Bog,
  hvis Original Moses Mendelssohn, og hvis Forfatter Gotthold Ephraim
  Lessing er selve Periodens Navne. Det er den ægteste Duft af det
  attende Aarhundredes Tyskland, som er Tyskland i Tyskland, ligesom
  det attende Aarhundredes Frankrig er Frankrig i Frankrig; -- først
  England finder sit Udtryk i ~the nineteenth century~. Dèr synes det
  attende Aarhundrede at være Indledningen til det nittende; -- hos
  Fastlandets to Kulturfolk synes det nittende at være Fortsættelsen af
  det attende.
  
  Det nittende Aarhundredes Duft er i alle sine Fortoninger skarp og
  æggende, bitter som Lugten af forvitret Havsalt og raadnende Tang,
  der hænger ved Vestenvindens Vingespidser, og hvoraf et Stænk er nok
  til at gennemsyre en Symfoni af Blomstersødme; -- Duften af
  Kontinentaarhundredets Literatur er mere indelukket hyggelig, en Lugt
  af Studerekamret og Salonen, med en Blanding af Snustobak og Pudder,
  af Pedanteri og Elegance, Kalvekrydsenes og de smaa Parykkers værdige
  Elegance.
  
  Men i Nathan har denne Duft endnu et lille specifisk Kryderi; Digtet
  er skrevet af en Theolog imod Theologer. Og det attende Aarhundrede
  er Theologiens sidste Aarhundrede. Den strækker sig endnu ind i vort
  Aarhundrede for at opløse sig selv og efterlade en Skygge, der taler
  med en Tithon-Røst, som ingen lytter til undtagen den selv. Men i
  forrige Aarhundrede er alle Theologer: Læger og Lærde, Præster og
  Professorer, Naturforskere, Filosofer, Digtere og Revolutionsmænd --
  Theologer tilhobe, undtagen de, som var Anti-Theologer, -- det vil
  sige alligevel i Grunden Theologer; Lessing var begge Dele. -- Derfor
  føle alle ægte Theologer -- ikke alle orthodoxe Theologer, men alle
  ægte Theologer, de føle en hemmelig vemodig Hjemve efter det attende
  Aarhundrede som efter deres Fædretid, og maaske er det derfor, at
  Strauss, der netop var saadan en ægte Theolog, i sin Begejstring
  kalder Lessings Nathan »det hellige Grundskrift for Humanitetens og
  Sædelighedens Religion«.
  
  Fra dette Grundskrifts Original-Udgave slog saa denne Duft op imod
  Hjorth, medens han læste den i uforglemmelige Timer, der vare
  stjaalne fra Theologien ligesom de, i hvilke den blev skrevet, og den
  blandede sig med den mere nutidige Lugt af Bogbinderklister fra den
  frisk indbundne Wilkes Clavis -- hans ~Vade-mecum~ -- og med den
  skarpe Røg af en Pibe, som han var i Færd med at ryge til. De
  flettede sig saaledes ind i hverandre, at han aldrig senere kunde
  tænke paa Nathan eller høre Lessings Navn, uden at der, samtidig med
  hin oversanselige Duft oppe i Hjærnen, fødtes i hans Næsebor Lugten
  af Bogbinderklister og af en utilrøget Pibe.
  
  Og medens han uden at forarges læste dette Digt, hvorom Lessing
  sagde, at alle aabenbarede Religioners Theologer vilde udskælde det i
  deres Hjærters Inderste, medens han ærgrede sig over den unge
  Tempelherres Fordomme, der klæbede ved ham fra den Smule Religion,
  han havde tilbage og lykkelig bliver af med, medens han kildredes af
  Sittahs Udfald mod Kristendommen og beundrede Recha, der født og
  opdragen paa Grænsen af tre Religioner, staar lige højt over dem alle
  -- skete der et Under med ham.
  
  De tre Ringe var formodentlig falske, og de, der pralede med dem,
  bedragne Bedragere, sagde den beskedne Dommer. Men hvad blev der da
  af den fjerde Ring?
  
  Medens de tre falske Ringe straalede offentlig over Verden,
  indfattede i Pavetjarer, i Kalifturbaner og i Rabinerhuer, varmende
  Menneskehjærterne, indtil de ophededes i blodsydende Lidenskaber,
  tændende Kætterbaal og Krigsfakler med deres stærke Straaler, --
  vandrede den fjerde, den ægte Ring, skjult fra Haand til Haand blandt
  »Sværmerne« hele Middelalderen igennem. Af og til funklede den og
  sendte en sælsom Straale ud i Kirkedæmringen. Den Finger, paa
  hvilken den havde funklet stærkt og længe, var snart forkullet i
  Kætterbaalet. Men Ringen gik videre. Og hvor den gik, hviskedes der
  om »det evige Evangelium«, der skulde fortrænge Bogstavevangeliet, om
  »den fjerde Verdensalder«, om »den hellige Aands Periode«, -- den
  samme hellige Aands, for hvis Ridder Heinrich Heine erklærede sig; --
  thi Ringen naàde ogsaa til ham, og den gaar endnu bestandig videre,
  og den funkler stedse længere og stærkere.
  
  Paa denne Vandring kom Ringen ogsaa til Lessing; han fik den
  samtidig med Fortællingen om de tre andre Ringe, ogsaa et gammelt
  Stykke middelalderligt Arvegods. Fortællingen gjorde han til det
  største Blad i sin Lavrbærkrans, men den fjerde Ring beholdt han for
  sig selv; den puttede han ned i den dybe Lomme paa sin lange
  Atlaskes-Vest og knappede til over den; -- for han var en klog Mand,
  der havde læst sin Historie, og han vidste, at det var en farlig Ring
  at gaa med paa Fingeren.
  
  Men èn Gang, i et dristigt Øjeblik, tog han den op af Lommen i den
  samme Bibliotheksstue i Wolfenbüttel, hvor han havde fundet sine
  berygtede Fragmenter, og viste den under fire Øjne til Jakobi, for at
  beskytte Goethes Prometeus, der iøvrigt var en stærk Mand, mod den
  forbitrede kristelige Filosof.
  
  Og den stakkels Jakobi blev saa angst, at han strax maatte ud og
  forfærde selve Nathan den vise, den gamle Moses Mendelssohn i Berlin,
  som aldrig siden forvandt det Stød, og derefter den ganske Verden med
  Beretningen om, hvorlunde Lessing i Wolfenbüttel-Bibliotheket havde
  vist ham noget, der var endnu meget værre end Fragmenterne, nemlig
  den fjerde Ring, medens han havde sagt den skrækkelige Trylleformel:
  Et og Alt! -- jeg vèd intet andet; -- der er ingen anden Filosofi end
  Spinozas.
  
  Og medens Hjorth nu laa dèr paa sin Sofa og læste i sit Hjærtes
  Uskyldighed om de tre Ringe og dampede af sin utilrøgne Pibe og havde
  gennem Røgen en saa grangivelig Fornemmelse af Duft fra det attende
  Aarhundrede, -- saa stod Lessings Aand ved Siden af ham og trykkede
  ham ubemærket den fjerde, den ægte Ring paa Fingren, det »evige
  Evangeliums« Ring, der trolovede ham med den frie Tanke.
  
  Men det skulde endnu vare nogen Tid med Deklarationen.
  
  
  
  
  XX.
  
  
  Hos Lindekærs kom han meget ofte, i det mindste en Gang om Ugen,
  næsten paa alle Tider af Dagen -- han vidste sig altid velkommen.
  
  Med Provsten havde han ikke saa meget at gøre, som dengang han var
  Lærer hos ham i Fyn. Det forekom ham, at de nu stod hinanden
  fjærnere, enten det nu kom af, at hans Underordningsforhold i sin Tid
  havde ført til hyppigere Berøringspunkter og stillet dem paa en
  sikrere Fod over for hinanden, -- eller vel snarere deraf, at Aarene
  og det fritænkerske Røre i Halvfjerdserne havde gjort Lindekær mere
  rigoristisk, medens Hjorth bestandig var lidt bange for at ytre sig,
  idet han følte, at han gled til den modsatte Side.
  
  Han holdt mere af at sidde inde og passiare med Fru Cecilie. Ogsaa
  hun syntes at være bleven fjærnet fra sin Mand, -- eller maaske blev
  det ham først nu klart, hvor meget yngre hun var end Manden, yngre i
  Aar og endnu yngre i Sind; og hvor langt hendes frejdige Natur var
  fra at bøje sig ind under hans mørke, forsagende Kristendom. Men
  Spaltningen havde sikkert ogsaa udvidet sig i den sidste Tid; --
  Overflytningen til Hovedstaden, Omplantningen fra de stille
  ensartede landlige Omgivelser til den store Bys Blandingsluft havde
  givet hendes Livsglæde, hendes anden Ungdom, nye frodige Skud.
  Ligesom Tunghøre faa deres svækkede Sans skærpet af den Gadelarm, der
  gøre andre halvdøve, saaledes blev hun under Bylivets Tummel alt mer
  og mer lydhør for de Spørgsmaal og Svar, der krydsedes gennem Tidens
  Luft, -- Spørgsmaal og Svar, der kun dæmpet og med en ærgerlig
  Forstyrrelse trængte ind i hendes Mands Studereværelse, ligesom
  Sælgekonernes Raab ude fra Gaden.
  
  Hun var, som saa mange gifte Kvinder, mere Moder end Hustru. Børnene
  var hendes huslige Liv, -- især de mindre. For Ellinor syntes at voxe
  op i Faderens Avtoritetsskygge -- endnu kun en ganske let Halvskygge,
  hvis Rand svævede over hendes rene Pande.
  
  Ogsaa over for Hjorth udviklede hun et Slags moderligt Instinkt. Det
  var hende en Glæde at kunne trække ham ud af Studenterkamret og i
  timevis skaffe ham et Familjehjem, Hyggen af en Dagligstue, Dannelsen
  af kvindelig Omgang.
  
  Og hun gjorde ham en Velgerning derved. Han nød denne hyggelige Hvile
  fra det anspændende Arbejde, som mer og mer rykkede ham paa Livet og
  fik det højtidelige Udseende af en Kamp paa Liv og Død i ham selv,
  mod hans Fortid, om hans Fremtid, -- han søgte som til et fredviet
  Asyl til denne høje lyse Stue, hvori al Ting straalede, hvor Sanserne
  blev vaagne, medens Tankerne lod sig vugge ind i en drømmende
  anstrængelsesløs Bølgning.
  
  Efterhaanden følte han ogsaa noget nyt vakt og tilfredsstillet hos
  sig ved denne Hverdagslivets skødesløse Elegance, der bar et Præg af
  Damen, en Duft fra hendes Haar og Lommetørklæde, et lille Mærke af
  hendes Fod i Skamlen, et glemt Haandarbejde paa Bordet, en Fold af
  hendes Fingre i en ny Bog, en Spredning af Nodeblade fra hendes lette
  Haands Utaalmodighed over Klaveret, endelig en Reflex af hende i
  Mændenes soignerede Dragt og Tale. Han fik Smag for at føre en
  Konversation med denne Dame -- enten hun nu hed Fru Cecilie eller
  Frøken Ellinor -- en Konversation, der gled rolig frem eller sprang
  lunefuld, gik i Staa paa et Sted og begyndte igen paa et andet, --
  som oplystes af pludselige Smil og understregedes af de smaa
  uvilkaarlige Bevægelser, som Mænd ere for tunge til, -- ledsaget af
  Syningens hvide Armdrejning, med bestandig tændte og slukkede Gnister
  af en Ringsten, og af Traadens lette Knitren gennem Lærredet.
  
  Og skønt han ikke var synderlig musikalsk, og hans Udvikling havde
  ladet ham være ganske udannet paa dette Omraade, var der dog noget
  paa èn Gang velgørende og festligt, noget, der flød saa fortrolig
  sammen med alt det øvrige, i de klare og fyldige Toner fra Flygelet,
  naar et Par af disse fine Hænder berørte Tangenterne, der syntes at
  være saa blanke og elfenbenshvide for at passe til de levende
  Plektre. -- Et Schumannsk Karakterstykke, en Chopinsk Vals -- det var
  som disse Omgivelsers tonende Sjæl. »En aandrig Mand har engang sagt«
  -- erindrede han, -- at Arkitektur er stivnet Musik; hvis denne Musik
  stivnede, forekom den ham at maatte blive en saadan Salon, høj, lys
  og varm med sin Dybde af bløde Stoffer, med sin Glans af polerede
  Flader og med sin dameagtige Duft; -- og ligesom hans Legeme
  efterhaanden havde faaet Trang til ofte at have denne Stue om sig,
  saaledes fandt ogsaa hans forfinede Sjæl sig snart tilrette i dens
  Sjæl af Toner, fik den Vane at maatte hvile sig i dens musiksmeltede
  Arkitektur.
  
  
  
  
  XXI.
  
  
  Da Hjorth en Søndag Formiddag ved Kaffetid kom op til Lindekærs,
  traadte Fruen og Frøkenen ind, begge i sorte Silkekjoler, Ellinor med
  lidt rødkantede Øjne og Næsetippen rødere end sædvanlig.
  
  De havde været til Alters.
  
  Hjorth ønskede dem til Lykke, og i det samme erindrede han, at han
  ikke i halvandet Aar var gaaet til Guds Bord. Det var ikke faldet ham
  ind før; -- han havde altsaa ingen Trang følt til Naademidlerne. Og
  heller ikke nu, da han ransagede sig selv, kunde han føle i sin
  Organisme nogen Hunger og Tørst, der begærede at stilles ved Herrens
  Legeme og Blod.
  
  Han tænkte paa at gaa til Alters alligevel, for at opfylde en
  religiøs Pligt.
  
  Men han kunde ikke længer ligge paa Knæfaldet som en naiv Troende, i
  Lydighed mod sin Kirkes Avtoritet. Han stod ikke længer saaledes
  under Avtoriteten, han var selv Theolog. Hvorledes skulde han kunne
  tage Sakramentet af en Præsts Haand, der paa Kirkens Vegne havde
  sagt til ham: Disse Ord, Christus sagde: Det er mit Legeme, som gives
  for Eder. Item: det er mit Blod, som udgydes for Eder til Syndernes
  Forladelse, skulle I fuldkommeligen tro saa at være i Sandhed, at
  Jesus Christus er der selv tilstæde i Sacramentet efter Ordets
  Lydelse« -- hvorledes skulde han kunne det, naar han vidste, at
  Zwinglianer og Calvinister og Lutheranere og Romere stredes som
  rasende om »Ordets Lydelse«. -- Rigtignok var det klart, hvad Præsten
  mente -- eller skulde mene --, men det var ham næsten lige saa klart,
  at det var den aller mest forvredne og umulige Forstaaelse. --
  Filologisk, efter »Ordets Lydelse«, havde Zwingli ganske sikkert Ret:
  -- dette betyder mit Legeme.
  
  Han besluttede at undersøge Sagen paa ny, omhyggelig.
  
  Men Altergangen opgav han, indtil videre.
  
  
  
  
  XXII.
  
  
  Temmelig hyppig traf Hjorth hos Lindekærs sammen med Professor
  Petersen. Det var ham altid en Glæde, næsten en Stolthed, noget af
  den Selvopløftelse, som en Underordnet føler ved at være sammen med
  sin Foresatte i det private, snevrere Selskabsliv, hvor Graderne
  bortfalde; -- thi skønt Professorens venlige og jævne Væsen ikke paa
  nogen Maade lod denne Gradsforskel blive følt, glemte han dog ikke
  selv den afstand-tagende Respekt for den lærde og ansete Mand. Men
  her, hos de fælles Venner, kunde han omgaas ham mere paa kammeratlig
  Fod, genfandt han sin naturlige Ligevægt og kunde slaa ind i en
  munter Tone.
  
  Desuden smigrede det ham saa inderlig, at Professoren havde udtalt
  sig meget anerkendende om hans Flid og Dygtighed, noget som Fru
  Cecilie snart meddelte ham.
  
  Paa disse Aftener trak Herrerne sig altid efter The ind i
  Studereværelset til Tobak og theologiske Samtaler. -- Dèr sad de saa
  i brede Lænestole eller i den solide, bløde Sofafirkant og lod Røgen
  hvirvle hen over Arbejdsbordet i det matte Lys fra den gammeldags
  Moderatørlampe, der var bleven omskabt til Petroleumsbrug og stod
  balancerende paa sin tynde Messingstang, som ragede op mellem Bunker
  af Bøger og Papirer. Foran sig sendte den gennem et firkantet blaat
  Skærmglas en mørk Skygge ud, der skar Folk i Sofaen over ved Halsen,
  men bagtil kastede den en stor Skygge fra sin straalende Oliebeholder
  hen paa det øverste af Væggen og en Kant af Loftet. I Baggrunden af
  det lange Værelse udslettede Dunkelheden de mørke Møblers Former, og
  midt paa den ene Sidevæg lod Bibliotheksportieren et trekantet Mørke
  gabe ud fra den skumle Bogfæstning, hvorigennem Masser af skimlet,
  ormædt Lærdom syntes stødvis at styrte sig ud og sætte den stille
  Tobakstaage i voldsomme Bølgninger, medens Provstens højtmælende
  Stemme og langarmede Gebærder forivrede sig indtil Theologernes
  Raseri. For det var ikke altid, at han var enig med sin højtagtede
  Ven; men der var en beroligende Baggrund for disse Disputer i den
  konfessionstvungne Enighed om alt, hvad der havde den aller
  fjærneste Betydning. -- Hjorth derimod var ikke altid saa enig med
  dem i, hvad der havde Betydning. Han spillede som oftest Tilhørerens
  Rolle; -- men undertiden kunde en beskeden indskudt Bemærkning af ham
  bringe Professoren til at tage Piben ud af Munden og udbryde: »Nej,
  virkelig! ... Ser man det! ... Det vidste jeg saamæn ikke af ...
  Hvorfra har De det?« -- --
  
  En Aften midt i Juni stod Professoren og Hjorth ved et aabent Vindue
  i Dagligstuen. Efter den brændende hede Dag strøg en Smule
  Aftenkølighed ind fra Kanalen, løftende et Par Vimpler paa Jagterne
  ved Bolværket. Aftenrødens Genskin laa let over de døsige Skylag, og
  Vindfløjene lige for paa Kirkens Gavl og Taarn og længere borte højt
  oppe paa Børsens dragesnode Spir glødede, som om de skulde smelte.
  
  Inde i Spisestuen raslede Ellinor med Thetøjet, -- Fruen sad ved
  Flygelet og spillede en Polka af Rubinstein. Provst Lindekær var
  sunket sammen i en Gyngestol, ladende som om han læste »Fædrelandet«,
  ganske opløst i Mattelse efter sit søvndyssende Dagværk som Censor
  ved theologisk Examen.
  
  Hjorth beklagede, at han ikke havde været tilstede om Formiddagen.
  Professorsønnen, den æsthetiske og filosofiske Hr. Frederiksen, som
  opdagede frugtbare Fermenter hos Darwin, havde været oppe.
  
  Men Professoren var skuffet.
  
  -- Jo, respektabelt, respektabelt ... Der var ikke noget at sige paa
  det, men -- -- Det var ikke, som vi havde ventet ... Naa, De kan vel
  ikke for det første gaa op, -- nej, det er sandt, nej, -- De er fra
  sexoghalvfjerds; -- men De har jo ellers allerede faaet læst en
  Mængde.
  
  -- Jeg antager, jeg kan gaa op om to Aar.
  
  -- Naa ... Aa, ja, det kunde jo nok --
  
  -- Saa har jeg tænkt mig at gaa paa Skriveøvelser hos Dem til Vinter.
  
  -- Ja, det er meget rigtigt; -- det skal De tage i Tide ... Hm ...
  Naa, nu har vi jo snart Sommerferien ... Hvor tager De hen? hjem til
  Vonsbæk eller --
  
  -- Nej, jeg tager til Yderslev.
  
  -- Naa, til Yderslev ... Hm ... Jeg har saamæn tænkt paa at tage
  derned og besøge min gamle Egn ... Jeg har ikke set den nu i ti Aar,
  tror jeg -- ja det bliver nu til Efteraaret ti Aar, siden jeg
  begravede min Fader.
  
  -- Ja men, det skulde De virkelig gøre, Hr. Professor. Pastor Krarup
  har netop et Par Gange spurgt, om jeg ikke tròde, Professoren kom
  derned, det vilde være ham saadan en stor Glæde, hvis De vilde bo i
  Præstegaarden.
  
  -- Saa! ... virkelig! ... har han sagt det? ... Hm. --
  
  -- Theen er færdig, Moder.
  
  
  
  
  XXIII.
  
  
  -- -- Og jeg er overbevist om, at alle her ved dette Bord føler den
  samme Glæde som jeg over, at vi kunne være samlede med vor højt
  fortjente Landsmand ... Jeg siger Landsmand; -- thi om end vi andre
  ikke ere knyttede til Landet her rundt om ved det samme moderlige
  Baand som Professor Petersen, saa have vi dog nu vort Hjem her, og vi
  søge jo alle efter bedste Evne at-æ -- virke -- og-æ -- gavne og --
  og føle os som Egnens Børn.
  
  Pastor Krarups sidste Ord stoppede Munden paa Herredsfogden, der var
  lige ved af suflere »gavne og fornøje«. --
  
  -- Da Professor Petersen sidst besøgte denne sin Fødeegn, var det,
  som vi mindes, i et Sorgens Anliggende. -- (Hele Selskabet stirrede
  meget nedslaaet ned over de halvfyldte Talerkener, uden at have nogen
  Anelse om, naar eller hvorfor Professoren sidst havde været dèr.) --
  Naar jeg siger »da _Professor_ Petersen besøgte sin Fødeegn«, -- saa
  taler jeg egentlig unøjagtig, jeg betjener mig af en rhetorisk Figur,
  som de Gamle kaldte ~Hysteron proteron~. (Her saà Pastor Krarup meget
  humoristisk ud, som om han havde sagt en stor Vittighed, og skelede
  hen til Provst Storm med et Blik, der vilde sige: »ikke sandt, min
  lærde Ven.«) Thi Professor Petersen var den Gang endnu ikke
  Professor, ikke engang Doktor, -- han var slet og ret Kandidat
  Petersen. (Denne Meddelelse om Professorens Beskedenhed lod til at
  virke saa overvældende paa Selskabet, at Pastor Krarup maatte gentage
  i Salvelsestone:) _Kandidat Petersen_ ... Men, -- men, denne Kandidat
  Petersen, han var allerede den Gang den theologiske Ungdoms Lærer,
  han var Opdrager for Mænd, der nu sidde rundt i Landets Prædikes--
  hm, -- der nu _staa_ rundt paa Landets Præstegaarde.
  
  Dette Storkebillede løste Selskabets Lattermuskler, og selv den
  uheldige Taler maatte le med.
  
  -- Ja, -- he, he, he! -- jeg kom til at fortale mig ... Naa, maa jeg
  saa bede Dem tømme Deres Glas paa Kandi--, paa Professor Petersens
  Velgaaende.
  
  Almindelig Rejsning og Klinken med de smaa gammeldags Glas, som kun
  rummede et Par Mundfulde af den lyse, sure Rødvin, der skænkedes af
  etiketteløse Flasker for at foregøgle en Vinkælder. Den hovedkuls
  forhastede, lidet højtidelige Slutning paa Festtalen havde aabenbart
  virket velgørende. Højrøstet Samtale sprudlede pludselig op langs den
  dobbelte Stolerække og krydsedes over Bordet, ledsaget af en livlig
  Klirren af Knive og Gafler, der næsten var mættende, blot man hørte
  paa den. Men Stuepigen og den smukke unge Husmandskone, der anvendtes
  ved slige Lejligheder, ilede frem for at byde om fra Spillebordene,
  der havde en Buffets Rolle, hvor de havde staaet under Talen, stive
  som Soldater, med sovende Ansigter. De sænkede pludselig Fade ned
  imellem fortrolig hviskende Hoveder, der fòr til Side, som grebne i
  en Sammensværgelse, de borede sig dristig ind gennem den snevre,
  næsten ufarbare Passage mellem Stoleryggene og Væggen, hvor Stuepigen
  snublede over Gardinet, som Proprietær Kolding havde sat sin Stol
  paa, medens Husmandskonen hældte Sauce ned ad den staalgraa Silkeryg
  paa Fru Herredsfogedinden, en statelig Dame, født med »~de~«,
  der beviste sin højere Grad af Verden ved ikke at trække paa
  Smilebaandet, medens hendes Kavaler, Pastor Krarup, holdt sin Tale.
  --
  
  Endnu en Gang maatte Stegen friste en Afbrydelse, idet Professor
  Petersen, efter at have takket med nogle faa beskedne Ord, bad
  Selskabet om at forene sig med ham om at ønske en flink ung Mand --
  han kunde maaske sige en Discipel af sig, -- og han tròde en god
  Bekendt af dem alle -- Lykke og Velsignelse paa den Bane, han var
  slaaet ind paa, og hvorved han havde skilt sig fra Egnen, -- dog ikke
  ganske skilt sig, thi han saà derhenne ved den unge Mands Side en ung
  rødmende Pige, en »Indfødt«, der havde knyttet sin Skæbne til hans og
  vilde blive et Baand mellem ham og Egnen. -- Held og Velsignelse for
  dem begge!
  
  Atter Rejsning og Klinken, under hvilken de to Delinkventer stod bag
  ved de udstrakte Arme og blinkende Glas ved den bageste Ende af
  Bordet, begge meget røde i Hovedet og meget glade ved at faa Lov til
  at sætte sig ned igen, medens Godsforvalteren, der sad ved Midten,
  hviskede til sin Borddame: »En fager Brud i Sandhed han sig henter«
  -- hvilket de begge tròde, var et Citat af Oehlenschläger.
  
  Dette førte ham naturligvis til en Konversation om den gode gamle
  Poesi, den romantiske Digtekunst, -- Axel og Valborg, -- ikke sandt?
  -- aa! -- Ja, han sværmede endnu derfor. -- Han var maaske noget
  gammeldags, -- naa men Herregud, han var jo heller ikke ung længer.
  --
  
  Hans Borddame gjorde Indvendinger: -- han var en Mand i sin bedste
  Alder, i sin anden Ungdom. Men Ravn vedblev med en beskeden
  Stædighed: --
  
  -- Aa, De er nu saa komplimenterende, Frøken Klingenberg! ... Ja, --
  nej, jeg regner mig nu blandt de Gamle ... Jeg overlader Realismen
  til Ungdommen, men hvad mig angaar --
  
  -- Hvad er det, Ravn snakker om, at han er gammel? -- brummede
  Kammerraad Sommer, lidt borte, paa den anden Side af Bordet. --
  Gammel Ravn! ... he! ... Han er jo en ung Ve--Vipstjært.
  
  -- Ih, sikken et Billede! udbrød Frøken Klingenberg.
  
  -- Ja, han er Realist, Kammerraaden, sagde Ravn, lidt stødt.
  
  -- Ja, Frøken! ... Jeg henter mine Udtryk fra mine daglige
  Omgivelser, fra Mark og Ve--Vang ... Jeg er en simpel Landmand, gør
  ikke Fordring paa andet.
  
  Denne pralende robuste Beskedenhed blev ikke modtaget; over den jævne
  Mand, der slubrede Ærter i sig med Kniven, medens han brummede ned i
  Talerkenen: »Gør ikke Fo--Fordring paa andet,« nedkaldte den et
  Styrtebad af Ros, med Sidedoucher fra hans Borddame, Frøken Krarup,
  og fra Herredsfogden til venstre, og med en voldsom Straale
  skraas ovre fra Provsten, der raabte højest, fordi han havde Fru
  Kammerraadinden tilbords.
  
  -- Jo vist! ... Han med sin Anseelse, -- med sin bekendte Indsigt i
  Landbrugets Teori! ... Han der kunde være bleven Landstingsmand, hvis
  han havde villet!
  
  Men oppe ved Hjørnet af Bordet, hvor Proprietær Kolding for anden
  Gang fangede Stuepigen i sin snedige Gardinfælde, hviskede denne
  Praktiker til Fru Krarup, som han vidste altid med Glæde optog en
  Ondskabsfuldhed mod en af Gæsterne:
  
  -- Nej, -- Kammerraaden kan maaske være Videnskabsmand, -- Anatom og
  Filosof og saadan noget, -- det forstaar jeg mig ikke paa, men
  _Landmand_, det er han minsandten ikke.
  
  -- Aa nej, svarede Fru Krarup, idet hun ved et Smil viste et Par
  lange Fortænder, der stod skævt paa hver Side af et Hul. -- For
  Resten _er_ han det da for saa vidt, som han _kan_ sætte Penge til.
  
  -- Ja, det gaar nok ikke saadan --
  
  -- Han _har_ rent ud sagt været paa Randen af en Fallit. Hvor_dan_
  han egentlig kom over Terminen -- for Afgiften _har_ han saamæn ikke
  kunnet betale -- og Greven _ser_ ellers nok paa Pengene -- saa _hvis_
  Ravn ikke var hans gode Ven -- naa, men _ikke_ mine Ord igen ... Ja,
  Hr. Professor, hvor_dan_ Pastor Frederiksen præ'ker, det _skal_ jeg
  ikke kunne sige, for jeg _har_ ikke hørt ham ... Men _havde_ det
  været noget udmærket, saa _var_ der vel nok blevet talt om det ...
  Men dèr _har_ De jo for Resten en god Kilde paa Deres venstre Haand,
  for Herredsfogdens _bor_ jo ved Siden af ham.
  
  Hun saà over Professorens Bryst og nikkede til sin kære Veninde Fru
  Henriksen, som hun glædede sig ved at sætte i Forlegenhed ved denne
  Paakaldelse, da hverken Herredsfogden eller hans Hustru nogensinde
  satte deres Ben i Kirken.
  
  Men Fru Henriksen lod sig ikke forbløffe:
  
  -- Aa jo, ganske godt, ikke noget remarkabelt.
  
  -- Er det nu et godt Embede?
  
  -- Aa, saa for_skrækkelig_ daarligt, udbrød Fru Krarup med en
  foragtelig Hovedrysten. -- Der _er_ en Formand, som _slet_ ikke vil
  dø, og Præstegaarden er _lige_ ved at falde ned over Hovederne paa
  dem, og der er saamæn _ikke_ Raad til at bøgge.
  
  -- Saa! ... Virkelig! ... Hm.
  
  -- Maaske kender Professoren ham inde fra København, bemærkede Fru
  Henriksen.
  
  -- Ja, han er saamæn en af dem, der staar rundt om paa Landets
  Præstegaarde, og som Kandidat Petersen --
  
  -- Ha, ha, hi, hi, lo Pastor Krarup, saa det lød som en lille Skralle
  gennem den lange smalle Stue.
  
  -- Var det Professoren, der var saa vittig? det ser han ellers ikke
  ud efter, sagde Kristine og strakte Hovedet frem for at kunne se
  bedre ned ad Rækken.
  
  Men Hjorth, der fra sin Hjørneplads bekvemt kunde overse det hele
  Selskab, bøjede sig over mod Pastor Frederiksen, hvis Borddame han
  sad ved Siden af, og gjorde ham opmærksom paa, at Professoren vistnok
  ønskede at drikke med ham.
  
  Den lille blege Mand fòr sammen, drak ud og holdt det tomme Glas op
  med en højtidelig, næsten sakramental Haandbevægelse, medens han
  nikkede med straalende Stolthed over til sin gamle Manuduktør,
  hvorpaa han igen sank tilbage paa Stolen og ned i den indviklede
  Sag angaaende de sex Favne Brænde, om hvilke han nu paa fjerde
  Aar procederede med Skovvang Gods, -- et Emne, som hans Dame,
  Herredsfogdens Datter, var inde i og havde grebet med Begærlighed for
  at gøre sin juridiske Afstamning Ære.
  
  Men Ordene »Favnebrænde«, »Fagot« og »Top« antændte den onde
  Samvittigheds Helvedesbrand udi Godsforvalter Ravns Hjærte; han
  maatte gribe sit Glas, bøje sig frem foran Frøken Klingenbergs flade
  Bryst, der skilte ham fra Pastoren, og have den Ære at drikke et
  Bæger med ham; det var ham saa kært, at de kunde mødes paa
  Privatlivets Grund.
  
  Derefter optog Godsforvalter Ravn atter Samtalen med sin Borddame om
  det Forslag, der var blevet fremsat til en Forandring af
  Prædiketexterne. Der kunde jo være meget, som talte for det, og der
  var jo saa mange Steder i den hellige Skrift, som man ogsaa kunde
  ønske bragt frem for Menigheden; men paa den anden Side maatte han
  dog sige, at de gamle Evangeliestykker og Kollekter vare ham saa
  inderlig kære fra Barndommen af, at han havde Vanskelighed ved at
  forlige sig med Tanken.
  
  Frøken Klingenberg, der nikkede bifaldende til denne Pietet, men i
  det Hele syntes afgjort stemt for den nye Ordning, var en høj,
  knoglet Dame med rødsprængt Ansigtsfarve. Hendes Alder maatte være et
  eller andet Sted oppe i de sidste Trediver. Hun var Datter af en
  Oberst, der efter sine Krigerdage anvendte sin private Formue til at
  slaa sig ned i et fredeligt Landliv, ved hvis Slutning, for nogle Aar
  siden, han havde efterladt hende en temmelig stor Gaard med en Smule
  Bøndergods, en lille halv Mil fra Skovvang. Dèr bòde hun med
  Husjomfruen og Forvalteren. Men hun førte dog ikke noget ensomt
  Liv. Hun var ivrig kirkelig, og hendes Passion var Præster. For dem
  gjorde hun smaa fine Middage, og kom saa til Gengæld til alle
  Præstegaardsmiddage.
  
  Godsforvalter Ravn var naturligvis en gammel Bekendt af hende. For
  det første bòde de jo hinanden saa nær, at de næsten kunde nikke til
  hinanden, saa det var ikke mer end simpel Høflighed, at han nu
  og da saà over til hende i hendes Ensomhed og satte Smag paa
  hendes Kvædelikør; og det var saamæn heller ikke mer end simpel
  Menneskekærlighed, at han havde sine smaa Griseøjne med Gaardens
  Bedrift, for man vèd jo, hvor let saadan lønnede Folk kan finde paa
  at narre en stakkels uerfaren Dame. Da han endelig var saadan en
  dybt følende kristelig Mand, saa havde de jo de højeste Interesser
  fælles, og det var en Selvfølge, at han, alle de gamle Præsters
  Lhomberbroder, var en stadig Gæst ved hendes smaa gejstlige
  Pikkenikker. Men det kunde naturligvis ikke være andet, end at
  verdslige Tunger udlagde disse Besøg noget anderledes.
  
  Iøvrig lod det ikke til, at Godsforvalteren havde synderligt imod, at
  man gjorde ham til Frøken Klingenbergs erklærede Tilbeder. Tvertimod
  gav han endogsaa selv sine Hjærtesuk et vist iøjnefaldende Præg. Det
  kom naturligvis deraf, at Manden intet havde at skjule, og at der
  vanskelig lod sig lægge Baand paa hans stærke Følelser. Men de onde
  Tunger -- hvad har de ikke at bestille! -- de fortolkede det
  unægtelig, som om Ravn ønskede, at Folkesnakken skulde gøre Frøkenen
  bekendt med hans Hjærtes sande Tilstand og ved at gifte dem sammen
  lette hans endelige Overflytning til Fugleredegaard -- det var det
  poetiske Navn paa Frøken Klingenbergs Bo -- fra Skovvang, hvor der
  sagdes, at hans Stilling ikke var synderlig sikker.
  
  En af disse onde Tunger, Fuldmægtig Jessens, havde haft en hel Del
  gode Historier i den Retning at fortælle Hjorth i denne Sommerferie,
  saa det var intet Under, at han fra sin gunstige Plads skarpt
  iagttog Godsforvalterens Kurmageri, der blev inderligere, med en
  hviskende Mjaven, med Hovedet kælent paa skraas og opadvendte Øjne,
  der blinkede af en fugtig Sentimentalitet, efterhaands som Selskabets
  Livlighed steg rundt om, isolerende ham og den Udkaarne midt i en
  Sammenflydning og Krydsning af Repliker.
  
  Man var ved Desserten. Store Fade, toppende fulde af Jordbær, stødte
  mod gestikulerende Albuer, saa Bærrene trillede ned over Randen.
  Sherryen fyldte en for en Rækken af de smaa tomme Glas, idet den
  ligesom tændte en gylden Lygte foran hver Kuvert. Paa den ene Side af
  Bordet var Skeerne i en livlig blinkende Bevægelse fra Talerkener til
  Munde, men den anden Række var endnu i Færd med at forsyne sig.
  Proprietær Kolding sugede med et Svup Fløden af sin tykke
  Knebelsbart, men Provsten raadede ham deltagende til at følge hans
  Exempel og komme Sherry paa Jordbærrene, for ikke at forkøle Maven.
  Kammerraad Sommer var allerede snart færdig med sin Portion, som han
  i sande Læs skuffede ind mellem de tykke Læber, der formede sig som
  Tuden paa en antik Tragediemaske og mødte Skeen paa Halvvejen. Men
  Herredsfogden var endnu ved Tilberedelsen; han havde pludselig givet
  sig ivrig i Snak med Kristine, der sad paa hans venstre Side, og han
  vendte sig helt om imod hende, for at hans højre Haand imens kunde
  faa et Distraktionspaaskud til med en uendelig, nervøs Rysten at
  drysse en hel Drive af Sukkersne gennem Strøskeens Huller ned over de
  røde Bær. Og lige over for gjorde Godsforvalteren Frøken Klingenberg
  opmærksom paa dette Kunstgreb, uden hvilket det næsten var umuligt
  at faa tilstrækkelig Tid til at tage Sukker.
  
  Heden tiltog bestandig i det lave, smalle Værelse, hvor
  Eftermiddagssolen begyndte at titte ind med et Par lange Striber, der
  skraas over Bordet brødes i Glas og Karafler og irriterede
  Godsforvalteren ved bagfra at falde i Glassene paa hans Guldlorgnet,
  saa han maatte bøje sig endnu længer over mod sin Borddame. Foruden
  Solvarmen og den tiloversblevne Em fra Steg og Fade syntes der endnu
  at udgaa en Straalehede fra hvert af disse Ansigter, der begyndte at
  gløde mere og mere. Det føltes som en Velgerning, naar den dovne Vind
  strøg ind gennem de aabne Vinduer, løftende og buende de hvide
  Gardiner som Sejl, -- undtagen det ene, der var tøjret af
  Proprietærens urokkelige Stoleben.
  
  Ogsaa Sindene vare opildnede. Det kendtes paa Samtalen, der var sat i
  et forceret Tempo, og hvis Tonefald var skruet et Register op, nu da
  den tiltog med et jævnt Crescendo, eftersom Angrebet paa Jordbærrene
  stilnede af. Der udviklede sig en Kappestrid i at raabe hinanden
  over, en ubændig Lyst til at kaste sig ind i en Samtale i det andet
  Hjørne af Bordet, en Ærgerrighed efter at hverve et Individ fra en
  fremmed Samtalekreds over i den, man selv tilhørte, -- som frembragte
  et Kaos af Sætningsstumper, der var ganske sindsforvirret for en
  Udenforstaaende. Og Kristine lænede sig tilbage i Stolen, leende til
  Hjorth, medens hun med Hænderne for Ørene, ved at aabne og lukke
  hurtig, indsugede ligesom Koget af en Kæmpekonkylje. Hjorth skændte
  paa hende; men hun var saa fortryllende i sin kaade Natur, der gik
  over Optugtelsen, med de udfordrende, drillende Øjne, med dybe
  Smilehuller i de vinblussende Kinder, og med en Latter, der trak de
  friske Læber bort fra et Par straalende, halvt aabnede Tandrækker, --
  at han selv lo med og havde Lyst til at kysse hende paa den stærke
  Arm, som Ærmet var gledet ned over til Albuen. -- Han kunde ogsaa
  gjort det uden Fare for at blive bemærket, -- det skulde da have
  været af Godsforvalteren, der undertiden midt i en sentimental
  Sætning til sin Frøken sendte et hurtigt, graadigt Øjekast over paa
  den smukke unge Pige. Ellers var enhver ganske optagen af at skaffe
  Ørenlyd for sit. --
  
  -- Ser man det! -- har han to Præceteriser?
  
  -- Jeg kan forsikre Dem, Hr. Proprietær, at det Forsøg, jeg gjorde
  ifjor med Bedste-Horns Rugen fra Erfurt, er slaaet aldeles fejl --
  totalt.
  
  -- Ja men, Provsten maa lægge Mærke til --
  
  -- Aah ja, med Frankrig gaar det jo sørgelig ned ad Bakke --
  
  -- Ja, de--det har Krarup skam Ret i ... Disse Rebipluk--, denne Ge--
  Gambetta --
  
  -- Aa, han er en Ærkegavtyv! ... Han skulde min Salighed klynges op i
  Triumfbuen.
  
  -- De immerbærende, -- ja det er nu en Art for sig; det er det vilde
  Skovbær, som Svenskerne kalder Smultron, hvorimod Jordgubber --
  
  -- Jeg har dog ladet mig sige, at den jydske Hesteavl skal i det
  sidste Decennium --
  
  -- Nej, Be--Beaconsfield, -- det er min Mand! ... Han er skam ikke
  tabt ba--bag af en Vogn.
  
  -- Ja men, saa _er_ der jo ogsaa denne d'Isreali --
  
  -- Nej, De skulde komme over til mig, Hr. Herredsfoged, og smage
  »Kongen af Saksen«; -- det er --
  
  -- Ja, des værre er Forholdet mellem Fakulteterne i de senere Aar --
  
  -- Provst Storm! Provst Storm! -- De maa virkelig komme en af Deres
  undergivne Præster til Hjælp! -- Har jeg ikke Ret, at Napoleon var,
  med alle sine Fejl -- alligevel --
  
  -- Den kostede en Krone, den ene Plante --
  
  -- Ja men, saa var det jo ogsaa en Konge, Hr. Pastor.
  
  -- Ja, jeg mærker nok, Hr. Godsforvalter, at vi to høre begge til den
  gamle Skole!
  
  -- Jeg tror ikke, at Knapstrupperne i Længden --
  
  -- Ja, man kan nu sige hvad man vil, -- saa _er_ og _bli'er Atkinson_
  -- det bedste Jordbær ... (Saa til Helvede! --)
  
  Dette sidste mumlede Udbrud af Herredsfogden, efter at han havde
  ladet Atkinson fælde Kongen af Saksen, fremkaldtes ved Synet af
  Godsforvalteren, som rejste sig lige over for, og med en skarp Tone
  fra sit Glas overhuggede Samtalebundtet, der med en kortvarig Krampe
  af lemlæstede Sætninger døde hen i resigneret Tavshed.
  
  Ravn stod med den venstre Haands Knoer støttede paa Dugen og med
  højre Haand stukket ind under Vesten, som om han holdt paa Hjærtet,
  for at det ikke skulde springe ud. -- Han vilde foreslaa en Skaal --
  en Skaal, som ikke burde savnes ved dette Bord -- en Skaal for
  Kvinden.
  
  Da dette Ord gjorde det frygtede til Vished, udbredte der sig over
  alle Ansigter et slapt Udtryk af Opgiven-Ævret, med et træt Løfte om
  ikke at lade sig overraske af hvilke som helst Flovser.
  
  -- Hvad var ikke Kvinden for os i Livet! -- Dersom han maatte ligne
  Livet ved det, som det burde være, en Gudstjeneste --
  
  Her skar Herredsfogden, med Munden fuld af Jordbær, en Grimace af
  Væmmelse, i Lighed med den, der fremkommer, naar en uskyldig Gane
  første Gang smager Kaviar.
  
  -- en Gudstjeneste, saa vilde han ligne Kvinden ved Salmesangen.
  Det var de lutherske Salmer, som mange Steder først havde sunget
  Reformationen ind, og i Rationalismens Tid, i de tørre Prædikeners
  Dage, da var det Salmesangen, der havde næret og opholdt
  Menighedslivet ... Saaledes -- hm, hm, -- saaledes var det ogsaa
  Kvinden, der med sin uimodstaaelig dragende Magt vandt os for det
  højeste og bedste og ligesom gav Sjælen Vinger til at hæve sig over
  Hverdagslivets Trivialiteter. -- Der var maaske Kvindetyper, hvorom
  dette ikke galdt; -- men han talte om den danske Pige, den nordiske
  Mø, der var blond som en Lysalf, med blaa Øjne, hvori man syntes at
  se et Spejl af Himlen. -- En Skaal for den danske Mø! --
  
  Kort efter at denne Tale lykkelig var overstaaet, rejste Selskabet
  sig, og Parrene opløstes inde i Havestuen under en almindelig
  Haandtrykken. Men Godsforvalter Ravn beholdt endnu Frøken Klingenberg
  for sin egen Mund, idet han fik hende manøvreret hen i det fjærneste
  Hjørne mellem Vinduet og Klaveret, og Fru Krarup, der endnu
  ikke havde gjort Professoren tilstrækkelig bekendt med Egnens
  Smaaskandaler, fik ham placeret ved Siden af sig i Sofaen, hvor han
  havde den smukke Udsigt over den hvide Dug med de stærkt forgyldte
  Kopper og forbi Herredsfogedindens graa Silkebryst ud i Haven, der
  sammenfiltrede sit grønne Vildnis af gamle Frugttræskroner udenfor de
  aabne Døre.
  
  Hjorth underholdt sig med Frøken Vilhelmine, der borttog noget af
  Udsigten i sin Stilling midt for Bordet, bag den gammeldags
  Kobbermaskine, gennem hvis hullede Laag Dampen puffedes op i smaa
  Skyer, der blandede sig med Cigarrøgens blaa Lagtaager, til hele
  Stuen stod fuld af en hyggelig, tæt Dis, en rigtig landlig
  Kaffebords-Atmosfære, som dæmpede Dagslyset og udviskede
  Ansigtstrækkene, og hvori Cigarerne punkterede med deres glødende
  Ender.
  
  Det hjalp ikke, at Herredsfogedinden fik fine Fornemmelser i Halsen
  og begyndte at hoste; -- Røgen blev tættere. Man kunde næsten skære i
  den henne i det Vindueshjørne, hvor hendes Mand stod og tindrede med
  sine blanke Knapper, vridende sin lange rynkede Hals, der blev
  skaaret af de smaa opstaaende Flipper under Uniformskraven. Ved hans
  Side udspyede Kammerraadens tykke Læber uhyre Røgmasser, medens han
  formelig aad Cigaren, forenende Nydelsen af Skraa og Røg; han kastede
  hvert Øjeblik et kærtegnende Blik ned over sin store barberede
  Kindflade til Kjoleopslagets nye Ridderkors, der syntes ham at fylde
  Værelset med sin Hædersglans; af og til lettede han sin højre Fod bag
  op og greb den om Vristen, idet han et Par Sekunder hinkede paa
  venstre -- en af hans sære Manerer, naar han blev ivrig eller var i
  godt Humør. Men Proprietær Kolding stod støt i sine tyksaalede
  Landmandsstøvler, med den venstre Tommelfinger i Uhrkæden, medens
  han med højre Haand drejede paa den lange Knebelsbart.
  
  Paa den anden Side Spisestuedøren i Kakkelovnskrogen stod Provst
  Storm yderst i den gejstlige Gruppe, med et Øre vendt ud mod
  Kammerraadens og Proprietærens Samtale, medens han med det andet
  skødesløst beærede Pastor Frederiksens spædmælede Anmodning, om det
  dog ikke var muligt ved næste Syn at faa Godset til at indrette et
  ordenligt Ligkapel i Oustrup Kirke: -- Det var af den Slags Sager, --
  man kunde ikke bestemt forlange det ... Han skulde tale igen med sin
  Ven Ravn derom ... Iøvrig havde han ladet sig sige, at Greven ikke
  var absolut imod det. -- Bag ved dem stod Pastor Krarup mod
  Baggrunden af den rosarøde Lerkakkelovn, betragtende Selskabet gennem
  Hornbrillernes Cirkelglas med en Værts Tilfredshed; han havde stukket
  Hænderne ind paa Ryggen under den sorte Kjole, der slog Folder paa
  Siden og skubbede ham i Nakken med sin høje Krave under de hvide,
  silkeblanke Haartjavser, saa at han maatte stikke Hovedet frem med
  den lange Hage, der idag var blevet smukt barberet, over et rent
  Halsbind; -- i denne Stilling gav den gammeldags, langskødede sorte
  Kjole hans trivelige lille Person Lighed med en uhyre Allik.
  
  -- Kender De noget til denne Jokumsen, som er bleven kaldet til store
  og lille Skævinge, Hr. Provst?
  
  -- Nej, -- ikke set ham ... Temmelig ung Mand, -- fire Aars Kandidat.
  
  -- Mon han har præket til Demis?
  
  -- Jo han har, svarede Professoren henne fra Sofahjørnet, hvor han
  dannede som et Bindeled mellem Damerne og Gejstligheden. -- Jeg var
  selv Censor.
  
  -- Ja saa! ... Naar var det, Hr. Professor?
  
  -- Sidste Uge ... Jo, meget godt ... Det var: Jesus driver en Djævel
  ud. -- --
  
  -- Guds Død og Pine, Herredsfoged, saa skulde vi jo været ud paa
  Sneppetrækket, udbrød Kammerraaden, med et Hop, gribende sig i
  Vristen.
  
  -- Hvad behager? ... paa -- ... Er De blevet gal, Sommer?
  
  -- Jo, han si--siger jo der--derhenne, at de sidste Uge prækede om,
  at Jesus drev en De--jævel ud.
  
  -- Aa Snak! -- det maa være noget andet ... Det er jo engang i Marts,
  at Jesus driver en Djævel ud og er saa god at vare os ad, at vi skal
  ud og skyde Snepper.
  
  -- Ja, det--det er 'et sgu ogsaa, og nu er vi -- -- aa, vi er jo midt
  i August, -- ja, hvor man dog kan staa og være distrait.
  
  -- Nej, se dog til Godsforvalteren derhenne, den Rad! hviskede
  Proprietær Kolding. -- Aldrig saasnart har han sluppet denne Smule
  Godsejerske, -- det maa for Resten have været en sur Tjeneste, -- saa
  skal han da hen og regalere sig hos den lille Kristine, -- ja, det er
  nu ogsaa en Fandens fix Pige! --
  
  -- Hm! -- ja--a, Godsforvalteren er, som vi jo hørte ved Bordet, en
  varm Beundrer af det smukke Køn, -- Salmesangen, bemærkede
  Herredsfogden ironisk, idet han kastede Askestøtten fra sin Cigar hen
  paa Kakkelovnspladen.
  
  -- Ja Ra--Ravn, -- han er jo altid som en Ra--Ramler i Marts,
  plumpede det ud af Kammerraaden. -- --
  
  -- Nej, Professoren maa da paa ingen Maade rejse sig for min Skyld.
  
  -- Bevares, Frøken Klingenberg, De kan da ikke forlange, at jeg skal
  være saa uhøflig at blive siddende paa den bedste Plads.
  
  -- Det _kan_ jo ogsaa være, at Professoren _er_ bleven ked af os
  Damer --
  
  -- Men, hvor kan De dog tro, Frue?
  
  -- Det vilde gøre mig meget ondt, hvis jeg skulde jage Professoren
  bort eller blive et Paaskud, -- jeg har netop glædet mig til at tale
  med Dem ... Jeg har med saa megen Interesse læst adskilligt fra Deres
  Pen.
  
  -- Ser man det! ... læser Frøkenen ogsaa -- --
  
  -- Aa, Frøken _Klin_genberg er nu en ren Theolog.
  
  -- Naa, det tør jeg just ikke rose mig af ... Jeg vil ogsaa ærlig
  tilstaa, at jeg begyndte rigtignok paa at læse Deres Disputas, men
  den -- den blev mig dog -- lidt --
  
  -- Saa, -- ja, det vil jeg tro.
  
  -- Ja især det meget Græsk, det kunde jeg jo ikke --
  
  -- Nej, naturligvis.
  
  -- Men flere Artikler af Dem -- i theologisk Tidsskrift, -- de har
  interesseret mig overordenlig ... Og saa Deres »Kulturhistoriske
  Billeder af Livet paa Frelserens Tid«. --
  
  -- Saa, har De haft Fornøjelse af den? -- Det glæder mig at høre. --
  Ja, den er jo ogsaa mere almenfattelig.
  
  -- Ja, saa fin, og saa -- Aa, kan De huske -- et Sted -- det falder
  mig netop ind -- det er en Skildring af Aftenen -- hvordan, saadan --
  ja det begynder -- lad mig se! -- »Men anderledes saà det ud, naar
  Solen var gaaet ned (Mathæus 16).«
  
  -- Jo, jeg erindrer det nok ... Saa, har det tiltalt Dem særlig? ...
  Hm! -- Siden Frøkenen giver sig af med den Slags Ting, kan jeg tænke,
  De har læst Martensens Ethik.
  
  -- Aah, ja -- i de sidste Maaneder, siden den specielle Del kom, har
  jeg næsten ikke haft Tanke for andet ... Jeg kan slet ikke blive træt
  af det ... Det er rigtignok Tankedybde! -- Og saa denne herlige Stil!
  det er slet ikke, som om det var Videnskab, -- det glider saa let som
  i en Præken. -- --
  
  -- Jeg maa dog sige, bemærkede Provsten, at hans Eskatologi er mig
  noget fantastisk. --
  
  -- Ja, det kan man ikke saadan uden videre sige, Provst Storm! det er
  et meget indviklet Spørgsmaal, som man sandelig skal -- -- Hvad mener
  De, Hr. Professor? jeg hører De taler om Martensens Ethik ... Det er
  dette med Tusindaarsriget, det er jo vanskeligt, for man kan jo ikke
  nægte, at det er udtrykkelig forkætret i Konfessionen.
  
  -- Saa, Hr. Pastor! udbrød Frøken Klingenberg, -- er det forkætret?
  -- det tusindaarige Rige -- Gud, det har jeg altid tròt --
  
  -- Ja, man maa vel des værre sige, lød Professorens Votum, at vore
  Reformatorer -- paa dette Punkt har været -- hvad skal jeg sige? --
  noget overilede ... De har uden Tvivl ladet sig henrive til den
  syvende Artikel af historiske Strømninger i deres Samtid, som var dem
  imod, og med Rette imod -- af andre Grunde. Tusindaarsriget har den
  fuldeste Medhold i Skriften.
  
  -- Ja--a, -- det vil da sige, hvis Johannes' Aabenbaring er ægte,
  ytrede Provsten.
  
  -- Ja, men det maa vi vel være enige om.
  
  -- Ja, Luther forkastede dog ogsaa selv Aabenbaringen.
  
  -- Jo, vist gjorde han saa ... Men De vèd nok, Hr. Provst, at Luthers
  Forhold til den hellige Skrift var -- des værre -- i mange Maader --
  vilkaarlig.
  
  -- Ja, det er ganske vist, bifaldt Pastor Krarup, -- man kan ikke
  saadan uden videre -- beraabe sig -- -- Naa, hvad mener Ungdommen?
  brød han af til Hjorth, som var lokket derhen af den theologiske
  Disput.
  
  -- Jeg antager, at Apokalypsens Ægthed er hævet over enhver Tvivl.
  
  -- Ja, de Unge de skal nu altid være saa ultra-orthodoxe, udbrød
  Provsten ærgerlig.
  
  -- Undskyld, Hr. Provst, men det forekommer mig at være en underlig
  Slutning, da netop alle de radikale Kritikere holder paa dens Ægthed.
  
  -- Ja, det er ganske sandt, udbrød Krarup, henrykt ved at se Provsten
  fanget i sin Uvidenhed. -- Det er meget træffende; he, he, he! -- Kan
  De stikke den, Provst; det havde De nok ikke betænkt.
  
  -- Ja, saa er det virkelig et noget farligt Forbund, svarede Provst
  Storm.
  
  -- Ah, de Lærde er nok uenige, raabte Herredsfogden, hvis lange Hals
  under disse Repliker havde forstrakt sig mer og mer i Retning af
  Theologerne. -- Der staar nok Avtoritet mod Avtoritet.
  
  -- Ja men, Guds Ord bliver dog den højeste Avtoritet, saa der er
  ingen Fare, Herredsfoged ... Vi talte ellers om Martensens sociale
  Ethik, og den har De vel ikke læst.
  
  -- Jo, den har jeg netop læst, Krarup, det _vèd_ Gud jeg har ... Og
  jeg vil rent ud tilstaa, at jeg finder, det meste af den er noget
  forbandet Nonsens -- hen i Vind og Vejr ... Men saa meget vil jeg
  indrømme Dem, at den kan være meget gavnlig i politisk Henseende ...
  At den nationalliberale Reaktion bliver præket som kristelig Ethik,
  det kan være meget sundt for Folket, at de kan vide, hvad de har at
  rette sig efter. -- --
  
  -- De kan dog ikke ne--nægte, Hr. Proprietær, at det er Indavlen, der
  har da--dannet Racerne. --
  
  -- Ja, men det er ogsaa den, som faar dem til at udarte.
  
  -- Saa! er det det? ... Da vèd jeg dog ellers, at Backwell --
  
  -- Aa, han er aldeles forældet!
  
  -- Hva--hvad behager! -- forældet?
  
  -- Ja, for længe siden! ... Og jeg har læst i et Tidsskrift, at
  Darwin selv -- --
  
  -- Darwin! -- De beraaber Dem da ikke paa Darwin? spurgte Provsten,
  idet han pludselig vendte sig.
  
  -- Nej, -- ja, -- det vil sige, -- det er slet ikke noget om det med
  Aberne ... Det er aldeles uskyldigt ... Det er kun om Husdyrene.
  
  -- Naa, ja ... Ja, men Darwin er alligevel ingen Avtoritet.
  
  -- Nej, de--det har Provsten Ret i, de--det er det jeg siger, udbrød
  Kammerraaden, gribende sig om Vristen ... Da--Darwin er ingen
  Avtoritet, han er Fi--Filosof.
  
  -- Aa, De kan selv være Filosof.
  
  -- Hvad ba--behager! ... Jeg Fi--Filosof! ... Jeg er en simpel
  La--Landmand.
  
  -- Maa jeg spørge, hvad er egentlig Stridens Emne? --
  
  -- Aa, det er Proprietæren dèr, han paa--paastaar, at Indavlen, ~the
  breeding in and in~, at den ikke bevarer Racerne, men at der behøves
  Krydsning --
  
  -- Ja, det skulde jeg ogsaa være tilbøjelig til --
  
  -- Ja, men be--bedste Provst -- --
  
  -- Ah, nu er Provsten kommen dèrover, bemærkede Pastor Krarup; -- ja
  dèr passer vor kære Embedsbroder maaske ogsaa bedre.
  
  -- Saa? ... Hm ... Provsten er en ivrig Landmand? ... Hm.
  
  -- De taler derovre om Darwin, begyndte Pastor Frederiksens snøvlende
  Stemme med sine mange uartikulerede Nasallyde; -- og da vi netop er
  ved Martensens Eskatologi, saa kan jeg ikke tilbageholde den
  Bemærkning, at det har undret mig meget, at han ikke taler om Darwin,
  dèr -- i Anledning af den falske Profet eller Dyret fra Jorden. --
  Dette, at Dyret stiger op af Jorden, se det minder jo ligefrem om
  Udviklingslæren, at det kommer fra det uorganiske og saa efterhaanden
  stiger -- og saadan -- Og saa det, der staar, at han faar Magt til at
  give Dyrets Billede Aand, saa at det endog kan tale, det er jo Dyret,
  der bliver til Menneske, -- at han faar det til at se saadan ud, og
  faar dem til at tilbede Dyret og bære dets Mærke paa Panden, saa de
  selv bliver ligesom Dyr, det er jo den Darwinistiske Moral ... Ja,
  saa staar der jo ogsaa, at Løgneprofeten ser ud som et Lam, men taler
  som en Drage, og man hører jo altid netop Darwin rose for hans
  beskedne Fremtræden, -- det Træk forekommer mig nu at være saa
  slaaende.
  
  -- Saa, har De tænkt Dem det saaledes ... Hm ... Ja, det kunde man jo
  ogsaa -- --
  
  Men Hjorth, der allerede var bleven ked af Theologernes Selskab, gik
  hen i den anden Ende af Stuen, hvor Kristine sad i en Hjørnesofa og
  lo, medens hun udsøgte smaa Stykker Sukker i den blaa Skaal, som den
  galante Godsforvalter bød hende paa en lakeret Bakke. Hun havde
  forvundet sin første Benauelse ved den lille elegante Herres
  Opmærksomhed og befandt sig overmaade vel ved Siden af ham, der
  konverserede hende med en spøgende onkelagtig Venlighed, medens han
  lænede sig tilbage og balancerede med Kaffekoppen i den venstre
  Haand, med det venstre Ben slaaet over det højre, vippende
  velbehagelig med den fine Gedeskindsstøvle, der var som støbt om hans
  lille Fod.
  
  -- Naa, De har rigtignok forstaaet at faa Flødeskindet, Frøken.
  
  -- Uh ja, -- jeg fik saadan en Mængde, og jeg kan slet ikke lide det,
  svarede hun rødmende, idet hun bortløj sin Graadighed.
  
  -- Hvad for noget, Frøken! ... Hvad er det dog for en Smag, tilmed
  for en landlig Skønhed ... Ikke lide Flødeskind! ... Ja, men saa maa
  De virkelig give mig noget af Deres Overflødighed, for jeg er saadan
  en græsselig Slikmund.
  
  -- Men Gud, det gaar da ikke an, Hr. Godsforvalter.
  
  -- Jo saamæn gaar det magelig an, nu skal De bare se! --
  
  Han holdt sin Kop hen, og Kristine maatte skovle alt Flødeskindet op
  af sin Kop og komme det over i hans, medens hun rystede paa Haanden
  af Latter.
  
  -- Se saa, lille Frøken, nu blev vi begge hjulpet, og jeg siger mange
  Tak for Flødefisken; -- ja saadan kaldte vi det som Børn, naar Moder
  gav os en Theske fuld af Flødeskind ... Aak ja, -- aak ja! ... Det er
  dog den bedste Tid i Ens Liv, det er saamæn Barndommen.
  
  -- Det synes jeg virkelig slet ikke.
  
  -- Ikke det ... Og De maa dog have haft et rart Hjem, -- Deres Fader
  er saadan en prægtig Mand -- saadan lidt af den gamle Skole, men
  rigtig saadan -- aa -- ... Naa, men det forstaar sig, Ungdommen, den
  er jo ogsaa -- ... Aak ja! ... Ah, vær saa artig, Hr. Hjorth, vær saa
  artig!
  
  -- Nej, bliv dog endelig siddende, Hr. Godsforvalter.
  
  -- Nej, paa ingen Maade, paa ingen --. Skulde jeg blive her og tage
  Pladsen op for en værdigere? ... Saadan et Par Forlovede, de er jo
  ligesom et Par røde Køer, som vi siger her paa Landet ... Det vèd vi
  nok ... Ja, det er ikke, fordi jeg selv nogensinde har været forlovet
  ... Aak nej! ...
  
  Hjorth blev imidlertid staaende med Albuen støttet paa Klaveret, og
  Godsforvalteren fandt sig i at blive siddende.
  
  -- De kommer vel paa Skovballet imorgen Aften og faar Dem en Svingom
  med Deres Kæreste? ... Ja jeg siger ligefrem Kæreste, for jeg kan
  ikke udstaa det Ord »Forlovede«; -- der er saadan noget koldt og
  selskabeligt ved det ... Derimod »Kæreste«! hvad ligger der ikke i
  det Ord! --
  
  -- Nej, min »Kæreste«, sagde Kristine med en aller kæreste lille
  Vrængning efter Ravn, -- han kommer saamæn slet ikke, for han tager
  til København.
  
  -- Saa? -- allerede! ... Har De ogsaa Hjærte til det?
  
  -- Aa ja, for min Skyld, Niels! -- du kunde dog gærne blive den ene
  Dag.
  
  -- Nej, jeg kan virkelig ikke, kære Kristine ... Skolen venter ikke
  paa mig, og det gaar ikke an, at jeg begynder med at forsømme.
  
  -- Det er saa længe siden, vi har været paa Skovbal sammen.
  
  -- Skal der nu være Skovbal igen? spurgte Herredsfogden, som ogsaa
  var flygtet fra Theologerne.
  
  -- Ja, der skal saamæn, imorgen; -- nede ved Skovvang Sø, svarede
  Godsforvalteren.
  
  Kristine var sprunget op og gik hen til Vilhelmine, der nu var færdig
  med at skænke Kaffe. Herredsfogden kastede sig ned i Sofaen ved Siden
  af Ravn.
  
  -- Ved Skovvang Sø? ... Ja men, hvorfor Satan har De givet Tilladelse
  til det?
  
  -- Aa, hvorfor skulde jeg dog ikke --
  
  -- Æh, nu skal der jo danses den ene Uge her og den anden dèr, -- det
  gaar saagu min Sæl i èn Guddommelighed.
  
  -- Ja Herregud, man maa dog unde dem en billig og uskyldig
  Fornøjelse.
  
  -- Ja, den kan sgu ellers blive dyr nok, naar den har trukket Renter
  i ni Maaneder ... Uskyldig! ja den er Fan'en er den ... Nej, Ravn!
  _De_ hører sgu ikke længer til de naive, det kan De ikke bilde saadan
  en gammel Praktikus som mig ind.
  
  -- En frisk Cigar, Herredsfoged, De sidder jo og brænder Læberne,
  sagde Pastor Krarup og rakte Kassen hen imod ham. Vil De ikke med ud
  i Haven og trække lidt frisk Luft?
  
  -- Aa jo. -- --
  
  -- Men jeg forstaar virkelig ikke, hvorfor netop Hornene --
  
  -- Fordi, bedste Hr. Provst, for--fordi der er en meget nøje
  For--Forbindelse mellem Hornenes Væxt og det sexuelle System og
  følgelig ogsaa med Mælkesekretionen. -- De kan jo allerede se det paa
  Tyrens og Koens Hornform. -- Det er en Ko--Korelation i Væxt ...
  Dersom for Exempel en Ko bliver syg, -- jeg vil sige den faar en --
  
  -- Ja men nu skulde De virkelig komme med ned i Haven, Kammerraad,
  afbrød Pastor Krarup ham, idet han slog ham kordialt paa Skuldren, --
  saa kan De jo disputere videre dernede.
  
  -- Ja, ja, -- nu kommer vi, nu ko--kommer vi. -- --
  
  Haven var overalt, hvor man skulde gaa, et Vildnis af Stikkelsbær- og
  Ribsbuske, der efterhaanden ved at rykke frem fra begge Sider havde
  erobret de gammeldags smalle Gange, som bugtede sig frem mellem dem
  og kun syntes at ville give Adgang for Bærspisere. Hist og her var
  der nogle mislykkede Blomsterforsøg i nyere Stil, som Hønsene havde
  vendt op og ned paa; nede langs Staldlængen glòde en Række Georginer,
  Stokroser og Brandliljer midt imellem et tørt Krat af afblomstrede
  Riddersporer. Men som oftest holdt Buskene op et Par Skridt fra
  Gangene, og derinde gròde Græsset frodigt, fuldt af nedblæst Frugt
  under de gamle mossede Træer, der vare tveløbne eller delte sig fra
  Roden af i en fem, sex Grene som uhyre Buske.
  
  Det var efter at Selskabet gennem en pludselig Aabning i
  Ribsbuskettet var trængt ind paa en af disse Plæner, at Professoren
  udbrød, forvirret ved Gangenes Labyrint-Slyngning: --
  
  -- Det er virkelig ikke saa lille en Have, Pastor Krarup; den maa dog
  koste en Del at holde i Orden.
  
  -- Aa, det er saamæn ikke noget videre at tale om.
  
  -- Nej, det kan man sgu se, bemærkede Herredsfogden, og pillede et
  Par Torne ud af sine Buxer.
  
  -- Hvad kan De? ... He! De skal nu ogsaa altid have noget at udsætte
  ... Ikke sandt, Hr. Professor, er det nu ikke en dejlig Have? ...
  Saadan rigtig vil jeg sige, som en Præstegaardshave skal være.
  
  -- Jo, ganske vist; -- det er jo Stilen ... Naa, man kunde maaske
  sige, at den hist og her var en Smule overgròt.
  
  -- Overgròt? -- Nej, hvor vil De hen? ... nej paa ingen Maade ... En
  Have maa skam ikke være aaben, det giver ingen Hygge ... Nej, den er
  saamæn ikke overgròt.
  
  -- Aa nej, naar man huggede saadan to Trediedele af Træerne --
  
  -- Hugge? ... nej, De kan tro nej, Herredsfoged.
  
  -- Se, sikken nu et dèr! ... Det kan jo næppe staa.
  
  -- Nej, derfor har jeg ogsaa sat en Stiver til det ... Men saa megen
  Frugt, som jeg høster af det, det gør De Dem ingen Begreb om -- ikke
  Tanke om, at De forestiller Dem det. -- De kunde lige saa godt
  forsøge paa at begribe, hvor langt der er herfra til Sirius eller en
  af de andre Planeter. -- Se der er nu den Bergamot, dèr -- den er hul
  som et Rør; -- men hvad _det_ er for et Træ til at bære, -- aa, der
  kunde leve en hel Familje af det.
  
  -- Nej, det er ganske vist, at de gamle, det er jo ofte de aller
  bedste.
  
  -- Ja, det har De nok Ret i, Hr. Professor! Nej, kom bare ikke her og
  sig, at man ikke dur mere, fordi man er bleven gammel ... He! -- nej
  dette nymodens, det er dog ellers --! ja, De kan tænke Dem, Hr.
  Professor, jeg saà forleden -- jeg var kommen over i Haven paa
  Skovvang, -- og saa havde de minsandten trukket ganske bitte bitte
  smaa Frugttræer i Espalier paa Staaltraad -- helt ned langs Jorden
  ... Ja er det nu dog ikke skammeligt at forkrøble Guds Skabning
  saadan!
  
  -- Det har jeg ogsaa nu faaet i min Have.
  
  -- Ja, det kunde jeg da sagt mig selv! -- Aa Gud, hvor det ligner
  Dem, Herredsfoged! ... Overgròt! ... nej Deres Have er jo rigtig nok
  ikke overgròt. En Høne kan jo ikke finde Skygge i den ... Se nu
  saadan et Par stakkels Kærestefolk, hvordan skulde det nu gaa dem i
  Deres Have? Her kan man netop lige faa et Glimt af dem, inden de slap
  ind i Filosof-Gangen ... Men hvad skulde saadan et Par Stakler stille
  op i Deres Have -- kan De svare mig paa det, Herredsfoged?
  
  -- Ja, jeg vil sgu heller ikke have noget stillet op i den. -- For
  Resten kunde de da plukke Roser, for dem skulde jeg da mene, at det
  er mig som har.
  
  -- Ja, det er unægteligt ... Ha, ha, ha! den kunde De dog stikke ...
  Aa, men nu skal De se det nyeste. --
  
  -- Det var som Pokker! De vil da ikke bilde mig ind, De har Nyheder
  her!
  
  -- Ja, kom nu bare med til »Verdens Ende«.
  
  -- Ih, ser man det, Hr. Pastor! ... Jeg vidste saamæn ikke, den var
  saa nær.
  
  -- Ja ha, ha, ha! ... Er det ikke et morsomt Navn, vi har fundet til
  den nye Udsigtshøj?
  
  -- _Udsigtshøj_? ... Har De lavet en _Udsigtshøj_? ... Ja men
  Herregud, Mand, der er jo ikke Guds Skabelses Tanke at se efter.
  
  -- Jo vist saa! over til Møllen, og -- kom nu bare -- nu er Solen
  lige gaaet ned, saa er der -- Ah, der har vi Damerne! ... Frøken
  Klingenberg! vil De følge med mig til Verdens Ende?
  
  -- Ja med Fornøjelse, -- naar De paatager Dem at finde Vej.
  
  Ved en Tvervej stødte Toget paa Pastor Frederiksen og
  Godsforvalteren, Ravn havde været saa uheldig at løbe paa Præsten i
  en af Labyrintgangene mellem Ribsene. Han maatte gribe Lejligheden
  til paa privat Grund at forsikre Pastoren om, at det smertede ham saa
  uendelig at skulle ligge i Proces med Pastoren ... Men Pastoren kunde
  jo indse, at han i sin Stilling --. Herregud! det var jo en Bagatel
  for Godset -- og han vilde saamæn være glad, hvis det tabte Sagen,
  det ved Gud han vilde, -- men som gammel Jurist maatte han rigtignok
  sige, at han tròde ikke, der var Udsigt til det.
  
  -- Nu skal jeg sige Dem noget som gammel Jurist, sagde Herredsfogden,
  idet han holdt Ravn tilbage ved et Tag i Skuldren, -- ja, det haster
  sgu ikke med at komme videre, for Frøken Klingenberg har haget sig
  fast i Professoren, og Hjorth tager sig Pinedød selv af Kristine
  henne i Nøddegangen, -- men jeg vil dog sige Dem, at det er noget
  forbandet Fedteri fra Godsets Side, den Brændesag. --
  
  -- Naa ja, -- hvad, enhver staar jo paa sin Ret.
  
  -- Ja Ret, ja -- Fan'en heller ... Se hvad skal det nu ogsaa til, at
  vi ikke faar de Regnskaber at se?
  
  -- Ja men Herregud, vi har dem jo ikke ... Der har jo været saadan en
  græsselig Uorden --
  
  -- Ja vèd De hvad, Ravn, -- naar en Mand som De siger saadan og
  saadan, saa kan jeg naturligvis ikke sige, at det er ikke sandt; --
  men Fanden skal ta'e mig, om jeg tror det.
  
  -- Hm--m! ... naa ja, enhver bliver jo salig ved sin Tro ... Men smid
  nu den Cigar, Henriksen, den dur jo ikke noget, og tag en her -- nej
  det andet Rum, -- det er en ægte Habana.
  
  -- Nej virkelig, -- er det? ... Det var sgu ellers rart ... Tak skal
  De have ... For Præstens Cigarer -- ærlig talt -- saadan efter Middag
  ... Har De lidt Ild! ... mange Tak ... Ah! --
  
  Hjorth og Kristine spadserede, som Herredsfogden havde bemærket,
  nede i den Nøddegang, der er et uundværligt Inventarium i en
  Præstegaardshave. Den gik snorlige langs med Udkanten af Haven og
  havde det uundgaaelige Navn Filosofgangen, der -- ligesom ~lucus a
  non lucendo~ -- har sin Oprindelse i en Tradition om, at Præsten her
  memorerer sin Prædiken. Det var den ogsaa bred nok til; men naar en
  ung Mand og en ung Dame skulde gaa der ved Siden af hinanden, var det
  bekvemmest, om de enten vare meget kærlige Sødskende eller Kærester.
  Hjorth og Kristine, som opfyldte den sidste Betingelse, befandt sig
  meget vel dernede. Men da de havde spadseret et Par Gange frem og
  tilbage, mødte de Vilhelmine og Herredsfogdens Datter, der lød det
  romantiske Navn Amanda. Det var en temmelig lille Dame, hen imod de
  Tredive, med et magert Ansigt og Haaret strittende ud over Panden,
  iført en spraglet Kjole, der var saa snever forneden, at den
  nødvendiggjorde Kæder mellem Støvlerne. Hjorth havde ved Bordet haft
  hende paa venstre Haand, og de havde vexlet nogle Ord, naar hun ikke
  netop konverserede Pastor Frederiksen om Brændesagen. Nu blev hun
  hans sejerssæle Makker i et Kroketspil, der fandt Sted inde paa den
  skraanende Blegeplads, hvor man bestandig maatte skovle de nedfaldne
  Æbler bort for at kunne slaa, tage et Tøjreb til Side, der havde
  trukket sin Gaffelstang om paa skraa, løfte med Køllerne paa de lange
  Valdnøddegrene, der ludede over det halve af Pladsen.
  
  Saa satte det unge Selskab sig hen, for at hvile efter Spillets
  Anstrængelser og Spændinger, paa en lille Høj tæt ved, hvor
  Nøddegangen mundede ud; det var det ene Hjørne af Haven; det andet,
  ved den modsatte Munding af Nøddegangen, var »Verdens Ende«.
  
  De havde ikke siddet længe, før et Par lyse Benklæder begyndte at
  skimtes og blive tydeligere nede i Nøddegangens kuppelformede Mørke.
  
  -- Ah, dèr sidder det unge Selskab! ... Maaske jeg kunde gøre mig
  fortjent til en Plads dèr paa Bænken -- skønt jeg rigtignok ikke
  længer tør regne mig blandt de unge ...
  
  -- Gud, Hr. Godsforvalter, -- De havde da nær kyst Livet af mig,
  raabte Frøken Amanda og rykkede ud paa Bænken, saa der blev Plads
  mellem hende og Kristine.
  
  Damerne havde vel derfra haft en fortryllende Udsigt til
  Solnedgangen? ... Aa de havde spillet Kroket ... Det var rigtig
  Skade! ... Solen var gaaet saa dejlig ned ... Aa, der var noget saa
  stemningsrigt ved Solnedgang! ... Det var ligesom den bragte alt det
  gode i Menneskenaturen op!
  
  Men Kristine, der ikke havde set Solnedgangen, var som en Følge heraf
  paa sit ondskabsfuldeste, og drillede Ravn ved det nærgaaende
  Spørgsmaal, om han nu ogsaa hyppig besaà Solopgangen? ... aa, den var
  endnu meget stemningsfuldere end Solnedgangen ... Og saa drev den al
  Magelighed ud af Menneskekroppen!
  
  -- Nej, men det er virkelig utaaleligt! ... Saadan en Drillepind De
  ogsaa er! ... Er hun ogsaa saadan mod Dem, Hjorth? Saa er det
  virkelig al Ære værd, at De har holdt saa længe ud.
  
  -- Det er vistnok netop det aller holdbareste, naar der ikke er for
  megen Enighed, bemærkede Frøken Amanda med et erfarent Tonefald. --
  Ønsk De bare, at Deres Tilkommende bliver dygtig drilsk.
  
  -- Nej hør, Frøken Henriksen, De er blodig! ... Frøken Kristine er
  ogsaa slem, men De er blodig, det ved Gud De er! ... Haane en
  stakkels gammel Pebersvend ved at tale om hans Tilkommende ... Nej
  Dem tør jeg skam ikke sidde ved Siden af.
  
  Han maatte virkelig holde sig saa langt som muligt fra hende og saa
  tæt som muligt op ad Kristine.
  
  De fandt alle, at Godsforvalteren var endogsaa usædvanlig elskværdig
  den Aften. Det var i Grunden godt, han var kommen. De sad dèr og var
  lige ved at falde i Staver. Men han satte Liv i det hele, kastede de
  smaa spøgende Repliker som en blød Bolt fra den ene til den anden.
  Hvor var han ikke hyggelig som han sad dèr, lænet tilbage, med Armene
  langs Ryggen af Bænken (og Damerne), pustende Røgen fra sin Havaneser
  ud i smaa velstøbte Ringe, overgiven, sentimental, ironisk og
  vrøvlende, alt imellem hinanden, som om han bestandig for at glæde de
  andre valgte netop den Tone, som hans Erfaring sagde ham just i det
  Øjeblik var bedst egnet til at holde Stemningen i Hjulsporet paa den
  behagelige Middelvej, -- en venlig, skæmtefuld, kær gammel Onkel.
  
  -- Men nu maa vi virkelig gaa op til de andre; -- det gaar ikke an.
  Jeg skal ogsaa snart lave The, sagde Vilhelmine.
  
  -- Herregud, -- jeg syntes, vi havde faaet det saa rart hernede.
  
  -- Aa, Godsforvalteren er for doven, han gider ikke rejse sig. Kom,
  nu skal vi trække Dem op.
  
  -- Ja, De kan sagtens gøre Nar, Frøken Kristine.
  
  Det var blevet saa mørkt, at Amanda gav et lille Hvin fra sig, da hun
  traadte ind i Nøddegangen. Men Hjorth gik ved Siden af hende, og
  Vilhelmine førte resolut an. Godsforvalteren og Kristine fulgte bag
  efter, ganske tæt ved.
  
  -- Aa, det var da kedeligt!
  
  -- Hvad er det, Hr. Godsforvalter?
  
  -- Jeg tabte min Signetring, -- den gled ned af Fingren lige her.
  
  -- Naa, den skal vi nok finde.
  
  -- Ja, jeg vilde rigtignok nødig --. Den kunde ligge og ruste, eller
  nogen kunde træde paa den ... Det er mig saadan en kær Erindring fra
  min Moder ... Aa, om Forladelse!
  
  Han var kommen til at støde blødt mod hendes Pande, idet de begge
  bøjede sig. Kristine lo.
  
  -- Nej, hvor her dog er mørkt.
  
  -- Ja nu -- nej, jeg har ingen Tændstikker hos mig.
  
  Han maatte nøjes med at faa Cigaren til at gløde stærkere. Den
  kastede pludselig opblussende, røde Lys over hendes Ansigt og de
  enkelte glinsende Haar, der krusede sig ved Tindingen; og saa dukkede
  hendes Ansigt igen tilbage i Mørket. Men den tætte, stærke Røg fik
  hende til at hoste saa voldsomt i hendes bøjede Stilling, at han
  maatte holde paa hende. Saa lo de begge igen.
  
  -- Aa her er den, udbrød Godsforvalteren.
  
  Der var gaaet flere Minutter; de andre vare ikke til at høre.
  
  -- De er vist gaaet her ned ad, det er ogsaa det nærmeste, sagde
  Kristine, da der midt i Nøddegangen aabnede sig en Vej ind i Haven.
  
  Men Godsforvalterens skarpe Øre mente nu at kunne høre dem længer
  nede. Det forekom ham ogsaa, at de havde talt om »Verdens Ende«. Naa,
  de kunde jo gærne gaa derop. For hun var vel ikke bange for Mørket.
  
  Nej, Gud bevares! hvor kunde han tro? naar han var med!
  
  Det var umuligt ikke at komme til at støde til hinanden i det
  Mørke og den Sneverhed. Og kom Kristine efter saadan et blødt
  Guttaperka-Puf blot et Par Tommer ud til Siden, saa var hun strax
  inde i det kolde, dugvaade Hasselløv og maatte med et lille Hvin
  tilbage igen, saa det blev Ravns Tur at komme over i Grenene. Det
  var en Uendelighed af Smaaskub og Beskyldninger, af Latter og
  Undskyldninger, af Forsikringer om, at det gjorde Ingenting, slet
  Ingenting, de havde jo heller intet at lade hinanden høre, af
  Smaavitser fra Ravn, som at »de tog det paa bedste Beskub, he, he,
  he!«
  
  Og saadan kom de da omsider til »Verdens Ende«.
  
  Men der var ingen dèr.
  
  -- Det er for Resten en hyggelig Plet! ... Og saadan en smuk
  Aftenklarhed i Luften ... Skal vi ikke sætte os lidt ned, -- da vi nu
  dog er kommet her? ... Theen er vist ikke færdig endnu.
  
  Bænken var lille; det var egentlig ikke at kalde andet end en meget
  bred Træ-Lænestol; men Kristine havde siddet i den med Hjorth, saa
  hun vidste, der var Plads til to. Rigtignok var Godsforvalteren lidt
  triveligere, men det kunde dog nok lade sig gøre med en god Vilje og
  ikke altfor sarte Hofter.
  
  Den afhøstede Rugmark ligefor med sin bleggule Flade, brudt af
  Travehobenes lave Voldrækker, højnede en Buelinje mod en skyfri
  Himmel, der var farveløs bleg og kun henne tilhøjre havde en tynd
  rødgul Anstrygning: foran denne Smule Farve stod Møllen med den
  kulsorte kluntede Trækasse hvilende paa Toppen af den lille Murkegle,
  strittende med tre ubevægelige Vinger. Bladene i Elmetræernes Kroner,
  der bøjede sig frem over Bænken, stod ganske ubevægelige. Det tegnede
  til et smukt Vejr den næste Dag. Hvis det blev saadan en Aften,
  havde Skovballet rigtignok Held med sig! ... Han vilde ogsaa komme
  derned et Øjeblik ... Denne landlige uskyldige Folkeglæde fandt han
  saa idyllisk ... Han foretrak langt den fremfor at se paa et stort
  Bal ... Hun maatte da endelig ogsaa komme, selv om hendes Kæreste tog
  til Byen.
  
  Ja hvis Godsforvalteren vilde danse med hende, saa vilde hun nok
  komme, for ellers vidste hun rigtignok ikke, hvorfor hun skulde gaa
  derhen, naar Niels ikke fulgte med.
  
  Danse! vilde hun virkelig danse med ham! -- saadan en gammel Kavaler
  ... Det havde han rigtignok ikke tænkt paa ... Naa, men en lille
  Svingom ... Naar han turde smigre sig med, at han gjorde hende en
  Fornøjelse ... Selv om han gjorde sig lidt latterlig -- Herregud! --
  hvad vilde han ikke gøre, naar hun bad ham derom -- --
  
  -- For--fordi Fe--Felterne paa Spejlet er en Fo--Fortsættelse af
  Fe--Felterne paa Yveret --
  
  Godsforvalteren slap Kristines Haand, som han kærtegnede med
  onkel-venlige Strøg af sin buttede kattebløde Pote. Kristine begyndte
  at fnise.
  
  -- Hvad det be--beviser, Hr. Provst? ... det be--beviser, at der er
  en Ko--Korelation i Væxt.
  
  -- Ja men, staar Haarvæxten paa Yveret da i Forbindelse med
  Malkeevnen, det er det vi skulde have at se, Hr. Kammerraad?
  
  -- Ja, det er netop det! ... Kan De bevise os det?
  
  Stemmerne vare nu ganske nær, og der var kun èn Vej til Verdens Ende;
  man kunde ikke komme bort.
  
  -- Gud, Hr. Godsforvalter! hviskede Kristine.
  
  -- Nej, det har De Ret i, Hr Proprietær! Det er dèr Theorien har sit
  Hul!
  
  -- Hvad, Ra--Ravn! er De her --?
  
  -- Og Kristine, udbrød Provsten.
  
  -- Ah, vi kom da ikke til Ulejlighed? spurgte Proprietæren.
  
  -- Paa ingen Maade! vi var netop gaaet herhen, fordi vi ventede at
  træffe Selskabet her. -- Men nu er det vel bedst, at vi kommer
  tilbage til Theen.
  
  Denne Gang var det Kammerraaden, der underholdt Kristine med sin
  pludrede Ordstrøm, hvis Løb hun ikke altid kunde følge, ør i Hovedet
  som hun var af sin tête à tête med Ravn og den pludselige Afbrydelse.
  Men hun opfattede dog, at han en Tid lang konverserede hende om den
  nye Plag, som hendes Fader havde lagt til -- den grønne -- Magen til
  den, han havde solgt til Provsten -- men det kunde hun vel ikke
  huske? -- Brillant Stykke Hest! -- Ja men den ny, den saà ellers ud
  til -- den kunde sgu ogsaa nok -- med Tiden -- det ved Gud den kunde.
  Og bagved underholdt Proprietær Kolding Godsforvalteren og Provst
  Storm om Dyrskuet i Slagelse ... Naa, de havde ikke været der? -- Ja,
  de skulde dog set det Kvæg, som Kammerraaden havde taget Præmie paa.
  Ja, det var nu efter hans Mening en ren Skandale. -- Det duede? --
  ikke Tale om -- saadan. Og saa var det fodret op, rent vanvittigt
  sgu. Han turde holde en Parè paa, at sex af ti, de vilde kaste ...
  Nej, saa var der da fra Kragerupgaard, -- det var sgu fine Varer ...
  Men naar man er Kammerraad Sommer! --
  
  Der var tændt Lys i Havestuen, og Theen blev budt rundt tilligemed
  skaaret Smørrebrød og Sølvbakker med Sandkage. Samtalen var
  døsigere, og bevægede sig mellem to og to. I Grunden begyndte man at
  blive ked af hinanden og vilde helst slubre Theen ned i Ro og Fred
  uden Forpligtelse til at være morsom. Kun Pastor Krarup var
  utrættelig som Vært; -- med straalende Ansigt, hviskende Fortrolighed
  og kordiale Bevægelser gik han fra den ene til den anden og holdt
  endnu Selskabet i Aande.
  
  Men næppe var Theen sunken, før den ugemytlige Herredsfoged lod
  spænde for sin Vogn, og dermed var Tegnet til Opbrud givet. --
  
  Da deres Tur endelig kom, satte Hjorth og Kristine sig op i den
  bageste Agestol paa Per Andersens lille aabne Fjervogn. Foran
  Kristine sad Kusken, en lang Dreng, paa Nippet til at blive Karl, der
  holdt sig i en ubevægelig værdig Stivhed med en høj Hals under det
  snorlige afskaarne Nakkehaar. Han kørte paa den sindig godmodige
  Bondemaner, idet han lod Hestene løbe, omtrent som de vilde, og af og
  til, yderst forsigtig, berørte den Nærmers venstre Bov med den lange
  hvide Piskesnært.
  
  Vognen rullede blødt ned ad den stenløse Bivej, uden Hjulrumlen, med
  en svag Piben af Axlerne, jævnt travende Hovslag, Prusten, og Klirren
  af Seletøjets Ringe. Det var kun Bevægelsen fremad, der gav den
  behagelige Fornemmelse i Ansigtet af en fin Modvind gennem den linde
  Luft. Hegn, Bondehaver og Skove smeltede sammen rundtom i en
  ensformig og ligesom søvntung Dunkelhed, hvori kun de nærmeste
  Stubbemarker satte blege lyse Pletter. De nærmeste Buske og Træer kom
  dem imøde, løsende sig ud fra Mørket, og drog forbi dem og forbi
  Gaarde og Hegn længer borte, der kom langsommere samme Vej, frem
  imod Vognen og bort bag ved den, medens langt borte et sort bølgende
  Bakkedrag syntes at følge langsomt frem med de Kørende, Men over
  Cirkelfladen af Jordens bløde og ligesom lodne Dunkelhed hvælvede sig
  Himmelkuplen med et metallisk glat Mørke, der blev blankt mod
  Horisonten, fuldt af stenagtig Tindren og Blinken af de talløse
  Stjærner, mellem hvilke nu og da et af Augustsværmens Stjærneskud
  trak sin lange gyldne Buelinje.
  
  Kristine havde i Begyndelsen været overgiven lystig, drævet
  efter Professoren, pludret efter Kammerraaden, mjavet efter
  Godsforvalteren, medens hun af og til brød af med Latteranfald, der
  bøjede hende frem over Forlæderet eller kastede hende helt tilbage i
  Hjørnet af Sædet, saa at man kunde frygte for, at hun skulde falde
  baglængs ud. Og naar Hjorth ikke kunde holde ud at le saa længe som
  hun, udbrød hun: »Du er da ogsaa en Tværdriver i Aften, Niels, er du
  søvnig?« -- Men han forsikrede, at han var slet ikke søvnig. Saa var
  hun bleven roligere og tilsidst ganske tavs; hun lænede sig tilbage
  og saà op paa Himlen.
  
  -- Nej, hvor de dog flimrer deroppe! ... Det er ligesom der blæste en
  Storm; man kunde blive bange for, at de skulde gaa ud med det samme
  ... Aa! saà du det Stjærneskud? ... Mon det nu skulde være en Engel,
  der flyver ... Ja, det er slet ikke noget at le af ... Det sagde en
  af Lærerne paa Højskolen, at Folk havde tròt ... Han sagde ogsaa, at
  der var andre, der tròde, det var noget andet, men det kunde jeg ikke
  forstaa ... Tror du ikke paa Engle, Niels?
  
  -- Nej.
  
  -- Ja men, skulde du egentlig ikke det?
  
  -- Skulde?
  
  -- Ja, jeg mener -- naar du bliver Præst, skal du saa ikke præke om
  Engle.
  
  -- Aa, der er saa meget andet, som man kan præke om.
  
  -- Ja, det er der jo nok ... Men det meste er saa fælt kedeligt at
  høre paa ... Nej, det er sandt, det gaar nok ikke an, jeg siger det,
  da jeg skal være Præstekone. Hør, Niels! -- det bliver ellers
  morsomt, naar vi engang kan gøre saadan et stort Selskab for Præster
  og Provster og Herredsfogder og Godsforvaltere.
  
  -- Hvad vilde du nu sige, hvis jeg aldrig blev Præst?
  
  -- Fy, sikken et Indfald! ... Hvordan skulde det gaa til? ... Nej,
  naar man er ung og stærk, saadan som du, saa gaar man da ikke hen og
  dør ... ... Nej lad os ikke tale om saadan noget fælt noget.
  
  Hun svøbte Shawlet tæt om sig med en nervøs Kuldegysning over
  Skuldrene, og sad igen tavs.
  
  Hendes Kinder vare blevne blege, men det klædte Ansigtet godt i det
  matte Stjærnelys, der fik de yderste krusede Haar til at gnistre
  ligesom elektriske oppe under Straahatten. Det fyldige Bryst bølgede
  stærkt, og ved Struben kom der smaa Trækninger, ligesom naar Graad er
  i Færd med at bryde frem. Den bløde Skumplen i Vognsædet satte hendes
  Legeme i svajende poppelslank Bevægelse. --
  
  -- Fryser du? -- jeg synes det er lunt i Aften, sagde han, da hendes
  Skuldre atter trak sig sammen med en nervøs Gysen.
  
  Hun rystede paa Hovedet. Og da hun saà ham stirre paa hende, bøjede
  hun sig pludselig frem, slyngede sin Arm om hans Nakke, og kyssede
  ham atter og atter, medens hun klyngede sig fast til ham med en
  voldsom Sitren gennem det smidige Legeme.
  
  De kørte gennem en lille Bondeby. Der var lukket og slukket rundt om.
  Paa den bredere Vej, hvor Hjulsporene løb imellem hinanden og gravede
  sig ned imellem spredte Sten, bumlede Vognen frem, synkende i til den
  ene Side, kastende dem over mod hinanden med en Voldsomhed, der
  gjorde Kyssene til Næsestyvere og opløste Ømheden i Latter.
  
  Pludselig rejste hun sig halvt op og bøjede sig utaalmodig frem.
  Hvorfor kørte de dog saa langsomt, som om de fulgte Lig. »Jens,
  hvordan er det, du sidder og tjatter med den Pisk? -- Slaa dog
  ordenlig til, at vi kan komme afsted i en Fart. Jeg elsker at køre
  hurtig, flyvende hurtig.« -- Men Jens gav kun den Nærmer en lille
  Ende af Snoren og svarede tilbage uden at dreje sin lige afklippede
  Nakke: »Naa, vi kommer jo sagt' tidsnok hjem, det haar jo da ingen
  Jav heller.« --
  
  Endelig stod de af i Gaarden. Der var intet Lys at se. Længerne
  lukkede sig i en dunkel Firkant med et mat Kalkskær forneden, afbrudt
  af et vældigt Rughæs, hvis Flade fyldte den halve Gaard, og som
  hævede sin gullige uregelmæssige Kuppel højt over de sorte Tage mod
  det flimrende Stjærnelys.
  
  Kristine trykkede paa Klinken, og de traadte ind i Fremmerset. Hun
  famlede paa Bordet efter Svovlstikker, fik tændt et Spiddelys og gik
  foran ham. Lyset, som hun holdt frem for sig, gjorde hendes Øre
  gennemsigtigt i et Krus af gyldent Haar og tegnede skarpt Skuldrenes
  mørke, kraftige Buelinje, der paany havde Trækninger som af nervøs
  Kulde. Men foran kastede det Skyggen af hendes venstre Haand, der
  skærmede for Flammen; den dirrede paa Væggen, uhyre og sort, ligesom
  Haanden af en Dæmon, der vinkede.
  
  Hun satte Stagen fra sig paa Bordet og gik hen til det aabne Vindue;
  ude fra Haven strøg en stærk, krydret Duft ind af Levkøjer og
  Nelliker. Hun lukkede Vinduet, trak Gardinerne sammen og fæstnede dem
  med en Naal, som hun tog ud af Kjolen. Saa gik hun langsomt, ligesom
  raadvild hen til Sengen, slog Tæpperne tilbage, puslede et Øjeblik
  med Lagenerne, og satte sig paa Stolen, træt, med glippende Øjenlaag
  mod Lyset, medens hun glattede Folderne paa Kjoleskødet. -- Hjorth
  gik frem og tilbage i Kamret, standsede, saà paa sit Uhr og gav sig
  til at trække det op.
  
  -- Rejser du saa virkelig imorgen?
  
  -- Ja jeg gør -- det gaar virkelig ikke an, at jeg bliver ... Jeg maa
  tage med Morgentoget, saa vi skal tidlig op ... Klokken er allerede
  mange ... God Nat, Kristine.
  
  Men i Stedet for at sige Godnat, slyngede hun Armene om ham, trak ham
  ned til sig og hviskede ham nogle Ord ind i Øret, medens hendes blege
  Ansigt blev blussende rødt.
  
  -- Nej, nej, Kristine, svarede Hjorth hurtig, idet han rejste sig, --
  det er Synd! ... Nej, -- og -- det er kun et Øjebliks -- det vil gaa
  over hos os begge ... Og -- desuden, -- du vilde komme til at angre
  det.
  
  -- Og du da? -- --
  
  Et Par Minutter efter trippede Kristine om i sit Kammer, rivende og
  flængende Klæderne af, som blev spredte over Gulvet. Hun slukkede
  Lyset og krøb i Seng, hvor hun kastede sig frem og tilbage under den
  store blaadigtens Dyne, der trykkede hende ned som en Mare og rugede
  en sveddrivende utaalelig Hede ud af hendes opildnede Legeme. Hun
  rullede sig sammen, trykkede Ansigtet ned i Puden og brast i en
  krampagtig Hulken. Og midt under Graaden stønnede hun atter og atter
  med en Stemme, der i Lidenskaben genfandt sin usminkede Bondedialekt:
  --
  
  -- Hvo'for _vilde_ han itt', naar _jæ'_ vilde? --
  
  
  
  
  XXIV.
  
  
  Over Skranken af strittende sorte Grankviste, under Guirlander af
  Bøgegrene, hvis nederste Blade vare grønt gennemildnede, var det
  aabne Bræddeskur fuldt af et rødt Lys. Det faldt ned fra Lamperne
  foroven og luede paa de blanke Messinginstrumenter, som gabede med
  sorte Mundinger ud mod »Salônen«, det blev dobbelt rødt paa de
  oppustede fordrukne Ansigter, der blæste og spyttede i Trompeterne,
  og paa de klodsede Hænder, som førte Buerne, men det forsøgte
  forgæves at spejle sig i Violinerne, hvis Træ var for mat til at
  reflektere.
  
  Men Lyset naàde kun svagt ud paa Dansegulvets aabne Cirkel, hvor
  Parrene drejede sig i en kluntet, langbenet Polka med svingende,
  stive Frakkeskøder hvirvlende korte Skørter, vimplende Baand under
  store besynderlige Papirsbaloner, der drejede sig med deres flagrende
  Strimler og smaa Flag paa Reb, der vare trukne tvers over Salongulvet
  fra en Cylinderkreds af granviklede Stænger.
  
  Bagved Dansepladsen, inde under Træskyggen, hævede sig en graa
  Trekant, utydelig, med udflydte Vinkler og Kanter; midt i den,
  omtrent i Diagonalernes Skæringspunkt, brændte en lille tilsløret og
  udvisket Flamme -- som en Lygtemand dybt inde i Taagen. Saa kom
  Skoven, rejsende de mørke ubevægelige Toppe mod en bleg Himmel,
  ludende med de tætte Løvmasser, der endnu havde et grønt Skær rundt
  om sorte Skygger ned imod den spejlhvide Sø. Dens anden Bred var en
  langstrakt Bakkelinje; over den havde Luften endnu et blegt
  Orangelys, og op imod det stod Skovvangs Ladebygninger med de
  kolossale knækkede Spaantage, som dog overragedes af Stakkehavens
  mægtige Rughæs.
  
  Møller Kristensen, der havde staaet og betragtet alt dette, begyndte
  at blive ked af at se paa Dansen, der ikke længer var for hans Alder,
  og følte Trang til en Hjærtestyrkning. Han gik hen imod den
  trekantede Taage med Lygtemanden i, som ved nærmere Eftersyn viste
  sig at være Sejldugsgavlen af et langt Beværtningstelt, midt i
  hvilket der brændte en enlig Lampe. De fleste Bænke vare optagne og
  henne fra Enden lød bestandig Bestillingsraabene: -- en Kaffepuns, --
  to Sodavand -- en Toddy -- to Bajere!
  
  Mølleren bestemte sig for Kaffepuns, og fandt sig en Plads ved Siden
  af Ole Rasmussen fra Vindrup Overdrev og Sønnen Hans.
  
  -- Naa, er I ogsaa kommen her i Aften?
  
  -- Ja, vi skulde jo se paa Stadsen.
  
  -- Ja, det skulde vi jo da li'egodt.
  
  -- Skaal, Ole! ... Skaal, Hans! ... Kan det ogsaa gaa, at en af de
  Unge sidder her og er Bænkeslider?
  
  -- Ja, Hans haar jo ogsaa været ovre aa danse.
  
  -- Ja, det haar jeg jo da li'egodt -- men -- at, jeg syn's dog -- --
  
  »En Arraks, en Gang rundt!« raabte Henrik Larsen ved Bordet bagved
  dem. -- --
  
  -- Det er svært, saa Henrik er højtmælet i Aften, sagde Mølleren. --
  Skaal, Ole!
  
  -- Skaal igen, Møller! ... Ja, han haar nu ogsaa en urimelig høj
  Snaps paa.
  
  -- Saa? ... ja saa bliver det sgu'tte første Gang. --
  
  »Du haar jo danset med hender hele Tiden, Henrik.«
  
  »Ja hun er ogsaa den eneste, der er værd at danse med. De andre kan
  sgu gaa hjem og lægge sig; de er jo ligesom Dragkister i Jordskælv.«
  
  »Ja, det var sgu Synd og Skam, at Hjorth skulde gaa hen og snappe
  hender, -- for hun er li'egodt itte den, hun haar vaaren.«
  
  -- Det maa ellers være en underlig Fornøjelse, at ligge og rende
  efter andres Kærester, bemærkede Mølleren til Ole, temmelig højt, --
  for han ærgrede sig paa sin Ven Per Andersens Vegne over al den Snak
  om Kristine.
  
  »Sagde du »ligge og rende etter«, Kristensen? ... Da vil jeg ellers
  betro dig, at Henrik Larsen og jeg, vi behøver itte at »ligge og
  rende« etter nogen, -- og jeg har heller itte gjort det med hender,
  -- andet end hun kan sgu gøre for mig, hvad hun vil ... Men jeg skal,
  Fa'en ta'e mig, vise jer, at hun vil danse med mig og inte med nogen
  anden ... Men for Resten angaaendes den Kæreste, saa er det jo noget
  Vrævl, -- det bli'er jo inte til noget -- han kerer sig jo inte om
  hender, ellers kunde han da fulgt hender herud i Aften.... Men han
  haar sgu sine Tøser inde i Byen, den er jo klar!«
  
  Dermed brød Henrik Larsen op og forlod Teltet med sit støjende
  Tilhæng.
  
  Der var bleven lysere paa Dansepladsen. De kulørte Lamper vare tændte
  og hang under Løvet som store straalende Vidunderfrugter, fra hvilke
  der faldt et broget Skær over de Dansende. Der var ude paa Gulvet en
  tæt hvirvlende Vrimmel, hvis Par busede paa hinanden og trampede, saa
  Salônen rystede, medens Trompeterne skrattede, som om de vilde blæse
  deres sidste Vejr bort. En tung Atmosfære af harsk Pomade,
  Bræddelugt, Sved og Granduft med en tæt Tilsætning af Støv svævede
  over det Hele i den ubevægelige Luft.
  
  Men det var forgæves, at Henrik Larsen undersøgte baade
  Siddepladserne langs Dansecirklen og Hvirvlen derude, som bestandig
  udstødte Par og optog nye -- Kristine var der ikke.
  
  -- Jeg synes ikke, du danser, sagde Mølleren ondskabsfuld. Han var
  fulgt bag efter med Ole og Hans.
  
  -- Jeg kan sgu'tte finde hender ... Hun er nok taget hjem, svarede
  Henrik slukøret.
  
  -- Ja -- ha -- hun har nok kedet sig, bemærkede Ole.
  
  -- He! -- ja det er med saadan et Par Kærestefolk, -- de har dog ikke
  andet end hinanden i Ho'edet ... Det er kunstigt aa tænke paa, sagde
  Mølleren.
  
  -- Ja, det er li'egodt vis. --
  
  Men Kristine var dog ikke gaaet hjem.
  
  Hun stod bagved Beværtningsteltet sammen med Ravn. De betragtede det
  zigeuneragtige Køkken i fri Luft, -- en stor Kedel, der hang i en
  Tværgren over et Par Gaffelgrene, og som var slikket sodsort af de
  spillende Luer, der af og til blussede fyrig op, med store Strejflys
  op imellem Bøgeløvet, og med en uhyre Slagskygge hen paa Teltgavlen
  af en svær Kones Bagdel, medens hun stod paa Hovedet i Kaffekassen.
  De lo, saa de maatte holde sig ved hinanden, da hun efter at have
  slaaet en Øse Vand i Kedlen var lige ved at sætte sig med sin
  umaadelige Skørtemasse i et lille skævt Lys, som i en Flaske stod paa
  en stor Bøtte.
  
  Saa spadserede de videre ad en lille Sti nede ved Søen, hvor Larmen
  fjærnede sig mere og mere, og hvor der var en sikrere Ensomhed nu end
  nogensinde. Han havde slynget Armen om hendes Liv og hviskede til
  hende med sin mjavende Fistelstemme. Det var en underlig tør, varm
  Luft; Græsset var dugfrit. De vare komne ind, hvor der ingen Sti var
  længer, og satte sig i den dybe Skygge af nogle store Bøge.
  
  -- Det er saa varmt, saa trykkende -- jeg kan næppe faa Vejret.
  
  -- Saa løs en Smule op, min søde Pige, her er jo Ingen at genere sig
  for.
  
  -- Nej, nej, sagde hun leende og slog ham over Fingrene, der famlede
  paa hendes Bryst. -- Jeg kan nok hjælpe mig selv.
  
  Hun knappede et Par Knapper op, trak Kjolen lidt til Side, lænede sig
  tilbage, og aandede dybt.
  
  Himlen over Trækronerne havde kun et Par matte glimtende Stjærner i
  sit blege Mælkeblaa, der hvidnede sig nedad mod Synskredsen; paa
  denne hvide Grund ligefor stod nogle tuschsorte hældende Elmetræer
  ligesom klistret op, flade, silhouetagtige. Men til Siden havde Løvet
  endnu Form og et Stænk af brungrøn Farve. Græsset skraanede grønt,
  med et Skær som af en selvlysende Flade, der blændede og skar i
  Øjnene, ned imod Søen, der strakte sig taageløs, blank-hvid som Glas.
  Af og til kom langt borte fra nogle skrattende, falske Trompettoner.
  Men rundt om kaldte usynlige Græshoppe-Hanner paa Hunnerne, idet de
  med deres Vingevioliner frembragte den svirrende, æggende Musik, der
  paa en Gang er saa sylfin, som spilledes den af Græsstraa paa »den
  flyvende Sommers« sølvskinnende Spindelvævs-Strænge, og saa spæd
  larmende, saa gennemtrængende metallisk som en bitte lille
  Janitschar-Musik; -- den syntes at faa en uendelig Forstærkning af
  Musikanter, som vilde den fylde hele Rummet, den blev voldsommere med
  hvert Sekund, idet Tankerne overdøvedes af den meningsløse Larm,
  Blodet opildnedes af de flimrende smaa Lydflammer, Sanserne sporedes
  af de skarpe Toner, indtil alt syntes at forgaa i den voxende,
  dirrende Jubelmusik af en brutal Elskov.
  
  
  
  
  XXV.
  
  
  -- Vi hævde altsaa Syndefaldet som en enkelt, virkelig forefalden
  Begivenhed, -- og afvise hermed de moderne Bortforklarings-Forsøg,
  som efter Kants Exempel vil forflygtige det til en Mythe, -- for ikke
  at tale om det moderne Hedenskabs Forvrængninger, der minder om visse
  gnostiske Sekter, som stillede hele Biblen paa Hovedet og gjorde det
  onde til godt og det gode til ondt ... Saaledes kalder _Hegel_
  Paradiset for en Dyrehave, hvor kun Dyr og ikke Fornuftvæsener kunde
  trives, og _Schiller_ forstaar Guds Forbud som Instinktets Røst og
  Syndefaldet som Fornuftens første Vovestykke og Begyndelsen til
  moralsk Tilværelse, som uden Modsigelse er den største og lykkeligste
  Begivenhed i Menneskehistorien; Mennesket var derefter for ædelt til
  Paradiset. -- De vil finde disse skrækkelige Ord anførte i Deres
  Kompendium, lad mig se -- Side --
  
  Medens Professor Petersen gav denne Udvikling, havde Hjorth paa en af
  Tilhørerbænkene en kildrende Gysen ved pludselig at høre Schillers
  Navn paa dette uventede Sted, ved ligesom at se Dioskuren staa midt i
  det theologiske Auditorium, en Gysen som den, en ung Mand føler, naar
  han i et Selskab af ligegyldige Fremmede, midt i et Væv af
  Trivialiteter, med et hører En udtale hans Elskedes Navn. Han saà op
  paa Professoren, der, med sit aller enfoldigste Udtryk præget paa det
  brede Bondeansigt, rystede bekymret paa Hovedet ad de menneskelige
  Geniers Forvildelser, medens han bladede i Bogen, -- og paa
  Studenterne rundt om, der dyppede deres Penne og skrev i deres
  Kollegier: »Skrækkeligt Ord af Schiller, Komp. § 29.« Aldrig havde
  han før saa klart følt, at han ikke hørte hjemme iblandt dem, aldrig
  havde han været saa stolt af at vide sig i Pagt med en anden Aand. Og
  medens han omfattede dem alle med et Blik af usigelig Foragt, var
  det som om denne skrækkelige Schiller, hvem den dumme Professor
  rystede paa Hovedet af, og hvem de taabelige, smaa Studenter skrev
  deres uvidende Notits om, stod statuehøj ved Siden af ham, rakte ham
  sin Marmorhaand og førte ham bort fra et Sted, der var uværdigt for
  dem begge.
  
  
  
  
  XXVI.
  
  
  Han var naàt til et foreløbigt, ustadigt Hvilepunkt.
  
  Han var kommen til Ende med første Del af sin indre
  Nedrivelsesproces, Undergravningen, -- den, der var begyndt ved hans
  første Bekendtskab med tysk Poesi. Følelsesgrundlaget for hans
  Kristentro var skyllet fuldstændig bort, der var end ikke Gran og
  Sandskorn tilbage deraf; -- den religiøse Følelse hos ham havde haft
  sit sidste opblussende Liv ved Moderens Grav; -- denne Grav var
  bleven dens egen. Hvad der endnu var tilbage af hans Kristendom var
  kun selve Troen paa det faktiske, tør og kold, denne ~fides
  historica~, som endnu kan frelse en Katholik, -- og som maaske i
  Virkeligheden er den, der frelser, om ikke Protestanter, saa dog
  Protestantismen. Der er næppe noget saa urimeligt, saa blottet for al
  Sandsynlighed, ja saa selvmodsigende, at det ikke ved at indprentes
  fra Barnsben af og aldrig blive modsagt kan faa Præget af at være
  selvindlysende. Disse Trossætninger vare blevne hærsede ind i ham
  som Barn og under hans Opvæxt, han havde selv som Voxen hærset dem
  ind i andre Børn, saa det var ham umuligt nu at tænke igennem dem
  eller udenom dem. Uforstaaede holdt de hans Aand fast som en magisk
  Trylleformel. Han havde ikke længer nogen Kærlighed til dem, han
  kunde fortvivle over at skulle tro paa dem og rejse sig imod dem med
  Foragt og Had, -- men han kunde ikke blive af med dem.
  
  Det slog ham en Dag, da han læste Jakobis berømte Udsagn, at han var
  en Hedning med Hovedet, men en Kristen med Hjærtet, at ham selv var
  det gaaet ganske modsat: -- han var en Kristen med Hovedet, men en
  Hedning med Hjærtet.
  
  Den ejendommelige Udviklingsgang, som var lagt tilrette for ham af
  Omstændighederne, havde ført ham ad en usædvanlig og lang Vej, men ad
  den radikaleste. Som oftest begynder Tanken Arbejdet med Tvivl, med
  Modsigelser, med Beviser; men det hændes undertiden, at naar den har
  fuldendt sit Værk og fældet og ryddet, ja naar den har begyndt sit
  nye Værk og bygger andet op, -- saa er dog den gamle Følelsesgrund,
  der i sit dybe Muld bevarer Sæden fra den oprindelige Plantning, den
  er bleven næsten urørt tilbage, og det nye bliver bygget paa den; men
  en skøn Dag kommer der Grøde i den, det spirer af Sæden, det skyder
  op fra de gamle Rødder, det voxer uimodstaaelig, omstyrtende alt det
  nye, det kroner og grener sig med den gamle Plantnings Form og Højde
  -- lige op til Keruber og Serafer. Men hvor Begyndelsen var den, at
  Jordsmonnet blev gennemgravet, løsnet fra Rødderne og skiftet om,
  saa der lagde sig fed Muldjord om Sandets barske Træer, og de tørre
  Egnes Buske kom til at staa og soppe i Mosevand, -- dèr ser det vel
  ud, som holdt den gamle Plantning sig længer, men den visner og
  raadner redningsløst og uigenkaldeligt, og det ny skyder op af sin
  egen Grund og har ingen Omvæltning at frygte. Og denne Bortvisnen og
  Henraadnen, som nu tog sin Begyndelse, foregik ikke fredelig, uden
  Fremskynding; efter at den moderne Poesis Hedenskab havde skiftet
  Jordsmonnet, kom Theologien for at gøre sit; -- med sin Brusen af
  dogmatiske Synodekampe kastede den sig over den stakkels hellige
  Lunds bladfattige Kroner, knækkende store Grene, som faldt ned og
  mættede Muldet med ny Fedme; -- med sine Hvirvler af ~Rabies
  Theologorum~ splintrede den frønnede Stammer; -- med sine Skypomper
  af utallige Kætterier rev den tilsidst hele Træer op med allerede
  løsnede Rødder.
  
  Ogsaa under denne anden og egentlige Del af Nedrivningsprocessen sad
  han ved Germanernes Fødder, -- naturligvis, Theologien taler jo kun
  Tysk. Han hørte næsten ingen anden Professor end Petersen, og han var
  kun en dansk Kompendie-Udgave af tysk Theologi -- hvad de andre
  Professorer for den Sags Skyld ogsaa var. Ellers havde han kun at
  gøre med Bøger, og det var tyske Kommentarer til det nye Testamente
  og tyske Kommentarer til det gamle Testamente, tyske Dogmatiker,
  tyske Kirkehistorier, tyske Isagogiker og intet andet end Tysk. Til
  de store Navne og til Kætterne var han endnu kun naàt paa anden
  Haand; det var mest Lærebøger, som selvfølgelig vare orthodoxe. Der
  var kun Meyers Kommentarer til Evangelierne, hvilke Professoren
  havde fraraadet ham som »daarlige, meget uorthodoxe, meget
  rationalistiske«; dem studerede han med stor Iver, og de begyndte
  Værket ved at bortkritisere Jomfrufødslen og Nadverdogmet, medens de
  rokkede stærkt ved Skriftavtoriteten ved ubarmhjærtig at blotte
  Evangelisternes indbyrdes Strid og deres historiske og geografiske
  Bommerter. Men iøvrig vare de orthodoxe Lærebøger allerede farlige,
  blot ved deres Kendsgerninger og ved deres Systematisering, der gør
  det ene saa truende afhængigt af det andet, saa at der synes at
  fordres alt eller intet, og alt igen synes at være saa grumme meget;
  det fordunklede noget Dogmernes selvindlysende Glorie, at han lærte
  deres besværlige Fødsel at kende paa Røversynoder, hvor der sloges
  med Knipler, og midt i Kejserhoffets og magtsyge Biskoppers Intriger;
  og denne Glorie pudsedes ikke just synderlig klarere derved, at han
  lærte de under disse velsignede Omstændigheder affødte Formler ordret
  udenad paa Græsk, skønt han ganske vist deri kun fandt halvt saa
  mange Modsigelser som Ord -- nemlig èn for hvert Par --, men der er
  ogsaa mange Par. Ja han sugede endog denne ætsende Gift af den
  legitimeste af dem alle, selve Bøgernes Bog, om hvilken Luther i et
  hidsigt Øjeblik sagde, at »den var en rigtig Kætterbog«.
  
  Fra først af var det dog kun de mindre væsentlige Dogmer, der
  begyndte at rokkes og lidt efter lidt faldt bort. Hans historiske Tro
  skallede af, men Kærnen syntes at være uberørt. Endnu bestandig
  fremhallucinerede hans Blik Treenigheden, rigtignok langt, langt
  borte i det aller blaaeste Himmelblaa, saa højt oppe, at den i
  Grunden hverken gjorde ham Gavn eller Skade, -- men han saà den
  dog. Rigtignok -- der kom Usikkerhed i Synet, som det sker med
  Hallucinationer, naar Patienten faar Mistanke om, at der intet
  virkeligt er. Ved den endeløse Strid om de to Naturer i Kristus
  syntes den hellige Trinitet ham paa Nippet til at blive Kvaternitet;
  -- en Fare, der paa den anden Side formindskedes derved, at den
  hellige Aand begyndte at blive ham en fordægtig Personlighed, der mer
  og mer flød ud i det Blaa ... Det saà dog ud til Allehaande.
  
  Hans dogmatiske Tro var som en Snedrive, der smelter forneden og
  løber bort som Vand under sin egen Brohvælving. Overfladen ligger der
  vel og ser endnu ganske fast ud. Men man skal dog ikke trøste sig til
  at træde paa den, for at komme over Grøften.
  
  
  
  
  XXVII.
  
  
  Mørket begyndte at falde paa i Studenterforeningens Konversationssal.
  Det havde skaaret en Skygge skraat af fra Vinduesgardinet hen til
  Spillestuens Døraabning med den lille blege Gasflamme, -- en Skygge,
  der gik tværs over det runde Bord, hvis lyse Segment bar en blinkende
  Platmenage, og som havde trykket sig rigtig tilrette ind i
  Hjørnesofaen bag Bordet, omfavnende de værdigste Medlemmer af den
  gamle Klike, som her ledsagede Kaffen og Middagsmadens Fordøjelse med
  de stereotype Samtaler under den tætte Tobakstaage. -- Der var kun
  lidt Lys ovre i den anden Hjørnesofa, hvor Hjorth sad nippende til
  den klodsede Kop og pustende Cigarrøgen langt ud, medens han kiggede
  i »Morgenbladet«. Gennem Døraabningen kom den slæbende Lyd af
  Schakbrikkerne og Dominobrikkernes Klapren, ledsaget af Spillernes
  korte Ord; men fra det andet Hjørne opfangede han Stumper af en
  Samtale om de russiske Forhold.
  
  -- Har De læst Valbert's Artikel derom i »Revue des deux mondes«? --
  Juniheftet?
  
  -- Schak.
  
  -- Fy for Fanden.
  
  -- Ja gu skriver han godt ... Skal I ikke have den i »Fædrelandet«?
  
  -- Pas!
  
  Men Hjorths Opmærksomhed blev pludselig fanget af Avisen ved Navnet
  »Lindekær«, som var udhævet i en af Spalterne, over hvilken der stod
  »Fanatisme«. Det var et Referat af en Tale, som Provsten et Par Dage
  i Forvejen havde holdt ved et af de talrige Missionsmøder, til hvilke
  han turede Landet rundt. Han kiggede hurtig Siden ned og maatte et
  Par Gange læse de udhævede Ord, der næsten forekom ham utrolige: --
  
  »Men det maa komme til at staa levende for os, at der er noget, som
  er værre end at være en Morder eller Meneder eller Slyngel eller
  Kæltring, og det, der er værre, det er at være et vantro Menneske.«
  -- --
  
  -- Ja det var en Skandale med Vera Sassulitsch.
  
  -- Hun skal nok være i England nu.
  
  -- Schak og Madam.
  
  -- Saa er det saamæn ogsaa deres egen Skyld --
  
  -- Nej, jeg vil sgu have Revanche.
  
  -- Ja, vèd I hvad, man kan dog ikke saadan uden videre fordømme alt
  i Nihilismen, ytrede noget liberalt inderst i Skyggen.
  
  -- Øllebrødsbarmhjærtighed.
  
  Det var en lang, drengeagtig klædt Mand, der kom tilbage fra
  Spilleværelset, hvor han havde stoppet sin Pibe, og overskar Disputen
  med dette ene Ord, som han vrængede ud af sit højre Næsebor og
  venstre Mundvig, medens han bøjede sig i Døren for at tænde ved
  Gasflammen, der, idet den sugedes frem og tilbage af Pibehovedet,
  belyste hans vrantne Ansigt.
  
  Hjorth saà paa sit Uhr og rejste sig; Klokken var henad halv syv og
  han skulde i Theatret med Fru Lindekær og Ellinor.
  
  Medens han gik det korte Stykke Vej fra Studenterforeningen kunde han
  ikke holde op med at harmes over Provst Lindekærs Prædiken og glæde
  sig over de skarpe Ord, hvormed »Morgenbladet« ledsagede den. Iøvrig
  havde han aldrig yndet den Avis; den var jo Venstres Organ; han havde
  betragtet den gennem Punch-Øjne som noget latterligt, noget under
  Niveauet. Men maaske var det ogsaa en af de mange Fordomme, han havde
  slæbt med sig fra Hjemmet af. I alt Fald var der ingen af Højres
  Organer, der paatalte sligt. Og pludselig syntes Højre ham
  personificeret i den lille stabile Cirkel om Bordet ved den mørke
  Hjørnesofa med noget liberalt inderst i Skyggen, som kostedes
  skolemesteragtig af Vejen af noget opløbet Reaktionært, der var voxet
  fra Forfatningsklæderne og længtes efter at kaste dem og putte sig
  under Absolutismens Dyne, eller som maaske ret beset, uden Tro paa
  sin Sag, kun vilde have Lov til at tænde sin Pibe i Fred og saa for
  Resten snærre bidsk ad det Hele: Øllebrødsbarmhjærtighed at tro, at
  Fritænkerne ikke er værre end Mordere og Tyve, og at Vorherre ikke
  vil kaste dem ned i Helvede til evig Tid! ... Øllebrødsbarmhjærtighed
  at sige, at Folk, der sætte deres Liv i Vove for en politisk
  Idè, ikke er gemene Kæltringer, der skal knuttes og hænges;
  Øllebrødsbarmhjærtighed, at komme her og tale om, at der er nogle,
  som ere forurettede af de herskende Klasser, og som har Ret til at
  sætte deres Vilje igennem i Regeringen -- Øllebrødsbarmhjærtighed det
  Hele, -- Højstærede! -- til at sætte i Rang med Dyrebeskyttelse og
  anden moderne Sentimentalitet!
  
  Og Hjorth spurgte sig selv, om han da virkelig hørte derhen, og om
  han ikke i Grunden stod dem ligesaa fjærnt, som han stod Theologerne.
  Sandheden var, at han aldrig havde haft nogen virkelig politisk
  Interesse og følgelig var bleven uden ringeste politisk Begreb; han
  havde antaget en taaget Drengebeundring overfor visse Navne for at
  være en politisk Partifarve, som han havde lapset sig med paa Landet,
  hvor den skar hans nærmeste Omgivelser i Øjnene. Og i Virkeligheden
  var han endnu altfor optagen af sin egen personlige Udvikling, havde
  for meget af Ungdommens nødvendige Egoisme, til at kunne blive varm
  ved Forfatningskampen, og for Retfærdighedens Skyld glemme den
  Fare, der syntes ham at maatte true den højere Dannelse ved
  Bondedemokratiets Sejr. Men han besluttede dog at passe paa sig selv
  og se uhildet efter, om der ikke alligevel skulde være mest Frisind
  dèr, hvor han før kun havde set et vandalsk Massetyranni. --
  
  Han fandt Damerne færdige til at gaa i Theatret. Fru Cecilie stod ved
  Bordet midt i Stuen og knappede Handskerne ned over Haandledet,
  medens hun bøjede den lille fine Haand tilbage; saa skød hun
  Guldslangen op paa det underste Handskeskind og rakte ham Haanden.
  Ellinor nikkede til ham henne fra Flygelet, hvor hun spillede de
  sidste Minutter bort, med et hæklet Tørklæde om Hovedet, medens
  Skindslaget fra Laaget hang ned over Kassens blanke sorte Træflade
  med sin hvide Loddenhed, hvori Folder aabnede sig for et Glimt af det
  lyserøde Silkefoder.
  
  -- Aa, Hjorth, -- vær saa snil at sige til Stine, at vi kommer ikke
  hjem til The.
  
  -- Saa gik vi, sagde Ellinor, idet hun rejste sig og kastede Slaget
  over Skuldrene. -- Hvordan er det, har De aldrig før hørt Vilhelm
  Tell? ... Aa, De vil more Dem mageløst.
  
  Naar Hjorth en enkelt Gang gik i Theatret, plejede han at have sin
  Plads oppe i Galleriet, hvor der i en trykkende Hede lugtede af
  simpel Pomade og Pebermynte, eller i det mørke Parterre. Det var ham
  en ukendt Nydelse at sidde i en Lænestol midt foran paa Balkonen,
  hvor det Hele udbreder sig uhindret foran En, stiger op over En,
  straaler med Guld og Farver, blinker af Toiletter, som om man var
  Midtpunktet, den, for hvem det altsammen gøres. Paa hans højre Side
  bøjede Ellinor sig frem med sit smukke Smil om de hvide Tænder -- et
  Smil med Blødhed af Rosenblade og Glans af Emaille --, og det samme
  Smil kom fra venstre, hvor Fruen, lænet tilbage i Stolen, vuggede
  Viften i sin hvide Handskehaand, som den lille Guldslange under
  Bevægelsen syntes at bugte sig op imod; men Ellinor satte af og til
  Elfenbenskikkerten fra sig paa Balustradens røde Fløjl for at vifte
  sig let med det broderede batistes Lommetørklæde, hvis Viol-Essens
  blandede sig med en ganske fin Vanilleduft fra de to Damers store
  blonde Haar. I disse behagelige Omgivelser, med en blød og fin
  Indsmigren af sine Sanser, lod han Ouverturen elegisere, storme,
  kuhrejge og galopere forbi, indtil Akropolis-Udsigten gav Plads for
  Alpelandskabet med Sveitserhytten, Broen, Floden og Snebjærgene,
  fuldt af brogede, pæne Bønder, der begyndte at synge, medens Gemmy
  skød til Maals og sprang over Scenen med smaa Pigetrin, og Vilhelm
  Tell i Forgrunden tilvenstre øxede dovent væk paa sit Flitsbueløb,
  eller kiggede skraas ned ad det med mørk Heltesmerte i sit
  patriotiske Baryton-Ansigt.
  
  Han havde nogenlunde let ved at følge Handlingen, da han kunde
  Schillers »Wilhelm Tell« paa sine Fingre. Gennem den middelmaadige
  Operatext nød han sin Yndlingsdigters Frihedsdrama, hvis store Linjer
  han kunde skimte -- skønt fortegnede og ubehændig sammenslyngede,
  medens den spil-livlige italienske Komponist, der utrættelig ryster
  iørefaldende Melodier ud af Ærmerne og lader dem drysse ned paa
  Texten som de kan bedst, holdt hans Øre skadesløst for hvad Hjærnen
  kom til at mangle. Af og til hviskede han lidt tilvenstre med Fru
  Cecilie, der ganske sagte slog Takt med Viften, eller tilhøjre med
  Ellinor, der undertiden, midt under en Arie, bøjede sig helt hen til
  ham og hviskede: »Hvor han synger falsk, det Afskum!« -- Og han
  nikkede ganske troskyldig, uden at kunne høre det, beundrende hendes
  finere Sans, medens han berusedes af Duften fra hendes store Haar,
  der næsten havde strejfet hans Kind.
  
  Hun saà usædvanlig godt ud, og han holdt af at betragte hende i
  Theatrets Clair-obscur under Akterne, især da det blev Nat paa Rütli
  i anden Akt. Det var ham noget nyt at sidde saa nær ved hende i Mørke
  og skimte hendes Ansigt. Og medens det store Kor sang »Hvis nogen af
  os blev Forræder«, lagde hun pludselig Mærke til, at han sad og saà
  paa hende, og trods Mørket blev hun synlig rødere i Hovedet. Men det
  klædte hende godt saaledes, noget echaufferet, som om hun havde
  drukket Vin; og saa fik han Viol-Duften fra hendes Lommetørklæde, som
  hun viftede sig med.
  
  Det gentog sig i fjerde Akt, under Uvejret, hvis Lyn fik hendes
  Ansigt til at blusse pludselig op og syntes at sno sig om Haaret,
  hvor Guldbaandene straalede. »Nej, se dog ud, Hjorth,« hviskede hun
  leende, »nu kommer jo Gessler.« -- Og Gessler stod der ganske rigtig
  oprejst i den stærkt gyngende Baad, med sine guldstribede Buxer, den
  store hvidfjerede Purpurhat og den straalende guldbroderede
  Skarlagens-Brystdug, indtil han med èt bredte de stribede Silkearme
  ud og sank tilbage: »Jeg falder! ... Det var Tell, der skød.« --
  Dette kom Hjorth noget uventet. »Men hvor bliver da Hulvejen af?«
  hviskede han til Fru Cecilie. -- »Hvilken Hulvej?« -- »Ih, Hulvejen
  til Küssnacht.« -- »Naa, det er sandt,« svarede hun leende, »den
  bliver naturligvis væk.« -- »Hvad var det for noget morsomt, Hjorth
  sagde?« spurgte Ellinor, idet hun bøjede sig helt hen foran ham.
  
  Kort efter gik Tæppet ned over Bønderne og de vajende Faner, og
  Hjorth fik travlt med at skaffe Damerne Tøjet.
  
  -- Nu skal De se, Hjorth, sagde Fruen, idet hun knappede sin Kaabe,
  nu gaar vi tre hen paa Hotel d'Angleterre og spiser til Aften.
  
  Hun havde udfundet dette for at benytte Mandens Fraværelse paa
  Missionsrejse til en lille uskyldig verdslig Udskejelse, som hun i
  lang Tid havde følt Trang til. »Det er ligesom man var paa Rejse,«
  sagde hun, da de traadte ind i Spisesalen, der som sædvanlig var tom
  og mørk med en svag Lysning af de dæmpede Gasflammers Kredse og matte
  Regnbueglimt af Lysekronernes Glasprismer midt igennem det store Rum,
  i hvis nederste Ende Spejlene over Buffeten vare straalende belyste
  af et Par Lamper.
  
  De tog Plads om et af Bordene, midtvejs, i den yderste Række, hvor
  der var luftigst; for de følte det lummert herinde i Efteraarsnatten,
  som endnu var mild midt i Oktober. Og pludselig, ved en Drejning af
  Hanerne, fyldtes Salen af et straalende Gaslys, der hvidnedes af den
  Mængde Duge, paa hvilke Glassene blinkede. Foran den mørkere Forstue
  ved Buffeten, hvor en Tjenerskare opholdt sig og vurderede Gæsterne,
  hvælvede Portalen sig med en blegrød imiteret Porfyrfarve over de
  stive Gardiner, og Væggen strakte sig med de grønne Felter i Harmoni
  med Patina-Anstrøget paa de klodsede, gallionsagtige Kvindefigurer,
  der bøjede sig ud fra den, sænkende Lamper ned fra deres udstrakte
  Arme. Midt paa Væggen viste en stor Spejlglasflade, glimtende i
  Kvadraternes Sammenføjning, dem selv, der stak Hovederne sammen for
  at drøfte Indholdet af Spisesedlen og Vinkortet.
  
  Da Fru Cecilie og Ellinor vare blevne enige, maatte Hjorth slaa paa
  sit Glas og bestille en Kvart And og en Flaske Eremitage. Opvarteren
  tog Servietten ud under Armen og spurgte, om Herren mente tre Gange
  Kvart And og èn Eremitage, et Spørgsmaal, der fik Damerne til at le,
  medens Hjorth, ganske rød i Hovedet, bekræftede, at han havde ment èn
  Portion Andesteg til dem hver og èn Flaske Vin, samt beskedent
  spurgte Opvarteren, om han kunde skaffe dem det; -- hvortil den
  humoristiske Svend, som mærkede, at han havde at gøre med en
  Begynder, der maatte imponeres for Drikkepengenes Skyld, svarede:
  »Rimeligvis«, -- ligesom Ribe Skrædder, da man spurgte ham, om han
  kunde sy Knaphuller.
  
  Ved Siden af dem hang hvide Gardiner løst ud over de store Vinduer,
  der vare slaaede tilbage indefter. -- Gennem den store Aabning saà de
  ud i Gaardens Mørkhed og dunkle Genskin af Salslyset. Udenfor Randen
  af Vinduet tegnede sig skarpt den hvide Sokkel og Piedestal af en
  Søjle; længere tilbage anede man en Kollonade paatvers, medens
  foran den en mat, fugtig Blinken i et tættere Mørke antydede
  Lavrbærtræerne. Men den gulige Bagmur med de levende og opefter
  malede Vedbendranker havde, saa langt Lyset naàde, Udseendet af et
  fint, kniplingshullet Træskærerarbejde, paa hvilket Glaskuplerne
  fæstede en Række svagt lysende Pletter med Kugleglans af store
  Dugdraaber, medens Jernopstanderne skimtedes under dem som
  Vandstraaler, -- uformede, dunkle Farver, som Øjet kun samlede til et
  Legeme ved Modellen af den Kandelaber, der fra Rækværket rejste sig
  lige uden for Vinduesaabningen. Men fra Lyslinjen opefter svømmede
  alt ud i et tykt Mørke, hvori Mure og Glastag forsvandt. Af og til
  kom en forfriskende kølig Luftstrøm ind, og bestandig lød den
  dæmpede, kogende Larm af en stor Bys aftenlige Liv.
  
  Andestegen var kommen og fortæret. Hjorth tømte sit Glas med den røde
  fyldige Eremitage og lagde den bløde, gule Bri-Ost paa sit
  Smørrebrød. Han fik en forfriskende kølig og fugtig muggen Smag, der
  uvilkaarlig ledede hans Tanke hen til en Mælkekælder; det var, som om
  han indaandede hele dens Luft og var midt i den, ude paa Landet,
  langt borte fra Hovedstadsliv, Hoteller og fine Damer; med den
  raffinerede Nydelse af Sansernes Sceneforandring saà han ned for
  ubemærket at kunne lukke Øjnene. Og medens han rundt om i et
  dæmpet Lys syntes at se Mælkefladerne straale i de lave grønne
  Cylinderbøtter med en Glans som af Elfenbens-Ellipser, erindrede
  han med en minutiøs Nøjagtighed, med en Legemlighed som af en
  Hallucination, en smeltende hed Dag i Sommerferien, da Kristine og
  han vare tyet ned i Mælkekælderen, hvor hun havde overvældet ham med
  sine lystne og brutale Kærtegn. Men med èt forekom den hele Scene ham
  saa raa, at hele den finere Del af hans Væsen trak sig sammen og skød
  den fra sig. Han var glad ved igen at se Gasflammerne, Glasprismerne,
  Spejlene og de fine Dameansigter, der bøjede sig hen imod ham med en
  let Strøm af Vanilleduft, medens Fruen sagde: »Men Kære dog, De
  sidder jo og falder helt i Staver,« og Ellinor spurgte: »Er det
  Theologi, De grunder paa?«
  
  -- Nej, det er saamæn -- nej, jeg -- det var -- noget af Vilhelm Tell
  ... Hvor den Gessler var udmærket.
  
  I dette Øjeblik gik det pludselig op for ham med en Vished, der ikke
  var til at tage fejl af, at han ikke længer elskede Kristine -- ikke
  længer -- hvis han overhovedet nogensinde virkelig havde elsket
  hende. Men nu i alt Fald, nu var det noget andet, han stundede imod,
  ogsaa i det rent Ydre et andet Ideal, som hans Sanser attraàde ...
  Han saà hen paa Ellinor og spurgte sig selv: »Skulde det være hende?«
  --
  
  Hun saà ikke længer saa godt ud. Hendes Smil var borte, Ansigtet
  havde et strængt Udtryk, og en Sænkning af Hovedet lod Hagen syne
  længere; -- hun lignede Faderen.
  
  Ved en naturlig Idèassociation kom Hjorth til at tænke paa Provst
  Lindekærs Prædiken. Hvor den stod underlig mørk afstikkende til den
  glade Aften, som han tilbragte med hans Hustru og Datter! Han spurgte
  Fru Cecilie, om hun havde læst noget Referat af sin Mands Tale ved
  det sidste Missionsmøde. Det havde hun ikke. Han fortalte, hvad han
  havde læst i »Morgenbladet«.
  
  -- Det var mø' strængt sagt, sagde Fruen med en misfornøjet Rysten
  paa Hovedet.
  
  -- Maaske det ogsaa er lidt overdrevet ... Det er jo et fjendtligt
  Organ, -- grundtvigiansk.
  
  -- Nej, det er nok rigtigt, at Fader har sagt det, sagde Ellinor.
  
  -- Ja, det er jeg ogsaa bange for ... Jeg forstaar det slet ikke ...
  Aa, men i Virkeligheden mener han det ikke saa haardt ... De taler
  sig saadan op ... Det er med Præsterne ligesom med Digterne, man maa
  tidt tage det halve fra.
  
  -- Men hvorfor skulde Fader ikke mene det? spurgte Ellinor. -- Det er
  jo sandt.
  
  -- Nej, hvor kan du dog sige det, Barn? ... Tør du sætte dig til
  Dommer over andre, som du ikke forstaar?
  
  De sad en Stund tavse. Saa sagde Ellinor pludselig: --
  
  -- Jo, det er dog sandt ... For vilde Kristus have sagt til en vantro
  Filosof: »Idag skal du være med mig i Paradiset«, som han sagde til
  den troende Røver?
  
  Nej heller ikke hende, tænkte Hjorth, -- hun er dog af en anden Aand
  end jeg. -- --
  
  Fra denne Dag af havde Hjorth en haard Kamp at bestaa, en Strid, der,
  ligesom den i sig selv var af gammeldags Natur, bedst kan betegnes
  med det gammeldags Navn Striden mellem Pligt og Tilbøjelighed.
  
  Det var vel hans Følelsesliv, der havde begyndt Revolutionen, og som
  nu var i Færd med langsomt og sikkert at trække Tankerne efter sig.
  Men det var kun en Del af hans Følelsesliv, den æsthetiske og den
  abstrakt religiøse. Hans moralske Følelser vare aldeles ikke begyndt
  paa at tage Del i Bevægelsen. Konsekvens er en logisk, ikke nogen
  psykologisk Fordring; psykologisk Konsekvens i stræng Forstand er
  snarere efter hele Udviklingsgangen en Umulighed. Moralske
  Rudimenter, der ligesom de legemlige fuldstændig have overlevet deres
  Omgivelser, findes mer eller mindre hos alle, nogle, ligesom
  Halehvirvlerne og Blindtarmen, hos hele Slægten, andre, ligesom
  Nervens Gennemgang i Overarmsbenet, kun hos enkelte Mennesker. Hos
  Hjorth var hele Moralen et saadant Kæmpe-Rudiment, og maatte være
  det, hvis den skulde bestaa; thi hans Fritænkeri var endnu for
  vagt og for lidt positivt gennemtænkt, til at der med Sikkerhed
  kunde bygges noget praktisk paa det. Saa var han da dualistisk
  Pligtmoralist med den Rigorisme, der tilhører Uerfarenhed i Livet og
  Vane til abstrakt Ræsonnering, med et Stænk af Pedanteri, en Rest af
  Skolemesteren, der altid har overhørt i »Du skal ikke --.«
  
  Hans Forhold til Kristine stod for ham som noget helligt og
  ubrødeligt, skønt det kun havde levet Forlovelsens Halvliv. Fordi han
  var kommen paa det rene med, at han i Grunden ikke elskede hende, at
  hun aldrig vilde kunne udfylde hans Trang, fulgte derfor ingenlunde
  strax, at han maatte bryde dette Forhold. Maaske han dog tilsidst
  gjorde det, men saa vilde han handle umoralsk. Thi for ham var der
  ikke den fjærneste Tvivl om, at det var hans klare Pligt at være tro
  indtil Døden; netop det, at han havde Lyst til det modsatte, gav jo
  Pligten dens egentlige ophøjede Stempel. Dersom han havde haft en
  mere fremskreden Ven, der havde sagt ham, at det var pur Overtro, at
  det var hans Pligt at være tro imod sig selv og sit Ideal, at det var
  hans Pligt at bryde dette Forhold, hvori der fra hans Side ikke var
  Kærlighed, at han vilde handle umoralsk, dersom han lod det blive ved
  og ende med Ægteskab, -- saa vilde han næppe engang kunne have
  forbundet nogen Mening med disse Ord.
  
  Han forsøgte saa at komme Pligten til Hjælp ved at gøre sig selv
  rørt, idet han tænkte paa, hvorledes hun, da han talte om at studere
  Theologi, grædende havde sagt, at nu vilde han glemme hende for
  andre, som vare smukkere og klogere, og hun fik ham aldrig igen; og
  han forestillede sig, hvor rørende trofast hun havde gaaet og ventet
  paa ham i alle de Aar og endnu bestandig vilde vente paa ham, hvor
  heftig hendes Kærlighed var, hvorledes hun satte sin Lid til ham
  alene. Undertiden forsøgte han ogsaa at narre sig selv og overtale
  sig til at tro, at det kun var noget øjeblikkeligt, en forbigaaende
  Afkøling hos ham; hun maatte dog i Grunden passe for ham, hans
  Instinkt kunde ikke saaledes have forvildet sig. -- Hans Instinkt, --
  det var den Tilfældighed, at hun var den første kønne Pige, han havde
  truffet, og som havde været indladende imod ham.
  
  Saaledes gik han og pinte sig selv uden at være i Stand til at
  bryde Forholdet, men uden dog længer for Alvor at se Fremtiden
  personliggjort i hende.
  
  
  
  
  XXVIII.
  
  
  -- Naa, ja ellers er der jo ikke --, det er jo altsammen meget -- Ja,
  her var der nok ... Hm ... Ja, det er rigtigt ... Det Sted her synes
  jeg er temmelig uheldigt ... Vil De se selv ... De taler om de
  hedenske Guder, -- se her om Jupiter: »En Idè, der giver sig sit
  virkelige Liv i de verdenserobrende Individer, som den fremkalder«
  -- se, det er rigtignok meget betænkelige Udtryk, Hjorth ... Det ser
  jo ud, som om De tilskrev dem Personlighed.
  
  -- Nej ikke Personlighed -- i alt Fald ikke mer end Paulus gør det i
  1ste Corinthier ottende.
  
  -- Ja, Paulus, -- ja men det maa vel nærmest forstaas som noget, han
  lader staa hen ... Hans egentlige Mening er vel det, han siger, at en
  Afgud er Intet i Verden -- i fjerde Vers.
  
  -- Ja, men det er rigtignok ikke det samme som at han ikke er til, --
  og hele Oldtidens Tankegang --
  
  -- Jo, ganske vist, -- ja, jeg vèd jo nok, den almindelige
  Fortolkning, den gaar mest i Deres Retning ... Men det kommer dog ud
  paa noget andet ... Ser De dette her, det ser mig næsten pantheistisk
  ud ... Ja, jeg kan jo nok vide, De har ikke ment det saaledes ... De
  tænker Dem det vel nærmest saaledes, at disse Individers Karakter er
  bestemt ved hele den Folkekarakter, som ogsaa udtaler sig i Mythen.
  
  -- Ja--a.
  
  -- Ja, men saa er Udtrykket rigtignok ... »En Idè, der giver sig selv
  Liv« -- det er skam ren Pantheisme, Panlogisme, -- det maa være en
  Reminiscens af Hegel ... Ja, jeg gør Dem kun opmærksom paa den Fare
  for Misforstaaelse, som ligger deri ... De bør passe nøje paa den
  Slags Udtryk ... Saadan noget, det gaar ikke ved Examen ... Naa, men
  ellers var jo Afhandlingen som sædvanlig særdeles dygtig ... Farvel,
  Hjorth. --
  
  Hjorth følte sig usædvanlig lettet ved at træde fra det lille
  Professorværelse ud i det halvmørke Rusauditorium, hvor en Snes
  Theologer sad og pinte sig med den nye Opgave. Henne under Vinduet
  vinkede Kleistrup ad ham.
  
  -- Naa, hvordan var den saa?
  
  -- Aa, saadan Confinium.
  
  -- De er da ogsaa en heldig Kantøffel ... Min var sgu til non ... Sig
  mig, naar Pokker var det nu Luther døde?
  
  -- 1546, 18de Februar.
  
  -- Aah ja, Herregud!
  
  Hjorth satte sig ned for at fuldende sin Afhandling, medens han svor
  en tavs Ed paa ikke tiere at give sig saadanne Blottelser. Men denne
  Gang var der ikke synderlig Fare; Kirkehistorien er et rart, nevtralt
  Omraade. -- --
  
  Om Aftenen var Professor Petersen hos Lindekærs. Talen faldt paa
  Hjorth, hvem de beklagede at have set saa lidt til i den senere Tid,
  og Fruen kunde ikke blive træt af at rose ham. Han maatte være En,
  som Videnskaben og Kirken kunde vente sig noget af. Mente Professoren
  ikke ogsaa?
  
  -- Jo--o, -- han er jo langt fra ikke uden Begavelse.
  
  -- Jeg tròde ogsaa, han var meget flittig? spurgte Ellinor.
  
  -- Ja, jo -- det er han, han er meget ihærdig, det er --
  
  -- Og alsidig i sine Interesser, sagde Fruen.
  
  -- Jo, ganske vist ... Han gaar paa Skriveøvelser hos mig i denne
  Tid, og det kan ikke nægtes, at hans Afhandlinger som oftest staar
  over de andres, -- naa, han er jo ogsaa ældre ... Men der mangler
  mig, jeg vèd ikke, han er mig noget tør, -- saa underlig tør.
  
  -- Ja, det bliver vistnok snarere den videnskabelige Theologi end
  Præstegærningen, -- som vil passe for ham, bemærkede Provsten.
  
  -- Ja--a ... Hm ... Men vi siger jo rigtignok ~pectus facit
  theologum~ ... Naa, Kundskaber har han som sagt, men--n -- --
  
  For Fru Cecilie var denne Omtale af Hjorth ikke behagelig. Men
  Ellinor saà vist paa Professoren, idet hun paa hans betænkelige
  Ansigt med den fremskudte Mund og de indsugne Kinder læste en
  Bekræftelse paa sin Mistanke om, at Hjorth ikke var ganske »sikker«.
  --
  
  
  
  
  XXIX.
  
  
  Dampen af den theologiske Te var i Færd med at lette i den Suite af
  Værelser, som vare helligede denne ædle Drik, der var klarere end den
  Videnskab, til Ære for hvilken den skænkedes, -- saa klar, som
  vilde den ved uskyldig Blondhed fornægte sin Oprindelse fra det
  buddhistiske Orienten, hvori den maaske ikke havde saa ganske Uret.
  De langsomt nydende slubrede endnu de sidste Mundfulde i sig, og der
  var en almindelig Sætten-bort af Kopper i Vindueskarme, paa Borde og
  fremspringende Reolhylder, hvor der kunde findes en lille Plads
  blandt de opstablede uindbundne Bøger.
  
  Fra Spisestuen paa den ene Side og fra Forstuen og
  Bibliotheksværelset paa den anden var der en Sammenstrømning mod det
  centrale Diskussions-Rum, det store Studerekammer, hvis Hængelampe
  straalede gennem de aabne Fløjdøre.
  
  Herinde var der imidlertid ingen Siddepladser at finde. De vare
  forlængst optagne af Honoratiores, Professorens mere fortrolige
  Disciple, et Par Katheketer, der vare hans gamle Manuducenter,
  Kandidater og ældre Studerende paa Nippet til at blive det, -- og saa
  af nogle græsgrønne Russer, der havde usurperet de bedste Pladser med
  den samme Dristighed, hvormed Drenge i Overgangsaldren engagerer de
  mest feterede Baldronninger.
  
  Professoren sad midt i Sofaen og havde paa hver Side, som et Par
  Adjudanter, Professorsønnen med den lange Næse, Kandidat Frederiksen,
  og hans Ven, Kandidat Thomsen, Stiftsprovstens Svigersøn, en
  fremtidig Kirkestøtte, der, som Kleistrup havde sagt til Hjorth,
  lignede Martensens Ethik i »Opbyggelsesbind«. Man stod lænet op mod
  Vægge og Reoler, fik en halv siddende Stilling paa Randen af det
  store Bord, hvor Bøgerne saa vidt muligt vare skubbede sammen i
  Midten, dannede levende Rækværker i begge Fløjdøre. Gardinerne vare
  trukne til Side og de gammeldags dybe Karme vare fulde af sorte,
  theologiske Blomster, som i et af de høje Stuevinduer sad i dobbelt
  Belysning, idet en Gadelygte glòde ind udefra, og spættede de mørke
  Ruder med lysende Hvirvelpunkter af Tøsneens store Flokker, der
  opfangede Lyset, medens de drev forbi. Fra de aabne, stærkt oplyste
  Vinduer hos Genboerne kom af og til Stumper af en høj Violinstemmes
  Dansemelodier. Ensomme Droscher rumlede gennem Gaden med snedæmpet
  Hjulrullen og nogle svirpende Pidskeslag, der fik et Par Hoveder i
  Vinduet til at dreje sig. Nu og da kastede en Sporvogn sin
  Bjældeklirren og Klokkeringning ind i Samtalens Hvisken og Mumlen.
  
  Denne spredte Samtale døde hen, da Professorens tavse Ansigt ved et
  ubestemt, ligesom famlende Smil antydede, at han ønskede Ordet for en
  kort Bemærkning til Forsamlingen.
  
  Han vilde foreslaa, at de i Aften forenede sig til en Samtale om
  Ugens interessante Begivenhed: Licentiat Willumsens Disputats om
  Nadveren. Det kunde næppe være andet, end at den hos mange havde
  bragt forskellige Spørgsmaal frem, som det vilde være frugtbringende
  at klare, og han vilde derfor bede alle, som havde noget paa Hjærte,
  om at udtale sig. Licentiat Willumsen havde, som de uden Tvivl
  alle vidste, særlig fæstet sin Opmærksomhed paa et Punkt, som han
  fandt upaaagtet i Reformatorernes Nadverstrid, nemlig den
  karakteristiske Forskel mellem Kirkens Nadvere og den første Nadver,
  Indstiftelsesmaaltidet, at Jesus dèr selv havde været personlig
  tilstede. Der opstod da det Spørgsmaal, hvorledes Jesus da kunde give
  Disciplene sit Legeme og Blod, naar han stod midt iblandt dem, og
  hans Legeme endnu ikke var forklaret. Se, det var jo Hovedmomentet,
  at hans Legeme ikke var forklaret. Thi hvis han havde givet
  Disciplene det uforklarede, kødelige Legeme, som stod midt iblandt
  dem, selv om det nu kunde tænkes, saa vilde jo det første Maaltid
  være blevet forskelligt fra de andre, og Disciplene havde da faaet
  mindre end vi fik. Paa den anden Side, dersom han ikke dengang gav
  dem sit Legeme og sit Blod, saa faldt jo den lutherske og den
  katholske Nadverlære, -- saa kunde Indstiftelsesordene jo heller ikke
  senere være andet end symbolske. Det var derfor et Punkt, som de
  nyere Angribere af Læren, f. Ex. Rückert og Meyer, lagde megen Vægt
  paa. De erindrede, at Licentiat Willumsen besvarede Spørgsmaalet
  derhen, at Jesus ogsaa under sit jordiske Liv havde et forklaret
  aandeligt Legeme som Logos, og det var dette aandelige Legeme, som
  han havde meddelt Disciplene.
  
  Professorsønnen, Kandidat Frederiksen, snød sin lange Næse og
  bemærkede, at han fuldstændig kunde slutte sig til denne Opfattelse.
  Den havde ogsaa et gammelt Forbillede i Kirken, idet allerede Irenæus
  og Gregor af Nyssa mente, at Brød og Vin var Logos' Legeme og Blod,
  og at Logos forbandt sig med Nadverelementerne, ligesom han havde
  forbundet sig med Legemet i Maria.
  
  -- Ja, jeg maa dog sige, begyndte Kandidat Thomsen, at det forekommer
  mig farligt at indlade sig paa den Lære, da dog saadan et Legeme ikke
  har nogen Hjemmel i Skriften.
  
  -- Naa, ja, sagde Professoren ... Hm ... Han henviser jo dèr til
  Forklaringen paa Bjærget, hvor det er ligesom om det jordiske
  forkrænkelige Legeme gennemstraaledes af det forklarede Legeme ved en
  momentan Forening.
  
  -- Ja men, -- tillad mig, Hr. Professor, spurgte en ung Naiv, hvor
  skal man da tænke sig at dette forklarede Legeme ellers har opholdt
  sig, under Frelserens Levetid? ... Kan det have siddet oppe ved Guds
  højre Haand?
  
  -- Ja--a, nej, -- det bliver jo det gamle Spørgsmaal, De vèd nok,
  Hr. Christensen, om Logos i den Tid sad ved Guds højre Haand, -- De
  vèd, man har indvendt, at i modsat Fald vilde Treenigheden i denne
  historiske Periode -- den himmelske Treenighed vilde saa være bleven
  en Tohed ... Men det kan vi dog ikke antage, det vilde jo komme ud
  paa en Deling af Logos ... Logos maa jo have været helt i Kristus ...
  Naa, jeg brugte maaske før et overilet Udtryk, jeg sagde »en momentan
  Forening« -- de maa naturligvis tænkes forenede, -- men det
  indeholder unægtelig en Vanskelighed --
  
  -- Det forekommer mig dog ikke vanskeligere, begyndte
  Professorsønnen, -- ikke vanskeligere at forstaa, at han i èn
  Legemlighed har haft to Legemer end at han i èn Personlighed har
  forenet to Naturer, saaledes at han f. Ex. paa samme Tid ~qva~ Logos
  var alvidende og ~qva~ Menneske indskrænket til de menneskelige
  Erkendelsesbetingelser. -- Saaledes, forekommer det mig, vilde der,
  ligesom vi har ~communicatio idiomatum naturarum~, ogsaa blive en
  ~communicatio idiomatum corporum~, hvoraf f. Ex. Forklaringen paa
  Bjærget var et ~genus auchematicum~.
  
  -- Ja, det er ganske vist, det er en meget træffende Parallel, De dèr
  drager ... Overhovedet vil det jo altid være befrugtende, ja endogsaa
  nødvendigt ved dette Spørgsmaal bestandig at se hen til Læren om de
  to Naturer -- ikke sandt ... De vil erindre, at det var ogsaa
  Nadverstriden, som førte vore Reformatorer til en dybere Udvikling af
  denne Lære.
  
  -- Jo, men der ligger ogsaa dèr Faren for at komme ind paa det
  doketiske, Hr. Professor, sagde Kandidat Thomsen, -- og det
  forekommer mig nok, at dette aandelige Legeme -- hører lidt derhen.
  
  -- Aa, ja ... Hm ... Der er ganske vist Fare, -- men hvorledes vil De
  paa den anden Side?
  
  -- Ja, jeg mener kun det kan løses i Troen.
  
  -- Hm ... Ja, -- det bliver naturligvis ogsaa tilsidst -- vi er jo
  her paa et Punkt, hvor Videnskaben ikke kan sige det sidste Ord. --
  --
  
  -- Tillad mig, Hr. Professor, sagde en ung bleg Mand med et
  langagtigt, meget hulkindet og randøjet Ansigt, -- tillad mig at
  berøre et Spørgsmaal, der synes mig at staa i nær Forbindelse med
  det, vi netop omtaler. Licentiat Willumsen siger et Sted i sin
  Disputats, at det er ganske uantageligt, at Kristus selv har drukket
  af Kalken og spist af Brødet.
  
  -- Hm ... Naa, ja, -- og De mener?
  
  -- Ja, jeg synes, at Texten hos Matthæus, hvor han jo, efter
  Omdelingen af Kalken, siger til dem: »jeg skal fra nu af visselig
  ikke drikke af denne Vinstokkens Frugt, før den Dag, da jeg drikker
  den med eder i min Faders Rige« -- det forekommer mig, især paa Grund
  af Pronominet: ἐκ τούτου -- at det kun kan forstaas
  saaledes, at han selv har drukket af Kalken --
  
  -- Jo, -- men--n, De erindrer sikkert, at hos Lukas findes disse Ord
  før Indstiftelsen --
  
  -- Ja men Matthæus maa have Avtoriteten, da han selv var tilstede.
  
  -- Ja, det er jo unægtelig, det --
  
  -- Og Meyer mener ogsaa, at Jesus utvivlsomt har drukket af
  Nadverkalken, sandsynligvis efter Velsignelsen --
  
  -- Ja--a -- hm -- men det bliver jo dog rigtignok -- det kan dog ikke
  nægtes, at der er noget meget stødende for vor Følelse dèr ... Ser
  De, paa den Maade kommer jo Jesus ligefrem til at have drukket sit
  eget Blod og spist -- det gaar jo dog ikke ... De maa huske paa, Hr.
  Hansen, at Meyer kan De ikke beraabe Dem paa, -- han er jo
  rationalistisk her, -- han mener jo netop ikke, at det virkelig er
  Jesu Legeme og Blod, ikke sandt! ... Han tager det jo symbolsk ...
  Men naar man ikke gør det, saa -- --
  
  Professoren rystede paa Hovedet med et yderst betænksomt Udtryk og
  styrkede sig ved en Slurk The af den store Kontorkop, der stod foran
  ham paa Bordet.
  
  I denne Pavse hørte nogle Theologer i Midten af Værelset ved det ene
  Hjørne af Bordet en ganske sagte Nynnen: --
  
      -- Hans Endeligt var trist,
         han aad sig selv tilsidst.
           Og Tingelingeling -- --
  
  Deres forbavsede Blikke mødte Hjorths ironiske Smil. Han sad paa
  Kanten af Bordet, dinglende med Benene, der slog Takt med Støvlerne.
  Der begyndte rundt om en Hvisken og sagte Fnisen.
  
  Men Professorsønnen havde allerede genoptaget Diskussionen. Han
  advarede imod at lade en saadan Følelse blive afgørende overfor
  Mysteriet, -- saa kunde man forkaste det Hele om Anthropofagi. Han
  vilde minde om Baaders Ord, at vi alle paa en Maade sjælelig var
  Anthropofager. Paa samme Maade kunde man ogsaa sige, at vi alle vare
  Selvanthropofager. Vi havde jo det skønne Naturexempel med Barnet,
  som næres af Moderbrystet, der ligesom er dets eget Kød og Blod ...
  Og kunde man ikke tænke sig, at Jesus netop i dette Øjeblik, da hans
  Offerlidelse tog sin Begyndelse, styrkede sit menneskelige og
  forkrænkelige Legeme til Opstandelsen og Forklaringen ved at
  nyde sit eget forklarede Legeme, -- det samme, som nærer vort
  Opstandelseslegemes Spirer.
  
  Hjorth fik ikke mere at høre. Han havde set sit Snit til at liste sig
  ud, og var hurtig nede paa Gaden. Den kolde Tøsne slog ham
  forfriskende i Ansigtet, og fra Vinduerne lige over for fløj
  Violinernes Valsemelodi opmuntrende ned til ham. Det forekom ham, at
  han havde frelst sig ud af et Galehus. Han glædede sig over, èn Gang
  dog at have givet sig Luft, over denne Drillelyst, der pludselig
  havde overvældet ham med et lystigt Indfald, ligesom naar han i gamle
  Dage paa Valgmøderne tirrede Bønderne. Hvor de vare blevne
  forbavsede, Theologerne! ... Og idet han saà op paa Vinduerne med
  Rækken af duknakkede Rygge, brast han i en saa voldsom Latter, at han
  maatte gribe fat i Lygtepælen for ikke at glide paa de snesjappede
  Fliser.
  
  -- Han har da faaet nok, han dèr, hørte han en Mand sige til en anden
  paa Fortovet lige over for.
  
  -- Ja, -- jeg har faaet nok! --
  
  
  
  
  XXX.
  
  
  -- Ja, jeg mærker nok, at du er bleven en hel Del mere radikal end
  jeg, sagde Jessen betænksomt efter at have faaet Ild i sin Pibe, der
  var gaaet ud under Disputen med Hjorth ... Naa, nu er du jo ogsaa
  bleven en lærd Theolog, jeg er kun Dilettant ... Ja, jeg mente jo nok
  altid, at du, -- skønt saa vidt havde jeg rigtignok ikke tænkt mig
  ... Og jeg kan heller ikke selv, -- nej en personlig Gud og
  Udødelighed, det kan jeg nu ikke tænke mig andet, og jeg vil dog
  ogsaa nok kalde mig Kristen, fordi jeg ikke tror paa alle de
  Dumheder, som de har gaaet og lavet sammen ... Naa, men for Resten
  bliver Forskellen vel ikke saa stor, og i alt Fald er vi begge komne
  paa den forkerte Side af Stregen ... De brændte sgu os begge to, hvis
  de bare kunde komme afsted med det, de Præster.
  
  Hjorth fandt sig ikke foranlediget til at sige ham imod, idet han
  tænkte paa sin gamle Ven, Provst Lindekær, og hans Prædiken om at de
  var værre end Mordere og Kæltringer.
  
  -- Naa, Fader, det maa du da ikke sige, indvendte hans Datter Nelly.
  
  -- Jo, gu min Sæl brændte de os -- alle tre, for du maa da ikke tro,
  at du slap, skønt du er meget sød saadan at se paa ... De brændte Bob
  med, af Frygt for at vi skulde have lært ham at gaa og knurre ad
  Treenigheden, saa han kunde smitte de andre Hunde.
  
  Terrierbastarden Bob med Oberst-Ansigtet var ikke bleven synderlig
  forandret af Aarene; dens Knebelsbart var maaske lidt hvidligere, og
  den var mindre villig til at gaa paa Bagbenene. Men dens Herskerinde,
  som den gik og smeg sig op ad og saà op til med sit skæve Tandsmil
  uden at ane den Fare, som truede dem begge fra Præsternes Side, --
  Frøken Nelly var ogsaa nu mere sat og mindre tyrannisk i sin Ømhed.
  Hun var bleven en ganske køn Pige, lidt for lav maaske og med en
  Smule bevidst Rankhed. Hendes korte Ansigt med de stærke Kindben og
  Stumpnæsen havde noget af Kattekraniets Form; det beherskedes af et
  Par store mørke Øjne, som hun kunde bruge saa venlig og skelmsk, at
  Karlene paa Skovvang kaldte hende »snomild«.
  
  De gik alle fire hen ad en af de smalle Gange i Haven til
  Fuldmægtigboligen, en lille blomsterfattig Have, tæt af Buske og
  gamle Frugttræer, hvis krogede Grene flettede et tyndt uregelmæssigt
  Løvværk, hvori den ansatte Frugt begyndte at gulnes og straalede i
  Midsommersolens Lys.
  
  -- Du er da vel ikke ogsaa bleven venstre, for det synes jeg nu der
  er saa mange Fritænkere, der begynder at være?
  
  -- Ja, jeg er skam ikke rigtig sikker længer, du ... Jeg synes dog
  nok --
  
  -- Ja, der har vi det ... Naa det er ikke for det, hun dèr er sgu
  ogsaa venstre.
  
  -- Saa, giver De Dem ogsaa af med Politik?
  
  Nelly blev ganske rød i Hovedet.
  
  -- Nej, det gør jeg naturligvis ikke --
  
  -- Aa, hun er rent bansat ... Jeg maa saamæn laane »Morgenbladet« til
  hende hos Bønderne ... Naa, de skriver for Resten ikke saa daarligt
  for sig ... Men noget Fedteri er det nu alligevel.
  
  -- Jeg synes virkelig ikke, udbrød Nelly, at der er nogen Grund til,
  at vi skal sidde i vore smaa fugtige Stuer og være begejstrede for,
  at Grev Tramp eller rettere Godsforvalter Ravn og Embedsmændene som
  Pastor Krarup og Herredsfogden, at de skal styre hele Butikken.
  
  -- Ja, se der ser vi, -- det er det med Fruentimmer, de gør strax
  alting personligt ... Slet ingen Sans for det almene, det er altid
  mig og dig og den og den --
  
  -- Men maaske det ogsaa er det rigtige, sagde Hjorth. -- I alt Fald
  er det praktisk og anskueligt.
  
  -- Ja, naar man saadan vil tage, saa kan man jo altid ... Der er nu
  I. A. Hansen ... Dèr saà man da, hvad det var for noget ... Og ham
  havde jeg dog nogen Godhed for, fordi det var ham, der skaffede os et
  ordenligt Landsting.
  
  -- Aa, jeg synes dog ikke det er værdt at rose ham netop for den
  Lejlighed, da han solgte sig til Godsejerne, sagde Hjorth. --
  
  -- Men, for at tale om noget andet, De vil dog studere videre og tage
  Deres Examen, Hr. Hjorth? spurgte Nelly, der ikke fandt, at denne
  politiske Debat førte til noget.
  
  -- Ja, -- det vil jeg dog nok ... Jo, jeg synes nok, jeg vil tage den
  Smule Fordel af disse Aar, som jeg kan faa, og Kandidat-Titlen, den
  er dog altid -- naar jeg nu f. Ex. fik Lyst til at være Lærer ved en
  lærd Skole -- og i det Hele taget --
  
  -- Hvor lang Tid vil det nu tage dig endnu?
  
  -- Aa, jeg kunde vistnok gaa op til Jul.
  
  De vare komne hen til Laagen ud til Allèen. Skraas for den havde de
  en Gavl af Hovedbygningen, -- Godsforvalter Ravns Bulbideransigt stak
  ud af det ene Vindue. Han lagde ikke Mærke til dem, men saà lige ud.
  
  -- Ravn nyder nok sin nye Udsigt, hviskede Nelly og gav sig til at
  le.
  
  -- Hvad er det? spurgte Hjorth.
  
  -- Aa, det er en meget grinagtig Historie, sagde Jessen. -- Dèr ude
  ad ligger Fuglerede-Gaard, -- du vèd, dèr hvor Frøken Klingenberg --
  
  -- Ja vel.
  
  -- Naa, -- saa for nogen Tid siden finder Ravn pludselig paa, at der
  skal hugges, for at han kan faa Udsigt.
  
  -- Ah! --
  
  -- Og for at det kunde ske med saa megen Ostentation som muligt,
  maatte Kammerraaden levere Folk til det Arbejde lige i den aller
  travleste Høbjærgningstid ... Og nu -- men hvem er det, der kommer
  dèr nede i Allèen?
  
  -- Det er Pastor Krarup, sagde Nelly, hvis store mørke Øjne vare
  langsynede.
  
  Godsforvalteren vendte nu sin børstehaarede Kuglenakke imod dem. Han
  saà ogsaa ned ad Allèen. Pludselig forsvandt hans Hoved.
  
  -- Han har opdaget ham, sagde Jessen. -- Nej, nu skal vi skam se
  Løjer ... Lad nu bare være at le, Nell ... Bob! vær rolig, -- Bob!
  ... _saa_, læg sig.
  
  Godsforvalterens Hoved viste sig igen, denne Gang væbnet med en stor
  Kikkert, som han stirrede ud igennem, medens han af og til tog den
  fra Øjnene for at skrue paa den.
  
  -- God Dag, Ravn! ... God Dag! raabte Præsten, da han var kommen lige
  neden under ham.
  
  -- God Dag, -- aah, er det Dem, Pastor Krarup, god Dag, svarede Ravn,
  idet han fòr sammen, og medens han nikkede forlegent ned vilde skjule
  Kikkerten med en kejtet Bevægelse.
  
  -- Kigger De Stjærner om Dagen, eller hvad er det, De ser?
  
  -- Aa, det -- det er saamæn ingen Ting -- det -- jeg saà blot ud paa
  Marken, -- de arbejder derude.
  
  -- Ah, men det er jo noget nyt, dette Kig, -- hvad? -- Det har jeg
  ikke set før ... Hvad er det for en Gaard, dèr ude, -- er det, -- det
  maa da være Fugleredegaard, -- ja vist saa, nu ser jeg jo de to
  Popler ... Hm ... Apropos, skal De til Middag dèr imorgen?
  
  -- Nej, svarede Ravn slukøret ... Naa, der skal være Middag dèr?
  
  -- Ja vèd De ikke det? ... Det er for Professoren.
  
  -- Professoren?
  
  -- Ja Professor Petersen, naturligvis ... Hun traf ham jo ifjor hos
  mig, og blev saa indtaget i ham ... Nu er han der i Besøg ... Det vil
  sige, han bòr jo nede paa Kroen i Frederiksminde for at bruge Søbade.
  
  -- Naa, gør han det? sagde Ravn gnaven. -- Ja, han kan nok ogsaa
  trænge til at blive noget mindre fersk ... Men det hjælper sgu ikke
  noget, det her; -- he! -- han skulde da over til Vesterhavet for at
  ligge i Saltlage ... Vil De ellers ikke komme op? ... Det bliver dog
  lidt genert for Dem saadan i Længden at staa og passiare med Nakken
  paa Ryggen.
  
  -- Jo Tak! nu kommer jeg. -- --
  
  -- Ha, ha! det var nok en Streg i Regningen, udbrød Jessen.
  
  -- Naa saa Professor Petersen er i Besøg dèr ... Gud vèd om virkelig
  --
  
  -- Ja, hvorfor skulde han ikke tage hende? Professorgagen er dog
  ikke større end at en Gaard i Ryggen -- --, og hun er jo virkelig
  heller ikke saa afskrækkende -- i Betragtning af, at han er Theolog.
  
  -- Naa Farvel! -- nu maa jeg nok se at komme hjem.
  
  -- Har De talt med Kristine og Per Andersen om det, at De ikke vil
  være Præst? spurgte Nelly.
  
  -- Nej, -- ikke endnu ... Ærlig talt, har jeg ikke rigtig haft Lyst
  ... Jeg vilde ogsaa nok først tale med Venner og Meningsfæller -- i
  det Punkt ... Men nu kommer jeg jo til at sige dem det.
  
  -- Gud vèd, hvorledes de vil tage det.
  
  -- Ja, det bliver vel ikke saa let for dem at forstaa ... Men der er
  jo ikke noget ved at gøre.
  
  Han trykkede dem i Haanden og gik ned gennem Allèen.
  
  -- Ja, der er dog det ved at gøre, at hun kunde give ham Rejsepas, og
  det er jeg nær ved at ønske, at hun gjorde, for jeg tror ikke paa det
  med Kristine.
  
  -- Nej, jeg tror ikke Kristine selv synderlig godt heller, og det er
  der nok ikke mange, der gør, sagde Nelly.
  
  
  
  
  XXXI.
  
  
  -- Men det er da ikke dit Alvor, Niels?
  
  -- Jo, vist er det Alvor, kære Kristine ... Tror du, jeg har Lyst til
  at spøge med det ... Jeg kan og vil ikke ... Du spurgte mig ifjor,
  om jeg ikke skulde tro paa Engle, -- ja hvis der ikke var andet
  ivejen.
  
  -- Aa, hvad tror de andre paa?
  
  -- Paa en hel Del i alt Fald, -- for Resten kommer det ikke mig ved.
  
  -- Kommer det heller ikke mig ved? ... Hvad? ... Tror du ka'ske jeg
  har Lyst til at blive Skolelærermadam nu?
  
  -- Nej det lader ikke til det ... For Resten er du heller ikke udsat
  derfor ... Jeg kan da ikke godt være Lærer, naar jeg ikke tror paa
  noget af det, jeg skal lære Børnene.
  
  -- Men hvad Fanden vil du da?
  
  -- Ja, det vèd jeg virkelig ikke nu ... Jeg er kastet ud af min
  Stilling, og hvor jeg egentlig skal vende mig hen og tage fat --
  
  -- Aa, du kan gaa ad Helvede til.
  
  -- Kristine!
  
  -- Ja, det sagde jeg, ja vel, -- og jeg spøger sgu heller ikke ...
  Tror du ka'ske jeg er født igaar, og ikke kan begribe, at dette her
  ikke er andet end et Paaskud, for at du kan gifte dig med en eller
  anden Dame inde i København.
  
  -- Det har jeg ikke fortjent at høre af dig, og -- det -- det véd du
  ogsaa selv bedre.
  
  -- Aa, det skal du saamæn ikke tage dig saa nær ... Jeg tror saagu,
  du er paa Nippet til at flæbe ... Nej, gener dig bare ikke for min
  Skyld, jeg er saamæn lige glad ... Det er bare det, der ærgrer mig,
  at jeg har ladet mig holde for Nar saa længe ... Hvis jeg ikke havde
  vaaren saa tossegod, saa kunde jeg vaaren Frue nu ... Ja, glo du
  bare, det kunde jeg ... Men det har man for, at man gaar og venter
  paa saadan en Smule Lærer, saadan en Pjalt, der hverken kan blive det
  ene eller det andet, saadan en dum Dreng, der ikke engang tør være
  sin Kærestes Sengekammerat, naar hun gi'er ham Lov til det.
  
  Hjorth rejste sig og gik hen imod Døren. -- Denne tavse Ro irriterede
  mere end noget andet, og hun skyndte sig med at komme til sin yderste
  Grad af Kynisme.
  
  -- Ja, gaa du bare, -- naar du ikke bringer en Præstegaard med, er
  der saamæn ingen, der bryder sig om dig ... Tro dog bare heller ikke,
  at jeg har gaaet tørmundet her og ventet paa dig, som om du var den
  eneste ... Naar ens Kæreste ikke vil, saa er der andre, der vil ...
  Naar man ikke er grimmere end jeg er, behøver man ikke at gaa i Seng
  alene og tude sig i Søvn.
  
  Hjorth drejede Laasen, ude af Stand til at sige et Ord, kun med den
  ene Tanke at komme bort, forfærdet, opfyldt af Lede ved sig selv,
  fordi han nogensinde havde kunnet elske dette Væsen. -- I det samme
  drejedes Laasen ogsaa udefra, og da Døren gik op, traadte Per
  Andersen og hans Kone ind.
  
  -- Hvad er der dog paafærde her inde, Børn? -- Man kan jo itt' faa
  sin Bænkesøvn.
  
  Men Kristines Kraft, der havde været spændt til det yderste, var
  pludselig brudt ved Synet af Forældrene. Hun kastede sig om Halsen
  paa Moderen og hulkede:
  
  -- Han vil itt', -- han vil itt' --
  
  -- Naa, naa, Ki'sten, -- hvad er det da?
  
  -- Hvad er det, han itt' vil, for Fanden? --
  
  -- Han vil itt' ha'e mig, -- han vil itt' være Præst.
  
  -- Saa--aa, hvad er det, hun siger, Niels?
  
  -- Ja, det er forsaavidt sandt nok. Jeg vil ikke være Præst, jeg har
  opgivet det, hvorfor kan nu være det samme, og saa skældte hun mig ud
  og sagde, jeg kunde gaa Fanden i Vold, og at hun aldrig havde brudt
  sig om mig, -- og nu tror jeg nok, vi er temmelig enige om, at vi
  skilles hurtigst muligt.
  
  -- Aa, hvad er det for Snak, -- hvad vil du bryde dig om det
  Kærestekævl og Tøsevrøvl! ... Nej, kom nu og lad os tale ordenlig om
  Sagen, Niels, og faa Re'elighe'en paa den ... Selv om du itt' vil
  være Præst, som du siger, behøver I da'tte derfor at rende fra
  hinanden ... Men hvorfor vil du itt' være det? ... Den Stilling er jo
  da god nok.
  
  -- Nej, det kan ikke nytte noget, Per Andersen, -- for selv om du fik
  hende god igjen, saa vil _jeg_ nu ikke have _hende_, -- heller vilde
  jeg lade mig gøre til Præst. -- Farvel.
  
  -- Saa--, naa, du maa saamæn ha'e stødt ham godt for Hovedet, min
  Pige ... Det var da ogsaa Satan til Historie.
  
  -- Hun siger, det stakkels Barn, at han tror hverken paa Gud eller
  Fanden, -- saa saadan et ugudeligt Skarn skal hun da ikke gives i
  Armene paa, -- dèt skulde jeg da stritte imod med Hænder og Ben ...
  Aa, Herre Gud! at det skulde tage den Ende! og jeg som trode, jeg
  skulde have en Præst til Svigersøn.
  
  -- Saa--aa, ja det -- hvad han tror eller itt' tror, det bliver
  jo hans Sag, det -- der er jo itt' noget aa sige paa ... Men du
  skulde dog ha'e varet dig lidt, Ki'sten, for saadan at vise ham
  Vintervejen, over det at det er itt' saa lige til at faa en ung Mand,
  der dur noget, min Tøs; -- og Niels han var da li'egodt -- ja, det
  kan itt' nytte noget, du vrisser -- han har nu ogsaa holdt af dig ...
  Men Fanden maa vide, hvad du har gjort ved ham, -- han var jo ligesom
  han var stukken af en Bræms --
  
  Per Andersen satte sig ned paa Bænken, tog sig en Slurk Øl af
  Trækanden, viskede sig om Munden med Bagen af Haanden og rystede
  misfornøjet paa Hovedet.
  
  -- Jo, han houed mig godt, gjorde Niels ... Nu var han heller itt'
  længer saadan en hidsig Højremand, vi kom rigtig godt ud af det
  sammen ... Han var ikke bleven en af de Præster, der gaar og ser ned
  paa Bonden, som vi har saa mange af.
  
  -- Ja men, han vilde jo ikke være Præst. --
  
  -- Aa, ja, -- hvad? ... Saadan unge Mennesker, de maa jo ha'e deres
  Anfægtelser, og derfor kunde det saamæn godt --. Og selv om det nu
  itt' var blevet til noget, saa siger jeg, den latinske Dannelse og
  Examen og de Dele, -- det er itt' aa kaste Vrag paa ... Det bli'er
  ka'ske tilsidst bedre end som en Gaard, for det er noget man har èn
  Gang for alle, og det er der ingen og kan ta'e fra en ... Og naar en
  har det, og der ellers er Krummer i ham, saa slaar han sig igennem,
  -- det er saa bestemt, der ska'tte fejle for en Hægte.
  
  -- Naa hvad det angaar, saa har Ki'sten jo da os og Gaard og Hjem,
  saa --
  
  -- Ja vel, men at, man vil jo dog ogsaa gærne have sin Datter godt
  gift -- og -- det er jo da -- næst etter Gaardens Bedrift og saadan
  -- saa er det jo da det, der ligger en Mand mest paa Hjærte ... Og
  det vil jeg nu sige dig, Ki'sten, du skal da ikke sætte din Lid til
  det Jav med Godsforvalteren. -- Ja gør du bare store Øjne, -- jeg vèd
  noget om det ogsaa, -- og det kan hændes, der er flere, som vèd det,
  og nu vil de naturligvis sige, at det er derfor Hjorth ikke vil ha'e
  dig, og det vil itt' gøre dig mer købmandsgæv, min Pige. -- --
  
  Saadan havde han snakket frem og tilbage en halv Times Tid og givet
  sin Misfornøjelse Luft, medens han snart sad paa Bænken og trommede
  med Fingrene paa Bordet, snart gik op og ned ad Gulvet med de
  tværstribede Uldtrøjeærmer stukne dybt ned under Gølpen.
  
  -- Hvad er nu det? udbrød han pludselig, idet han bøjede sig frem og
  saà ud i Gaarden, hvor en Vogn rullede ind. -- Det er jo et Par af
  Kammerraadens Heste. --
  
  -- Der er Bud fra Fuldmægtig Jessen, om Kusken maatte faa Student
  Hjorths Tøj med tilbages, sagde en Dreng, som stak Hovedet ind ad
  Døren.
  
  -- Saa, ja der har vi det! ... Ham kan vi sgu skyde en hvid Pind
  etter ... Ja, sørg I nu for Tøjet, og saa kan I jo sætte jer til at
  flæbe igen. -- For jeg gaar sgu i Marken.
  
  
  
  
  XXXII.
  
  
  Hjorths første Følelse efter at Kristine saaledes havde brudt med ham
  var en dump Nedslagenhed, -- Krænkelsen over at føle sig kastet
  haanlig bort, som en dum Pige slænger et Smykke bort, fordi
  hun opdager, at det ikke er af Guld, og ikke forstaar, at det
  kunstneriske Arbejde gør det hundred Gange værdifuldere, --
  Forbitrelse over at se sin Troskab, som han selv havde holdt hellig
  under Smerte og Kamp, blive trampet raat af en tilsølet Træsko, --
  Skam og Anger over at have spildt sin Kærligheds første sprudlende
  Skum i et smudsigt Glas.
  
  Men i Løbet af disse Dage, som han tilbragte i Jessens stille,
  tarvelige Hus, maatte denne Stemning efterhaanden vige for Følelsen
  af Befrielse ved at være kommen ud af et Forhold, som han havde
  indset var skævt, men som hans Anskuelser forbød ham at bryde. Det
  var som om nu det sidste snærende Baand fra hans gamle Liv var
  sprunget af sig selv, og han stod uhindret over for det ny. --
  
  En fjorten Dages Tid derefter tog han ind til København og optog sine
  Studier for Alvor. Da han ikke længer var forlovet, forekom det ham
  mindre magtpaaliggende at blive tidlig færdig. Han opgav den
  overanstrængte Plan at gaa op ved Juletid og vilde benytte hele Aaret
  for at kunne møde fuldt rustet og sikker ved Examensbordet.
  
  Over hans stillesiddende Liv gik saa Dagene bort, ensartede, kun
  adskilte ved det mer eller mindre, han havde faaet udrettet. Det blev
  ham en Lidenskab blot det at lægge saa og saa meget bag sig, at føle,
  hvorledes han ligesom havde Tag i Tiden og ikke lod den slippe forbi
  uden at have fravristet den, hvad den skjulte af Arbejdsmængde. En af
  hans største Glæder var at kunne sige til sig selv om Aftenen: Idag
  har jeg læst tretten Timer.
  
  Til denne formelle Arbejdslyst kom den stedse voxende Glæde af at
  nærme sig Maalet, Nydelsen af de videre Udsigter, den styrkende
  Følelse af, hvorledes de spredte Kundskaber føjede sig sammen,
  belyste hverandre, greb ind i hinanden, udfyldte Hullerne og forenede
  sig til et sammenhængende Lærdomshele.
  
  Men den videnskabelige Lykke, som overstraalede det Hele, den
  endelige Klarhed, Splittelsen af de sidste Taager, -- det var endnu
  ikke alt dette, det var ikke Samlingen af det gamle, men det nye, der
  kom til. For midt under Repetitionen, overlæsset af det skolemæssige
  Examensarbejde, fik han Tid til at fuldende sin egen Udvikling ved
  selvstændige Studier. Han holdt sig Professor Petersens Raad
  efterrettelig, ikke at nøjes med det aller nødtørftigste, men tage
  det lidt udførlig, -- saa efterrettelig, at Professorhovedet vistnok
  vilde have rystet med sit betænkeligste Udtryk, dersom det havde
  været Vidne dertil. For han gik nu selv til disse Germaner, hvem alle
  brave Theologer kun have et Skinkendskab til gennem rettroende
  Modskrifter, -- til Theologiens Titaner.
  
  Det var med en vis Hjærtebanken, som om Udlaaneren kunde læse hans
  betænkelige Tros-Tilstand, at han i Universitets-Biblioteket en Dag
  sagde »Strauss -- den kristelige Troslære i dens historiske Udvikling
  og dens Kamp med den moderne Videnskab«.
  
  Dette klassiske Værk er, som det kundgør i Titlen, en Bog om Kamp.
  Dets Blade have en Hvidhed af Arena-Sand, hvorpaa Skriften staar med
  en Farve som af Blod fra den theologiske Pennestrid. Paa denne Arena
  træde Gladiatorerne op, naar de forskellige Leges Dogme-Kampraab
  lyde: Legen om Skabelsen! ... Legen om Forsynet! ... Legen om de to
  Naturer i Kristus! ... Legen om den hellige Aand! ... Daabslegen! ...
  Nadverlegen! ... Legen om Udødeligheden! De mylre ud fra Fortidens
  mørke Carcer, Moses med sit Stenskjold, Profeter, Evangelister
  og Apostle i Papyruskjortler, Kirkefædre og Skolastikere i
  Pergamentspandsere og Dogmatikere i Læderkøllerter, Rettroende og
  Kættere imellem hverandre; de samle sig hobevis; og Kampen begynder,
  rasende, uden Naade, -- »til Helvede med den, der staar imod! Herrens
  Sværd og Gideons!« -- den tiltager i Styrke, idet fler og fler blande
  sig i den, holder sig staaende, afmattes, medens Rækkerne udtyndes,
  -- indtil Strauss vinker fra Podiet, og den sidste Kæmper træder ud
  paa Arenaen af Nutidens Port, den nøgne usaarlige Videnskab med
  Tænkningens og Erfaringens tveæggede Sværd, der gør en Ende paa Legen
  ved at fælde de tiloversblevne, saarede Fægtere ... Det var dette
  Skuespil, der opførtes for Hjorth; hver Gang Kampraabet lød, maatte
  alt hvad der var blevet tilbage i ham af dogmatisk Vanetro, af gamle
  kirkelige Anskuelser -- alle disse Nølere maatte ned paa Arenen for
  at blande sig i den skæbnesvangre Kamp, og de gik i Døden berusede af
  den vilde Festlighed med den ægte Gladiator-Begejstring, der raabte
  med Vaabenklang op til Podiet: »Hil dig, Strauss! vi, som skal dø,
  hilse dig!« --
  
  Men endnu var der en Kamp tilbage. Endnu stod Hovedfæstningen: den
  hellige Skrift, denne mystiske Borg, som er Protestantens sidste
  Tilflugtssted. »Det Ord de vel skal lade staa og dertil Utak have,«
  -- i disse djærve Ord udsang Luther sin Sejersvished. Og han kunde
  gøre det den Gang. Om end Menigheden i Brunsvig efter den katholske
  Prædiken sang: »Ak Gud fra Himlen se herned! ... dit Ord man ej vil
  lade staa, og Troens Lys flux ud vil gaa hos alle Folk paa Jorden« --
  det var dog blind Allarm, der var ingen, som for Alvor havde tænkt
  paa at omstyrte Ordet. Men tre Aarhundreder have afløst hinanden
  siden da; og hvad det ene Aarhundrede frygter, det haaber det næste,
  og hvad det andet Aarhundrede haaber, det vover det følgende. Alt
  eftersom Slægten fornyes, og ældes under sin Fornyelse, spirer der
  nye Tanker, underlige unge og gammelkloge Tanker, Tanker som ere idel
  Spørgsmaal; -- men hvad det ene Aarhundrede spørger om, det besvarer
  det andet. Det begynder at lalle og stamme og svare med nye Tunger,
  hellige Ildtunger i alle Maal, den menneskelige Aands Pinsetegn. Der
  blev spurgt om Ordet, og der blev svaret; og Utak fik de, deri havde
  Luther Ret, -- men Ordet lod de ikke staa.
  
  Men hos Hjorth stod det endnu, og saa længe denne Fæstning ikke er
  faldet, er det ubefæstede Sind truet af stedse nye Udfald, om end
  Tankernes Friskarer have oversvømmet det nok saa tæt. Fæstningen stod
  der; og inderst inde bag dens viede Ringmur og hellige Forter sad en
  Del af ham selv fangen i Avtoritetstroens Baand og sukkede efter
  Befriere, men kunde ikke selv bryde ud og forene sig med sine Venner,
  og de kunde heller ikke selv storme Borgen, men ventede paa Hjælp
  af en Stormagt. Hist og her var der vel skudt en Tinde ned
  eller brudt en Bresche, -- dog, det havde ingen Art. -- Men
  nu slog Befrielses-Timen, da den tyske Kritik kørte frem med
  Tübinger-Detachementets svære Skyts, og Batteriet Baur plantede sine
  Kanoner op og kastede sine straalende Strejflys ud i Fortidsnatten,
  som hviler over den hellige Fæstning, skjulende dens Rifter og
  Huller, medens det af og til udsendte et af disse sikkert rettede,
  frygtelige Projektiler, der bore sig helt ned i den historiske
  Undergrund og sprænge i Luften, hvad der er opført derpaa ... Da
  dette Bombardement endelig var forbi, stormede Friskarerne ind i den
  sammenskudte Fæstning, hvor kun et Par St. Pauls Forter, St.
  Johannes' Aabenbaringstaarn og nogle Mathæus-Kassematter havde holdt
  sig under Ildregnen, isolerede mellem de rygende Tomter, -- og de
  befriede Fangen, som jublede dem imøde, og Krigen var endt for
  stedse. --
  
  Medens disse voldsomme Ting forefaldt i det stille Studereværelse,
  Side om Side med en fredsommelig, ensformig Examens-Repetition,
  vexlede Dagene udenfor: -- Dage med lyseblaa straalende Høsthimmel;
  -- Dage med Efteraarsjævndøgnenes skysvøbte Storme, buldrende
  mellem Gavlene, hylende og tudende i Skorstenene, klaprende med
  Vinduesstænger og raslende med Tagsten; -- Dage med tæt Frosttaage og
  Rim ned over de røde Tegltage; -- dæmpede hvide Vinterdage med tæt
  blødt Snefald gennem stille Luft, som om Himlen var Bugen af en uhyre
  hvidgraa Fugl, der fældte sin Dragt og lod Dunene drysse ned over
  Jorden; -- skingrende og bidende Frostdage med Espalier af
  Krystalblomster paa Ruderne og blændende Solskin over Tagenes store
  Snedriver, hvoraf nu og da en Lavine løsnede sig og plumpede fra
  Tagskægget ned i Gaarden med et dumpt Bulder; -- lunefulde Aprildage
  med Regnskyl, der pjaskede mod Ruderne og vaskede ned ad Tagene, paa
  hvis blanke Tegl Solen strax efter stirrede, som en stor gylden Pupil
  i et skyglippende mørkeblaat Øje, med et hvast Bygeblik; -- milde
  Foraarsdage endelig, der pustede en slappende grødetung Varme ind
  igennem de aabne Vinduer.
  
  Den lange Gaard lokkede Gadesælgerne ind, som om den var en virkelig
  blind Gade. Deres Raab trængte af og til op til ham under Læsningen,
  monotone og dog vexlende fra Efteraarets Frugter og den første
  Frosttaages melankolske Muslinger til Rødspætter og Appelsiner, til
  Rejerne og de grønne Kranse.
  
  Nedenunder var der fra Morgen til Aften en uafladelig Hamren fra
  Smedjen, ligesom Taktslagene til en grundig, udholdende Flid. Inde i
  Værelset ved Siden af jamrede den brystsyge Mand sig ofte som en
  døende. Men fra oven kom nu og da den muntre Vingeklapren af en hvid
  Duesværm, der fløj ud af et Tagvindue og kredsede hen over
  Mønningerne op imod en blaa Himmel -- en Lyd som af noget jublende,
  der fløj befriet bort.
  
  
  
  
  XXXIII.
  
  
  Han gik naturligvis ikke meget ud det Aar. Men han besøgte endnu
  temmelig hyppig Lindekærs; -- han kunde ikke undvære at komme dèr. Og
  dog var det ikke som før. De modtog ham med den samme Venlighed, men
  han befandt sig ikke saa vel. Han syntes, at han i Grunden ikke
  længer havde Ret til at komme dèr, havde en Følelse af, at han nu
  befandt sig i deres Hus under en falsk Forudsætning. Det pinte ham,
  at han var fjærnet fra dem og halvvejs førte dem bag Lyset ved sin
  Tavshed.
  
  En Aften i Februar Maaned var han der i et Selskab, der var gjort til
  Ære for Professor Petersen og hans Hustru. Han var nemlig i Julen
  bleven forlovet og strax efter gift med Frøken Klingenberg. De havde
  tilbragt Hvedebrødsdagene paa Fugleredegaard og vare lige komne til
  Byen. Der var nogle Kapellaner og Kateketer med Fruer, en lille
  udvalgt Kreds, hvori Fru Petersens rødsprængte Ansigt ret kunde
  straale som det feterede Midtpunkt. Men Hjorth kedede sig grundig.
  Han søgte hen til en Chaisselong, afsides, ved Siden af Ellinor, der
  trods sit kirkelige Sindelag heller ikke saà ud til at more sig. Hun
  fortalte ham om Konservatoriet, om den nye Lærer, de havde faaet, og
  om hvor kedsommelige de mandlige Elever vare.
  
  Ellinor blev opfordret til at spille. Hun rejste sig med et mat Smil,
  satte sig ved Flygelet og spillede sit Examensstykke: Mendelssohns
  Koncert. Det var ligesom Signalet til en livligere Opblusning af
  Samtalen. --
  
  Man var kommen ind paa det politiske Omraade. Nu havde da Venstre
  vist, hvad det var for et Parti, hvorledes det i Grunden vilde alt
  det bestaaende til Livs; -- det havde jo agiteret for Dr. Georg
  Brandes' Ansættelse.
  
  -- Ja, det var nok ikke saa langt fra at lykkes, sagde Professoren
  med en betænkelig Hovedrysten. -- Kultusministeren var nok i Grunden
  meget tilbøjelig --
  
  -- Ja, han! -- ja --
  
  -- Og hvis han bliver ved at være det længe, saa --
  
  -- Naa, det er der næppe nogen Fare for, sagde Provst Lindekær. --
  Jeg talte igaar med en Departementschef, og -- imellem os sagt, --
  det er kun et Tidsspørgsmaal --
  
  -- Nej virkelig! ... Det vilde være overordenlig glædeligt ... Han er
  jo ligefrem en Plet i Ministeriet.
  
  -- Ja, han er jo ... hm! ... Det kan jo ikke nægtes --
  
  Hjorth kunde ikke undgaa at høre, hvad der blev sagt. Det irriterede
  ham. Han gik hen til det fjærneste Vindue.
  
  Ligefor paa den anden Side af Gaden saà man i Lygtelyset den
  firkantede røde Kirkemur med Tvergavlens Trekant opad fra Midten,
  medens Tag og Taarn forsvandt i den mørke Himmel, som kun op imod
  Zenit havde nogle blinkende Stjærner. Lidt tilhøjre, bag Jagternes
  sorte Master og Tove, kunde man lige skimte Rækken af Børsens spidse
  Smaagavle. Lygterne paa Broen dannede fire regelmæssige Lysbuketter,
  bagved dem var der en uordenlig Spredning af røde Gasblus foran et
  tykt Mørke, der kun havde en mat Blinken af Kancellibygningens
  hvidrammede Ruder.
  
  Medens han lyttende stirrede ud, rørte en Haand ganske let ved hans
  Skulder. Han drejede Hovedet. Det var Fru Lindekær.
  
  -- Men Kære dog, -- De staar saa alene og har næsten ikke lukket
  Deres Mund op ... Hvorfor er De i det Hele saa indesluttet i den
  senere Tid? ... Hvis De har noget paa Hjærte, hvis der er noget, som
  tynger Dem, kunde De dog gærne betro Dem til en gammel Veninde som
  mig.
  
  -- Ja men, kære Frue, der er virkelig intet, som trykker mig ...
  Maaske er jeg en Smule overanstrængt af Examenslæsning ... Det er det
  Hele.
  
  -- Nu er De ikke ærlig, Hjorth ... De har slet ikke fortalt mig, at
  det ikke bliver til noget med Deres Forlovelse.
  
  -- Nej, -- det har jeg ikke, -- men det --
  
  -- Det har virkelig gjort mig mø' ondt at høre.
  
  -- Det skal det saamæn ikke ... Det er sikkert bedst for os begge
  saaledes.
  
  -- Og Grunden --
  
  -- Har De ogsaa hørt den? ... Men hvordan --
  
  -- De glemmer, at Fru Petersen er dèr fra Egnen ... Aa, jeg kan saa
  godt forstaa, at alt det maa have kostet Dem mø' Kamp, og at De har
  været i saadan indre Gæring, at det har lukket Dem noget til ... Men
  alligevel, -- De kunde saa trygt have talt med mig derom, De véd, jeg
  er ingen Fanatiker, -- og det gør dog godt ikke at være ganske ene
  med sine Tanker, som man tidt ikke kan mestre ... Jeg finder det nu
  saa rimeligt, at en ung Mand ikke saa glat kan komme over den
  Udvikling, -- især i vore Tider, hvor der er saa mø' som, -- af andre
  Retninger -- og jeg holder kun mere af Dem derfor ... Men nu skal De
  heller ikke strax, fordi De for Øjeblikket ikke synes, at De -- og
  selv om De maaske aldrig bliver saadan rigtig som -- som Kirken nu
  forlanger det, -- saa kan det jo godt være, at De alligevel ... Ja,
  det var maaske aller bedst for Menigheden, om der nu kom Præster, som
  ikke var altfor stift rettroende, og ikke altfor uimodtagelige for
  andre Strømninger i Tiden, for de Strømninger kommer dog ogsaa til
  deres Menighed, og der er saa mange Præster nu, der slet ikke
  forstaar det, -- de aller fleste vist ... Det har jeg nu tænkt saa
  mø' over.
  
  -- Ja, det er jo muligt, at De har Ret deri ... Men jeg kan alligevel
  aldrig ... Jeg er bange for, Fru Lindekær, at nu, da De er saa venlig
  imod mig, har De ingen Anelse om, hvor fjærnt mit Standpunkt er fra
  det, -- ja ogsaa fra det, som De selv staar paa.
  
  -- Og tror De da, jeg vilde være mindre venlig mod Dem, dersom jeg
  vidste det, -- og dersom De nu var saadan, hvad man kalder Fritænker?
  
  -- Jeg vèd ikke rigtig, om De saa kunde --
  
  -- Tro det ikke, Kære! --
  
  Hun rakte ham sin Haand, og han trykkede den taknemlig. Fra Pulslejet
  paa hendes Haandled saà den lille Guldslange op paa ham med sine smaa
  Rubinøjne. -- Den lignede ikke hin fristende Slange i Paradiset; den
  bugtede sig om Armen, som opad Æskulapstaven den hellige hedenske
  Slange, der finder lægende Urter med sit kloge Blik.
  
  
  
  
  XXXIV.
  
  
  I Universitetets nederste Gang tilvenstre stod en halv Snes Theologer
  med deres Mapper og Bøger under Armen, trippende af ængstelig
  Examens-Utaalmodighed, nogle hviskende om de foregaaende Dages
  Opgaver, andre studerende Stipendieopslagene bag Rammernes
  Staaltraadsfletning, for at faa de spændende Minuter til at gaa.
  
  -- Naa, triste Endeligt, sagde Kleistrup til Hjorth, der siden hin
  berømte theologiske The lød dette Navn, -- naa, triste Endeligt, hvad
  vil De helst have idag?
  
  -- Aa jeg vèd saamæn ikke rigtig.
  
  -- Nej, De slaar Dem jo sagtens igennem ... Men jeg vèd det sgu, for
  faar vi Hermeneutik, saa gaar det rent ad Helvede til, for det har
  jeg aldrig set for mine Øjne før imorges. Men faar vi Indledning, saa
  skal jeg nok klare mig, -- i alt Fald til Sekunden.
  
  Men dette sagde han svigefuld, følende et beroligende Tryk af det
  danske nye Testamente i Støvleskaftet.
  
  I det samme gik Døren til Examensauditoriet op, Studenterne skyndte
  sig ind og tog Plads. Der gik endnu nogle frygtelige Minuter med en
  sagte Hvisken og Papirsraslen og Støvleknirken fra den vagthavende
  Herre. Han standsede, saà paa sit Uhr, løste Kæden af og lagde det
  foran sig paa Pulten, trak en Seddel op af Lommen, rømmede sig og
  læste: --
  
  »Der ønskes en Redegørelse for de Hovedargumenter, som i dette
  Aarhundrede ere gjort gældende mod Johannes-Evangeliets Ægthed og
  historiske Værd, samt en Kritik af disse.«
  
  Dyb Tavshed og Udvexling af betydningsfulde Blikke, medens Sedlen
  cirkulerede. Hjorths Øje faldt paa Kleistrup, der satte en komisk
  fortvivlet Mine op og gjorde Gebærder over til ham ved at slaa Knoene
  sammen og puste paa Fingrene, hvilket i hans Fingersprog-Jargon
  skulde sige: »Det var en kold èn.« Hvad hjalp ham nu Testamentet i
  Støvleskaftet!
  
  Men Hjorth lagde næppe Mærke til ham. Ordene lød for hans Øre som et
  Kampraab. Det var i dobbelt Forstand et »kritisk« Øjeblik. Intet
  Spørgsmaal kunde have fundet ham bedre rustet; han var sikkert mere
  inde deri, end nogen af Professorerne. Men det var et farligt
  Spørgsmaal. Naturligvis -- man kunde stille Ordene en Smule paa
  Skruer uden egentlig at forraade sin Mening. Men nej! -- skulde »det
  triste Endeligt« krybe i Skjul? ... blæse med den Examen!
  
  Hans velordnede, rede Kundskaber føjede sig hurtig til Planens Ramme
  og Enkelthederne indfandt sig saa talrige, da han skrev Momenter ned,
  at det kun galdt om at skaffe Plads. Snart kunde han give sig til
  Arbejdet, glad over at have faaet Lejlighed til at vidne, stolt ved
  Tanken om at gøre noget uhørt.
  
  Nedskrivningen gik hurtig fra Haanden, men han brugte hele Tiden og
  ønskede kun at have et Par Timer endnu. Flere havde allerede
  afleveret deres Opgave, men han lod bestandig Pennen jage over
  Papiret.
  
  -- Klokken mangler nu kun fem Minuter, sagde den vagthavende Herre,
  -- da han tilfreds gennemlæste det sidste Punktum:
  
  »Resultatet af disse Undersøgelser bliver altsaa, at det saakaldte
  Johannes-Evangelium er et uhistorisk, spekulativt-dogmatisk
  Tendensskrift, hvis Hensigt er at lade Oldkirkens skærende
  Modsætning mellem paulinsk Hedningekristendom og Petrinsk
  Jødekristendom opløse sig i den højere Enhed af en aandeligere og
  dybere metafysisk Kristendom; det maa være affattet sent i det andet
  Aarhundrede, og den ubekendte Forfatter ses tydelig at tilhøre den
  alexandrisk-gnostiske Retning.«
  
  -- ~Consummatum est~, sagde han ironisk, da han lukkede
  Auditoriedøren efter sig.
  
  
  
  
  XXXV.
  
  
  -- Det er ganske vist i Almindelighed ikke noget synderlig
  interessant Arbejde, at læse disse Opgaver igennem, sagde Provst
  Lindekær.
  
  -- Nej, det er saamæn vist nok, lo Professor Petersen ... Det skal
  man ikke kunne paastaa med god Samvittighed.
  
  -- Men iaften har jeg virkelig haft en fornøjelig Tid med Læsningen
  af vor Ven Hjorths Opgave om Johannes-Evangeliet ... Naa, strængt
  taget maa man jo ikke vide det -- men, jeg kender naturligvis
  Haandskriften, -- he, jeg har jo læst saa mange Skoleindberetninger
  af ham i sin Tid ... Jeg sad saamæn netop og læste den, da De kom.
  
  -- Saa ... Virkelig! ... Hm.
  
  -- En Kop The til, Hr. Professor?
  
  -- Mange Tak, Frøken ... Hvis jeg maatte faa den lidt tynd.
  
  -- En saadan Kundskabsfylde, som han dèr udvikler, det er jo virkelig
  noget overordenligt ... Og saa behersket, saa --
  
  -- Hm ... Har De læst den ud? --
  
  -- Nej, -- jeg mangler vel en Tredjedel eller saa --
  
  -- Naa ja, saa kan jeg forstaa ... Det er jo en anden Sag.
  
  -- Saa, falder den af mod Slutningen? -- det var jo Skade. Naa, men i
  alt Fald synes jeg, der allerede er givet saa meget. --
  
  -- Ja, falder af? -- ja--a, -- det vèd jeg ikke, -- den forkaster
  Evangeliet.
  
  -- Hvad be--, -- den forkaster? ... Men det er da ikke muligt.
  
  -- Ja, som et uægte Tendens-Skrift, ligesom Baur, han optræder som en
  fuldblods Tübinger.
  
  -- Ih! -- men det var da aldrig faldet mig ind ... Jeg tròde kun, han
  fremsatte det saa grundigt, for siden -- for siden at lade Ægtheden
  træde desto mere glimrende frem ... Forkaste Johannes-Evangeliet! men
  dermed falder jo Halvdelen af den kristelige Lære! Og naar han
  forkaster det, saa forkaster han vel det meste af Skriften ... Men
  det er jo noget aldeles uhørt!
  
  -- Ja, jeg erindrer ikke, at sligt er forefaldet ved Examen før,
  siden den bekendte Historie med Brøchner.
  
  -- Ja, det er jo noget ganske lignende ... Men hvad skal man gøre ...
  En saadan Afhandling kan jo næsten ikke modtages.
  
  -- Jeg finder rigtignok ikke, sagde Fru Petersen, at Fakultetet kan
  tillade ham at tage Examen.
  
  -- Nej, paa ingen Maade, paa ingen Maade.
  
  -- Ja--a ... Hm! ... Det er jo dog -- hm ...
  
  -- Jeg synes dog, sagde Fru Lindekær, som synlig interesseret havde
  hørt paa denne Samtale, -- jeg synes dog rigtignok, at naar han viser
  saa udmærkede Kundskaber, saa kan Resultatet da ikke faa Indflydelse
  paa Bedømmelsen ... Det vilde da være mø' uretfærdigt.
  
  -- Nej, hvor kan du sige det? udbrød Ellinor bagved den store
  Selvkoger, -- det er dog Troen, som --
  
  -- Ja, Gud bevares! ... Man kan da ikke slaa den theologiske Examen
  saadan i Hartkorn med andre Examina, Cecilie.
  
  -- Nej, den giver jo Adgang til Præstekald.
  
  -- Ja netop, det viser jo ogsaa -- Nu, og selve den theologiske
  Examen, dèr maa jo dog et kristeligt Sindelag, -- ikke sandt, være
  ~conditio sine qva non~ ... Det har jo desuden Universitetet udtalt
  som sin Mening, da det nægtede at stede Brøchner til Examen.
  
  -- Ja men, kære Theodor! saa længe den Examen tages ved Universitetet
  og Professorerne er Universitetslærere, saa maa der dog ogsaa bevares
  et vist -- ja en vis videnskabelig Anstand ... Det var dog en
  ligefrem latterlig Tanke, at saa lærde Theologer som for Exempel
  Schleiermacher eller Strauss ikke skulde kunne blive Kandidater ved
  Københavns Universitet ... Finder De ikke ogsaa, Hr. Professor? De
  maa dog som Universitetslærer give mig Ret.
  
  -- Ja, det kan jo ikke nægtes, -- den dobbelte Stilling -- der er
  virkelig en betydelig Vanskelighed.
  
  -- Det kan jeg sandelig slet ikke se, sagde Provsten ærgerlig. --
  Ikke heller kan jeg finde noget latterligt i den Tanke ... Tvertimod
  er det overordentlig glædeligt, at vi nu er kommen ud over den Tids
  forkastelige Indifferentisme, -- og her er der en Lejlighed til at
  vise det for vort Vedkommende.
  
  -- Ja--a, -- hm ... Jeg har tænkt mig at gøre en Forespørgsel til
  Kultusministeriet, om hvorledes man vil have at forholde sig.
  
  -- Aa, -- Ministeren bør ikke være vort ~forum~.
  
  -- Nej, ganske vist, paa en Maade ... Men, som sagt, paa Grund af den
  dobbelte Stilling, -- det vil dog vist blive det korrekteste.
  
  
  
  
  XXXVI.
  
  
  Da Hjorth famlede paa Bordet efter Tændstikker, fik han fat i et
  stort Brev. Han bandede lidt, inden han fandt Tændstikkeæsken, tændte
  Lampen i en Fart uden at sætte Kuplen paa, rev Konvoluten op og
  foldede Skrivelsens Folioark ud: --
  
                                                 ~Den 8de Juni 1880.~
  
   ~Ministeriet for Kirke- og Undervisningsvæsenet har under Dags Dato
   tilskrevet det theologiske Fakultet følgende:~
  
   ~I behagelig Skrivelse af 2den ds. har det højærværdige theologiske
   Fakultet forespurgt, hvorvidt Hr. studiosus theologiæ Niels
   Christian Hjorth, efter at han i en skriftlig Opgave af 26de Maj
   har besvaret Fakultetets Examensspørgsmaal paa en Maade, der
   formenes ikke blot at staa i Strid med det protestantiske
   Skriftprincip, men at vidne om en Anskuelse, som er uforenelig med
   den kristelige Betragtning af Historien og af Guds Aabenbaring i
   samme, vil være at stede til den mundtlige theologiske Examen.~
  
   ~Foranlediget heraf skal man til behagelig Efterretning melde, at
   det fremsatte Spørgsmaal maa besvares benægtende.~
  
   ~Hvilket herved meddeles Dem til fornøden Efterretning.~
  
                                       ~Det theologiske Fakultet.~
                                               ~P. F. V.~
                                             ~H. Petersen~,
                                               ~Dekanus.~
  
  
  
  
  XXXVII.
  
  
  -- Kolding, fem Minuters Ophold.
  
  -- Farvel, farvel, -- Tak for behageligt Rejseselskab.
  
  -- Selv Tak! Farvel, lykkelig Rejse.
  
  Hjorth strakte sig, glad ved at være ene i Kupèen, med en Følelse af
  at nærme sig Maalet, af at indaande Grænselandets Luft, svagt krydret
  af Hjemmets, i det friske Trækpust, der strøg ind gennem det aabne
  Vindue med en velgørende Kølighed, medens Toget brusede sydpaa i den
  varme Midsommerdag.
  
  Han gik frem og tilbage i Kupèen, og kunde ikke blive træt af at se
  ud over Landskabet, der bestandig vexlede indenfor sin Ensartetheds
  vide Kreds, og som for hans Øjne skrev »hjemad« med sine store
  Linjer, der havde Halvøens brede Natur; -- saaledes rejse sig ingen
  sjællandske Høje, saaledes stige ikke de fynske Alper, som disse
  sydjydske Bakker, gennem hvis Bølgedrag der gaar noget af den
  langlige Flugt, som gør et stort Havs rolige Dønninger mægtigere end
  de krappeste Bølger, der fødes i Sunde og Bælter. Frem mellem disse
  Jordbølger, der rundede sig efter hinanden, bagved hinanden, over
  hinanden, hegnmønstrede og korndækkede, med en bleggul Rand mod en
  høj, dyb blaa Himmel, fuld af Hvirvelskyers hvide Solglans; -- bort
  tversover deres bugtede Dale, hvor Enggræsset, spættet af brogede
  Køer, skar Kornet af ved Bakkefødderne i en skarp Buelinje som Æggen
  af en Le, og i hvis Midte en lille Aa blinkede bort mellem Piletræer
  og Ellekrat, overbygget af en forfalden Spange og hist og her brudt
  af underlige smaa Møllehjul, hvoraf nogle stod stille ligesom
  forglemte og glemmende sig selv, medens andre drejede sig langsomt
  tabende de blanke Vandflader fra deres sorte Aller; -- frem forbi
  deres jævnt skraanende Lider, hvor pludselig Egelunde og Strimler af
  Bøge-Højskov kastede aftenlig lange Slagskygger ned over Vippernes
  Straalebundter, spredte i Kløfter og Siger og paa bratte Skrænter med
  en lunefuld Ødselhed, som er ukendt paa Øerne, hvor det sejrrige
  Plovjærn nidkært har lagt hver Stump Jord under Kornets Guldscepter,
  og kun tilladt de store, forstrette Skove med deres lovmæssige
  Grænser.
  
  -- Vamdrup.
  
  »1ste og 2den Klasse«, «, »Restauration« med røde Bogstaver paa hvid
  Grund; -- dansk Literatur i Opslag paa Muren, Billedværker fra
  Philipsen og Klassikere fra Reitzel; -- Dannebrogsvimpler vajende
  over begge Gavle; -- Dannebrogs-Rækværk, dannebrogsstribede
  Semaforer, dannebrogsstribede Signalstænger, dannebrogsstribet Bind
  om Lokomotivernes sorte Skorstenshals, højrøde Jærnstænger paa
  Profilmaalets kridhvide Galge. Det var, som samlede de danske Farver
  sig her i Grænsestationens Standkvarter til deres sidste Modstand,
  klyngende sig fast overalt, klatrende op paa Tagene og paa Toppen af
  de højeste Stænger for at stirre ud, hvor langt de kunde se deres
  yderste spredte Forposter.
  
  -- Færdig.
  
  Skingrende Fløjtetrille, Hvæsen af Damppiben, Knagen, Støden, Rullen,
  -- ud til disse Forposter.
  
  Bakkebølgerne løjede af, Skovene færredes og trak sig langt bort til
  begge Sider, medens Landet mer og mer fladnede sig til den øde
  slesvigske Slette. Men Hjorth stirrede ud til den ene og til den
  anden Side, urolig, med den feberagtige Spænding, der griber en
  Dansk, og især en Nordslesviger, ved den nye Grænse og lader En
  frygte i hvert kommende Sekund at se den zigzag-stribede Zebra-Pæl
  med den flakte kejserlige Ørn.
  
  ... Hvidt Led med skarlagenrødt Jærnbeslag til venstre ...
  Dannebrogsfarvet Bom til højre ... Dannebrogsfarvet Led til højre ...
  Dannebrogsfarvet Bom til venstre ... Dannebrogsfarvet Snurre til
  venstre ... Dannebrogsfarvet Led til højre ... Hvordan var det? --
  stod der nogen Grænsepæl ved Jærnbanen? ... Endnu ikke; --
  dannebrogsfarvet Bom til venstre ... Dannebrogsfarvet Led til højre
  -- nok et til venstre ... Hvidt Led til venstre; -- hvad var det? ...
  Et Led nærmede sig til højre, -- intet rødt, helt over snavset hvidt,
  kun med Numret i sorte Bogstaver øverst paa Stolpen, -- nok et, lige
  saadan, med det næste Nummer ...
  
  De yderste Forposter vare passerede. Der var intet mere at se efter.
  Hjorth lænede sig magelig tilbage, medens Toget brusede og klaprede
  ind i »das grosse Vaterland«, der begyndte magert nok, ligesom hans
  lille Fædreland endte, med svedne Græsflader, -- med modne Rugmarker,
  hvor man kunde gaa mellem Straaene og plukke Axene uden at løfte
  Haanden, -- med Agre af Boghvede, som her i det begyndende Tyskland
  svarede godt til sit tyske Navn »Hedekorn«, -- Boghvede, der var saa
  fuld af Agerkaal, at det saà ud som Rapsmarker med hvidt Ukrudt i; og
  over denne triste Begyndelse af Schleswig slog den tykke Røg ned og
  hvirvlede bort, slæbende over Græsaks og Vipper sin flossede og
  frynsede Søm som af en laset Florskjole, medens der dannedes et stort
  Viftemønster af trøstesløs lange Grøfter og Agerrender, der
  regelmæssig svingede forbi med en Bevægelse som Møllevingers ...
  
  -- Woyens. -- Alle aussteigen. -- Zollrevision. -- Handgepäck mit.
  
  Sidebanen holdt rede og dampede strax efter østpaa. Skovene rykkede
  nærmere, det begyndte at bakkes. I en Hulning mellem Mark og Skov
  blinkede noget blaat, der videde sig ud til en Sø. Bagved byggede et
  Mylr af røde Tage sig op mod en mørk firkantet Bygning, paa hvis høje
  Tag et lille Spir skinnede hvidt i Sollyset. Toget peb, bræmsede,
  holdt.
  
  -- Hadersleben. -- --
  
  Solen stod allerede lavt paa en diset Himmel, da Hjorth i Aastrup
  vred om tilhøjre fra Chaussèen og nærmede sig til Nygaard. Dobbelt
  rustrøde bugtede sig den gamle Fyrrerækkes Grene under det blaagrønne
  Naaleløv, og de vestlige Have-Træers Slag-Skygger strakte sig, saa de
  snart kunde naa at lægge deres Hoveder til Hvile paa de østlige
  Træers mossede Rødder, medens bagved Haven den store Kløft med sit
  fodhøje Lag af vissent Bøgeløv, fyldt af en Lysmasse, der skød sig
  igennem paa langs, glødede og straalede som det indre af et uhyre
  væltet Kobbertag. -- Han steg op gennem Hulvejen; Skoven lysnede;
  blankt og svagt blaanende skinnede Fjorden frem mellem de graa
  Stammer. Han kom til Udkanten; over den krumme gyldne Flade af en
  Strimmel Hvedemark, der kilede sig ind imellem Skovene, ud bag de
  yderste Træer strakte en høj, jævntskraanende Skovpynt sig frem i det
  stille Vand, hvor den smeltede sammen med sit Spejlbillede til en
  grøn Kile, der med sin Spids berørte Skoven paa den anden Bred og
  aflukkede Fjorden til en langstrakt Sø.
  
  Han standsede. Det var Vonsbæk Præsteskov, han saà.
  
  Ved Begyndelsen af Skoven, hvor nogle vandfyldte Hjulspor skar ud
  gennem Mudder og forsvandt i Vandet, hilste han paa en Bondekone, der
  trak Skjorten over Hovedet paa en lille tykmavet Dreng, og det stod
  saa tydelig for ham, hvorledes han selv som Barn var bleven badet
  dernede i Fjorden. Da Krattet igen aabnede sig tilhøjre, saà han
  hende et Stykke ude, langsomt sænkende Barnet, til de krummede
  Taaspidser berørte den blanke Flade, der ringlede sig under ham,
  medens han udstødte et hvinende Skrig. Plasken og Hyl derude
  fra vedblev at følge ham, medens han trængte gennem den tæt
  sammenfiltrede Underskov, hvis Grene pludselig lukkede sig helt, en
  Fod over den fugtige Sti, hvor Tjørnene slog en Klo i ham, og
  Brombærranken strakte sin tornede carmoisinrøde Arm frem foran ham,
  vinkende med de hvide Blomster mellem de matgrønne Blade og samtidig
  lokkende med modne Bær, hvor den pragtfulde Gærdesnerle viklede sig
  op og aabnede sine store lyserøde Blomsterbægre med deres
  vinselformede Rand og en hvid Stjærne ned mod Bunden, medens
  Skovvikken, der klatrede endnu bedre, højt oppe over hans Hoved
  vimplede med Slyngtraadenes Spiraler over det fine Løv og nikkede med
  de lange bøjede Blomsterklaser, hvis hvide Baade havde store Sejl,
  der vare mønstrede med violette Streger, saa fine, som vare de trukne
  med en Sneppefjer. Det var, som om der udaandedes og udstraaledes en
  Velkomsthilsen til ham fra dette frodige Planteliv med de sjældne
  Blomster, som han intet andet Sted havde sèt, men erindrede her fra
  den Tid, da hans Barnearm endnu var for kort til at naa dem. Disse
  Farver vare for hans Øjne hvad Alpehornets Toner i Romanzen er for
  Hugo's Øren: han følte, at han kom hjem. Ogsaa han kom jo som en
  Slagen derude fra den store Valplads, hvor han havde ladet sig hverve
  fra Hær til Hær af Tidens Magter. Havde han end sejret over sig selv,
  -- for andre stod han dog som en Slagen, ja som en Rømningsmand, og
  hans Saar begyndte at bløde paa Hjemmets Grund med en Smerte af at
  alt var forbi for ham, at han ikke længer havde nogen Plads i Livet,
  med en træt Lyst til for bestandig at lægge sit Hoved til Hvile dèr,
  hvor hans Barnefod havde traadt, under en Sengehimmel af Luftblaat
  indvirket med grønne Blade og Slyngtraade, lyserøde Snerler og hvide
  Vikker.
  
  Men pludselig kom der saa igen et Haab, en ubestemt Anelse om, at der
  herhjemme laa noget og ventede paa ham, en formløs Tro paa, at han
  vendte tilbage til det Sted, hvorfra han var draget ud paa et Togt,
  der nu var bytteløst endt, netop for at finde en ny Vej aaben --
  udefter -- opad -- mod Lykken. Saa drev det ham aandejaget frem
  gennem Krat, over Lavfald med pimplende og sivende Vand, op ad aabne,
  purlekronede Bakker, hvor Tidslerne slog ham paa Knæene, og hvor
  Miliegræsset stod skulderhøjt, let duvende Blomsteraxenes lange
  hvidgule Traade og med Aftensolens Blink glidende henad de rødlige,
  metalblanke Stængler.
  
  Saaledes naàde han snart til den sidste aabne Skrænt, hvor Udsigten
  igen er fri, og han kastede sig træt ned i det bløde Græs, med
  Hovedet lænet mod en Træstub.
  
  Himlen var blanket op i Zenit, men nede over den anden Bred stod der
  endnu en landfast Dis, der foroven umærkelig smeltede over i
  Himmelblaaet, og paa hvis violetgraa Grund der svømmede et Par
  mindre, røde Skyer, som tvers over den blanke Fjord sendte lange
  Rosastriber overskaarne af staalgraa Strømrifling. Men imellem Vandet
  og Himlen strakte sig Sverdrup Skov, symetrisk med sit Spejlbillede,
  overgydt af et mildt Lys, henimod en moden Rugmark tilhøjre, hvis
  skraanende Gulhed næsten skar i Øjnene, medens Ruderne i et Par Huse
  luede som Guldblik. Lige i Forgrunden langs Brinken stod en Række
  høje, fritstaaende Bøge, med lidt bortbøjede Stammer og Kronerne
  blæste ud mod Fjorden ligesom i Længsel efter at spejle sig; og bag
  ved det fjærneste Par tilvenstre kom Præsteskovens Pynt frem, kun med
  en Tanke Sol henover den øverste Løvrand, indtil den med sin
  mørkegrønne Snude syntes at berøre Sverdrup Skov, der laa som støbt i
  Bronce med en let Forgyldning og grønt anløben i alle Folder og
  Furer. Saaledes aflukkede Fjordlandskabet sig til en Skovsøs ensomme
  Fred, hvorover Aftenlyset fra den tunge Himmel bredte Glansen af et
  vemodigt Smil.
  
  Der var saa stille rundt om. For Øret hørtes neppe længer
  Klokkeringningen, der allerede en Stund havde fyldt Luften med sine
  regelmæssige Dirringer -- ligesom Slag af Solesætlandskabets rolige
  Puls. -- Ellers hørtes kun de urolige Smaaskrig af en Pirrfugl, der
  fløj hid og did over Vandet. Snart var den forsvundet langt borte bag
  Skoven; strax efter strøg den forbi tæt ved med sit sorte Hoved og de
  graa Vinger; snart tegnede den mod den mørke Skovgrund det hvide
  Blink af Bugen og af de sabelkrummede Vingers Underside, snart var
  det kun dette hvide Spejlbillede, der fløj nede i Vandet. Men saa kom
  den selv med Vipstjærtens Bølgeflugt, fjærnende sig fra og nærmende
  sig til Fuglen nede i Vandet, som dalede naar den steg og steg naar
  den dalede, indtil de næbbedes i Overfladen. Saa stejlede den højt
  oppe i Luften, virrede et Sekund med Vingerne og styrtede paa Hovedet
  med et lydeligt Plump helt ned under Vandet, der bølgede i store
  Ringe, medens den hævede sig skrigende. Den syntes altid at maatte
  være dèr, at høre med til Stedet som Uroen i et Uhr.
  
  Hjorth blev liggende saaledes en god Stund, idet han lod Stedet aande
  hele sin milde Ro ind i ham, fyldende ham med disse rene Former og
  Farver, der vakte saa mange Erindringer hos ham, Minder fra de stille
  Dage før Kampens og Udviklingens Tid, ombølgede af Barndomshjemmets
  Stemning, som det gør saa godt at lade sig vugge til Ro af. Eller
  ogsaa, glemmende alt, stirrede han lige op i Zenit, hvis Aftenblaa
  havde en svag Dunkelhed, en Erindring af opløste Taager.
  
  Der begyndte at falde Skygge over Sverdrup Skov, og paa Vonsbæksiden
  havde kun de øverste Grene af Kronbøgen endnu lidt Lys ovenover de
  andre Trætoppe paa Bakken. Saa sprang han pludselig op og gik hurtig
  videre. Opad den dunkle Sti, forbi Kronbøgen, hvis snorlige graa
  Søjle steg op over Løvhvælvet, inden den løftede sin Kuppel, gennem
  Græs, hvori han næsten druknede, og hvis Blomster vaskede hans Ansigt
  med Dug, ned ad den altid fugtige, rodknudrede Sti gennem den store
  Kløft, hvor det dæmrede mellem de favnetykke Stammer, over den
  pludrende Bæk paa den halvraadne Spange, hvis Gangbræt knagede under
  hans Skridt, -- dette uhyre vigtige Punkt, paa hvis Forsvar hele
  Stillingen beroede, naar man legede Krig, og den tydske Overmagt kom
  stormende oppe fra den faste Stilling ved Kirken, hvis hvide Kalkvæg
  skinnede gennem det mørke Løv. Klokkeklangen kom nu deroppe fra
  stærkere og legemligere, rullende sine malmtonende Bølger langs ind
  gennem hele Kløften, der havde noget af en Kirkehvælvings kølige
  Halvmørke. Og nu saà han allerede sit Yndlingstræ, Skovens mægtigste
  Bøg, som henne ved Laagen hældede sig ud over Gærdet med sin
  mosspættede Kæmpestamme og strakte Grene, store som Træer,
  velsignende midt ind over de Dødes stille Have. Fra dens yderste lyse
  Barklinje, lidt ovenfor Gærdet, flagrede et blaat Slør ganske sagte
  ud. Da han kom derop, saà han en ung Dame sidde paa Kanten af Gærdet
  med Ryggen lænet tilbage mod Stammen. Hun hilste »God Aften« med
  fremmed Akcent.
  
  Ligefor, ved det modsatte Gærde af Kirkegaarden, stod en Række gamle
  Aske og Ege, blandt de sidste en Veteran, der var saa udtrøsknet i
  sit hullede og revnede Barkpandser, at den havde faaet en tyk
  Jærnring om Brystet, ligesom Roland. Bagved dem, over en høj
  Marklinje, stod et Par lange Skyer stejlt i Vejret paa den dunkelgraa
  Grund, glødende i Genskinnet af Solrøstet. Kirkeklokken tav; men en
  Sang lod sig høre, sunget af uøvede Bondestemmer uordenlig mellem
  hverandre, ligesom de Slag, der syntes at slaa Takt, med en Lyd, som
  naar man banker Tøj. -- Det maatte være Rapstærskning paa hans
  Broders Kobbel lige udenfor.
  
  Marken med de fodhøje, hvidlige Stubbe saà ud som et Vildnis af
  Asparges; den mejede Raps laa et Par Steder i løse graagule Bunker.
  Midt inde paa Koblet var der en Stimmel af Mennesker bag en jordgraa
  Forhøjning, der lignede en lav Skanse. Dèrfra kom Sangen, medens
  Plejlene svingede oppe over Hovederne. Fyldte Enspænderkarrer, kørte
  af en Dreng, der red paa Hesten, rumlede derhen, og tomme jog derfra,
  ud mellem Bunkerne, hvor Koner med storskyggede Lærredskyser ventede
  dem, støttende sig til de lange River. Hjorth kunde kun komme
  langsomt frem mellem de stive Rapsstængler, men allerede i lang
  Frastand kendte han sin korpulente Broder, der stod yderst i en
  Gruppe henne ved Arbejderne.
  
  -- God Aften, Jens.
  
  Den korpulente Mand med brun Habit og Straahat vendte sig om,
  fremvisende et bredt, skægget Ansigt, der var ganske glødende i
  Aftensolen. Han svarede rolig og uden at tage den korte Pibe ud af
  Munden:
  
  -- God Aften, Niels! ... Ja a tvi'lt' nok aa, te vi sku' snart se
  noget til dig.
  
  Der behøvedes ingen Præsentation; det var lutter Familje, der stod
  rundt om, Gaardejere fra Bæk, hvis Indbyggere alle var beslægtede, og
  hvor Mølleren var en Farbroder af Niels Christian.
  
  Der var Kaptajn Vildfang, en lille tæt Mand med
  Frederik-den-syvende-Skæg og et hvast Blik fra de smaa graa Øjne
  under buskede, hvide Øjenbryn. Et vist Vrik med de brede Skuldre og
  et ejendommeligt Boxertræk i Albuerne gjorde det sandsynligt, at han
  i sin Tid ofte havde vovet sin Trøje og slaaet mangen Jungmand i
  Dækket. Han havde efter et mangeaarigt omtumlet Sømandsliv faaet en
  stor Gaard med en Søster af den gamle Madam Hjorth.
  
  Saa var der Jørgen Juel, Fætter til den gamle Hjorth, en sortskægget
  Kæmpe med et tungsindigt Udseende, og dennes Svoger, Kromand Bek, der
  ogsaa i sin Ungdom havde været til Søs og faret Verden rundt, en Mand
  af Middelhøjde, hvis Bronceansigt indrammedes i tykt graat Haar og
  studset hvidt Skæg, og som helst talte i korte, subjektløse Udbrud,
  med Apelklang i den metalliske Stemme, der gav Piger og Karle Ordrer,
  som om han stod paa Kommandobroen, og modtog Bestilling paa en Puns
  med et: »Ja vel, -- det skal ske,« -- i en Tone, som havde han løftet
  Haanden til Huen.
  
  Endelig var der Farbroderen, Møller Hjorth, en stor knokkelfør Mand,
  der lignede stærkt efter sin ældre Broder Jørgen og havde arvet
  dennes Anseelse og Tillidshverv, -- støt og tavs, med et Slør af
  Sørgmodighed, der undertiden slappede hans alvorlige Træk, og som
  mindre var et Præg af hans Enkemandsstand end af Fædrelandsløshed og
  den halve Sønneløshed, som er alle Forældres Lod i dette Land, uden
  mandlig Ungdom.
  
  I den senere Tid var det gaaet meget af Mode at dyrke Raps; -- det
  var mange Aar siden der var blevet tærsket Raps i Vonsbæk Sogn.
  Derfor havde da ogsaa saa mange givet Møde for at se paa det livlige
  Arbejde og erindre deres unge Dage, da den dyrkedes overalt, og da
  Rapshøsten var en Tid af Sved og Svir for hele Egnen. For det er ikke
  med den som med anden Høst; det kan jo være Slid nok at meje, men at
  tærske Dagen igennem i en brændende Sommersol det er frem for noget
  andet det, der kan faa Fedtet til at risle ud og klæbe Tungen til
  Ganen, som om den var suget fast. Derfor var der ogsaa en bestandig
  Æden og Drikken med Hovedmaaltider og Mellemmader og Øl og Kaffe i èn
  Guddommelighed ligefra Davren til Nadveren, som især den sidste Aften
  var et stort Gilde, der trak ud til hen paa Natten, og hvor de fleste
  pyntede sig med en forsvarlig Haarbeutel. Men det var navnlig den
  store Samling af godt halvhundrede Arbejdsfolk, der gjorde den
  strænge Tjeneste til en munter Fest, som alle glædede sig til --
  undtagen Husmoderen, der skulde sørge for den usigelige Mængde Mad og
  lod koge Spad i Grukedlen.
  
  -- Det er længe, I holder ud i Dag, eller i Aften kan man da gærne
  sige, bemærkede Hjorth.
  
  -- Aa jo, vi sku' jo se te vi ku' bli færdig. Man vil da nødig la'e
  saadan en Slat staa.
  
  -- Gaar og muntert fra Haanden, sagde Kromanden.
  
  -- Ja--a, -- det er da wis ... Er der møj' tilbages derude, Lars?
  raabte Jens Hjorth til en Dreng, der i det samme kom kørende med et
  Læs.
  
  -- Nej; -- a tø't itt', te der var mer som en Omgang af Karrerne
  endnu.
  
  -- Kan du kende Lars, Niels Christian? -- Han er bleven lang nu ...
  Ven den her' Høstferie er om', skal han og i æ Skol' aa Herlufsholm
  ... Vi var derover sidste Ug' til Optagelsesprøv' ... Ja, det maa du
  da kend' til, det er jo ner' aa den Egn, hvor du var ... Det er vel
  en god Skol' den?
  
  -- Ja, Herlufsholm, den er god nok ... Det er forresten en rigtig
  grundtvigiansk Rede.
  
  -- Ja, hvordan er det med de her' Grundtvigianer? Er det da itt'
  Venstremænd?
  
  -- Naa, hvad det angaar kan du saamæn være rolig.
  
  -- Nu skal vi se æ Kaptajn, sagde Mølleren.
  
  -- Kan du gaa over Stag uden aa kæntre, Vildfang? spurgte Kromanden.
  
  Kaptajnen, som var kommen i Skjorteærmer, sprang til Svar paa dette
  Spørgsmaal over Rækket ind paa Tærskepladsen, fik en Plejl leveret af
  en træt Karl, der gik og bøvlede med den, saa han var lige ved at
  dratte Haandvollen, -- og begyndte at hugge løs, saa det smældede i
  Lærredet.
  
  -- Der er Slag i 'en, sagde Kromanden, han har itt' mistet si'
  Kræfter endnu, har æ Kaptajn itt'.
  
  -- Han har og det rette Smid paa en Plejl, bemærkede Kæmpen Juel, og
  strøg sig over det sorte Skæg.
  
  Tærskepladsen var et stort Stykke Lærred, sortsmudset som et
  røgslaaet Sejl, der var bredt ud paa Jorden en Snes Alen i Kvadrat og
  hæftet op til alle fire Sider med en Rand paa halvanden Alen. Ved den
  ene Side læssedes Rapsbunkerne af og spredtes paa Lærredsgulvet, hvor
  Tærskerne gik rundt i to Rækker, svingende Plejlerne til begge Sider,
  medens den forreste sang for.
  
  -- Ach, der bøse Junge dort! udbrød en blød Stemme pludselig bag ved
  Hjorth.
  
  Han drejede Hovedet. Det var den unge Dame, han havde set for lidt
  siden under det store Bøgetræ.
  
  Hun saà til Siden og ved at følge Retningen af hendes Blik, opdagede
  han Lars løftende sin Pisk over Hesten, der havde en sitrende
  Bevægelse af Smerte.
  
  -- Lars! -- hvad Fanden gaar der af dig? ... Hvis du ikke er
  skikkelig mod Dyret, kan du tro, jeg skal faa fat i dig.
  
  I det samme drejede hun Hovedet og takkede ham med et Blik fra de
  dybe gulbrune Øjne og et Smil om de smalle, lidt sørgmodig nedvigede
  Læber. -- Saa kiggede hun igen nysgerrig ind paa Tærskepladsen.
  
  -- Har De set det før? spurgte han.
  
  -- Nej, aldrig; -- synger de altid saa ved Høstarbejdet?
  
  -- Nej de gør ikke; men Rapstærskning er en Slags Fest for dem. De
  lever saa godt i de Dage.
  
  Han begyndte at fortælle hende, hvorledes det hele gik for sig,
  opregnede Maaltiderne, skildrede Glæden, naar Madamen selv kom ud paa
  Marken med Kaffen. Og saa gav han sig til at udpege, hvad der skete
  derinde, mindre fordi det behøvedes, end for at Underholdningen ikke
  strax igen skulde gaa istaa. Dèr lige ved Siden af hende fyldte de
  Sække med Rapsfrø og Avner, som blev skuffet hen i Hjørnet med
  Bagsiden af Riverne; paa Møllen udskilte man saa igen Frøene, de smaa
  sorte Kugler, der saà ud som Hagl. Men henne ved det andet Hjørne rev
  man Halmen sammen i store Bunker som Stakke.
  
  Han havde ikke sine Øjne fra hende, medens han talte, og han vedblev
  at tale for at kunne blive ved at se paa hende.
  
  For hun forekom ham strax at være det smukkeste, han havde set.
  
  Hun var omtrent af Middelhøjde, snarest en Smule under.
  
  Figuren var rank, men fri og utvungen, uden denne stive
  Stejlen-bagover, som man ofte finder hos smaa Damer. Overkroppen
  lille, paa en fast, smekker Midje, med kraftig rundede Skuldre, men
  Brystet en Smule fladt. Hovedet var stort og ligesom en Smule tungt,
  men det sad sikkert paa en stærk Hals, hvorfra en lang, let rundet
  Linje gik frem til den lille Hage. Men hvad der især gjorde Hovedet
  stort og trods Ansigtets stille Træk gav det noget tiltrækkende
  viltert og uregerligt, -- det var et svært mørkebrunt Haar, hvis
  bugtede Tjavser faldt tæt ned over en høj Pande, og som bagtil
  vældede ud i tykke Bukler ned over en usædvanlig kraftig Nakke, der
  yndede at bøje sig frem med en langlig Bølgelinje op under dets dybe
  Skygge, som ikke formaaede at slukke Hudens varme, blændende Skær --
  en Glans som Reflexlyset fra en skjult Guldplade.
  
  Den korte simple Kjole, næsten uden Besætning, sluttede sig snert om
  Skikkelsens Ungdommelighed, og en bred, barnlig Kravestrimmel bugtede
  sig foroven naivt om Halsen. Paa Hovedet havde hun en Baret af sort
  Fløjl, hvori der skinnede et Par Karneolnaale forbundne ved en lille
  Guldkæde; et langt blaat Slør faldt hende ned over Brystet, hvorfra
  det undertiden løftede sig med en mat Flagren fremefter, kærtegnende
  hendes bløde Kind. --
  
  Tærskningen var nu paa sit sidste, og for at ende værdig opstemte
  Forsangeren »den tapre Landsoldat,« medens Plejlerne slog rasende,
  som om Slagvollene faldt paa prøjsiske Pikkelhuer.
  
  -- Der er vel ingen Gendarm, som spadserer hans Aftentur her i
  Nærheden, spurgte Kaptajn Vildfang og lod sine skarpe Sømandsøjne gaa
  rundt i Egnen, indtil de endelig hvilede paa den unge Pige,
  mistænksomt, som om han saà hos hende noget, der mindede om
  Gendarmeriet. Men ignorerende denne Fare, stemmede saa han og de
  andre af fuld Hals med i den forviste Landsoldat.
  
  Kun Hjorth sang ikke med. Han skammede sig lidt over sin Svaghed; men
  han kunde ikke. Denne utrættelige nationale Begejstring fandt han
  rørende og smuk, men skønt der var kommet noget op i ham ved at føle
  den slesvigske Jord under sine Saaler, delte han den ikke saa fuldt,
  som han maaske burde. Ord og Toner vilde komme kejtet over forlegne
  Læber; -- det vilde være, som havde han for et Aars Tid siden givet
  sig til at synge med i en Salme -- tilmed, naar der sad en skøn
  Fritænkerske ved Siden af ham. For maaske havde han dog sunget, hvis
  det ikke havde været ham umuligt at gøre noget, som kunde støde den
  lille tyske Dame, han stod hos.
  
  Pludselig saà hun op paa ham med et Par forundrede Øjne.
  
  -- Hvorfor synger De ikke? ... Er De da ikke Dansk? ... Jeg kender
  den godt, det er den danske Nationalsang.
  
  -- Jeg har ingen Stemme.
  
  Men hun gav sig til at le.
  
  -- Som om de andre havde det! ... Nej doch, hvor synger de doch falsk
  -- og saa rædsomt forkert.
  
  Til hans Forskrækkelse begyndte hun at nynne ganske højt.
  
  -- Hys! ... Ti dog stille ... De vil tro, at De gjør Nar af dem.
  
  -- Naa, -- de vil mig doch vel ikke banke.
  
  -- Nej -- naturligvis ... Men, -- det er jo ikke Deres Mening, og saa
  kan jeg ikke lide, at Folk skal tro det om Dem.
  
  -- De har Ret ... Megen Tak ... Farvel.
  
  Han saà efter hende, medens hun gik langsomt tilbage mellem de stive
  Rapsstubbe, med det lange Slør vimplende efter sig, af og til bøjende
  sig, naar Kjolen hang fast.
  
  -- Hvem var det?
  
  -- Det var den nye Præsts Datter.
  
  -- Vakker Pige ... ja, jo ... rigtig omgængelig ... endda hun er en
  Binnentysker, sagde Kromanden.
  
  -- Ja, det er da wis.
  
  
  
  
  XXXVIII.
  
  
  Hjorth var ikke strax taget hjem efter det afslagne Examensforsøg.
  Først dryssede han et Par Uger bort i København. Et Par Gange gjorde
  han Visit hos Lindekærs, idet han valgte en Tid, da han vidste, at
  Provsten maatte have Forretninger. Fru Cecilie var venligere imod ham
  end nogensinde, spurgte ham ud om, hvad han nu tænkte paa at tage
  sig for, bad ham hjærtelig om at tage sig et langt Hvil og komme
  rigtig til Ro, tog det Løfte af ham, at han bestandig vilde betragte
  deres Hus som et Hjem. Men Ellinor viste ham den kølige Venlighed,
  som man har overfor en, der er falden i Unaade, -- køligere end
  nødvendigt, fordi det i Grunden gjorde hende ondt.
  
  Hjem havde han kun skrevet, at det ikke blev til noget med at tage
  Examen den Sommer. Men i et Brev til Jessen havde han forklaret den
  egentlige Sammenhæng. Fuldmægtigen svarede med et Brev fuldt af
  Indignation og Hoveren over Theologernes Fanatisme, og bad ham komme
  ud og nyde sin velfortjente Sommerferie hos dem. Hjorth tog gærne
  imod Indbydelsen; han trængte til at hvile ud hos Venner, hvem han
  følte sig i Overensstemmelse med.
  
  Der var Glæde i det lille Hjem, for Nelly var lige bleven forlovet
  med Forvalteren paa Fuglerede-Gaard, en vakker ung Mand, der længe
  havde sendt forelskede Blikke derfra til Skovvang, ærligere end dem,
  som Ravn havde sendt den modsatte Vej. Hun havde med Held været
  Rationalismens Missionær hos ham, ligesom hendes Moder havde været
  det hos Jessen. -- Under dette Samkvem med et lykkeligt elskende Par
  levede hans Hjærte op igen, efter den lange theologiske Vinterdvale,
  med en Sød Misundelse.
  
  Den første Aften, han var der, viste Nelly ham et »Morgenblad«, som
  hun havde gemt til ham. Dèr stod hele Historien om hans Afhandling og
  Bortvisning fra Examen som Indledning til en fulminant Artikel mod
  Universitetet og Ministeriet. »Der kan du se, Fader, det er dog godt
  til noget, at jeg har lagt mig efter at være Venstre, ellers havde du
  maaske ikke faaet det at se,« sagde hun. Og Jessen maatte halvt
  ærgerlig indrømme, at det havde glædet ham meget, at der dog var èt
  Blad, der havde fremdraget den Historie.
  
  Hjorth udsatte bestandig sin Afrejse. Han længtes slet ikke efter at
  komme hjem; sin Broder kendte han saa lidt til, og han syntes, at han
  var nu saa fjærnt fra dem alle. Og hvorledes vilde de vel optage hans
  Frafald? ... Først da man var kommen over Midten af Juli, rev han sig
  løs.
  
  Saa var det, han kom lige betids til at modtages af den gamle
  bekendte Rapstærskning og hilses af »Den tapre Landsoldat«.
  
  Kort efter begyndte Høsten; han tog ivrig Del i den, og fandt sig saa
  vel ved at anspænde sine legemlige Kræfter i fri Luft, efter at hans
  aandelige længe havde kæmpet i den indelukkede Stue. Hver Dag
  arbejdede han sig træt ude paa Marken, og her -- paa det høje Kobbel,
  hvorfra man saà Skovene bøje sig imod hinanden, øjnede et Skaar af
  Fjordens Spejlflade, stirrede ud over det skovrige, kornbølgende og
  hegnmønstrede Land, indtil Havet længst ude blinkede En imøde som et
  stort Sølvbaand, medens der var en utrættelig Fuglejubel fra den
  tætte blomsterfyldte »Porning«, -- her, en enkelt mellem Arbejderne,
  havde han ikke længer den trykkende Bevidsthed om aandelig Ensomhed,
  han smeltede sammen med de hjemlige Omgivelser, følte sig en Stund
  igen som sønderjydsk Bondekarl.
  
  En af de første Aftener, da de sad ved et dampende Toddyglas,
  fortalte han sin Broder om hvordan det hele var gaaet til, om den
  Vantro, han havde røbet ved Examen, og Afvisningen. Jens Hjorth var
  selv en religiøs Mand, som havde en fast Tillid til, at Vorherre en
  Gang vilde jage Tyskerne ud. I det lille Værelse, hvor de sad, hang
  der over en gammel Kommode en Gengivelse af Leonardo da Vincis
  Nadvere i ophøjet hvidt Basrelieftryk paa Guldpapirsgrund, ligesom
  dem man ser paa Bonbon-Æsker, og oppe over Sofaen stirrede Niels paa
  et nyt Billede, en korsfæstet Kristus, fra hvis Side der sprang en
  bred Flade teglstensrødt Blod, der opfangedes i en gul Kalk af en
  knælende Engel, iført en blaa guldkantet Kjortel i Lighed med dem,
  som de simpleste Koristinder bære i ridderlige Operaer, og nedenunder
  stod der: »Hans Blod har renset Verden for Synd« -- paa Tysk, Spansk,
  Fransk, Engelsk, Portugisisk og Hollandsk.
  
  Jens Hjorth strøg sig om sit spidse røde Skæg og sagde, at ven Niels
  ikke længer havde Troen, saa var det rigtigt nok, te han itt' stak
  det under Stolen og vilde være Præst endda ... Og hvad han saa ellers
  blev, saa var det møj' bedre, som te han skulde være en af de
  Præster, der itt' tròde, hvad de sagde, -- og dem var der manne af.
  -- Hans Kone, en noget trivelig Madamme med et regelmæssigt,
  godmodigt Ansigt, fik ogsaa at høre derom, og var ganske af samme
  Mening. Hun var især opbragt paa Kristine, der ikke vilde have ham,
  fordi han ikke blev Præst. -- Han skulde bare itt' kere sig om det,
  for saadan en dum Tøs var længe ikke god nok til ham. Han skulde møj'
  heller tage sig en af de unge Piger dèr paa Egnen, de var af en anden
  Dejg som disse Sjællændere, og der gik saa manne i Kærestenød, fordi
  de unge Mænd var i Danmark eller paa de lange Farter. Kanske kunde
  han saa træffe at faa en med en Gaard, og saa kunde han jo slaa sig
  ned dèr, for det havde han jo Lov til, han var jo udvandret før
  Terminen og kunde ikke blive vist ud af Gendarmen, saadan som andre
  unge Mænd, der maatte sneje sig hjem. --
  
  -- Har du ellers aldrig talt til æ Kromand om det, te du itt' vil
  bli' Præst, -- for han gør itt' sjæl møj' ud af det religiøse,
  spurgte Jens ham en Dag.
  
  Det havde Niels naturligvis ikke. Men en Aften, da de havde været ude
  at høste paa et Kobbel, der laa helt ovre ved Bæk, gik de ind i
  Kroen, og Jens vilde have Kromanden til at gøre dem Besked i en
  Kaffepuns. _Dem_ vilde Kromand Bek naturligvis gærne give Puns, men
  selv trykkede han sig længe ved at tage en med, for han var ikke
  meget for Spirituosa. Det var fra den Tid, da han fòr til Søs paa de
  varme Lande, hvor man skal vogte sig for de Varer. Den Gang havde han
  og Styrmanden lovet sig selv, at de ikke vilde røre Brændevin, og han
  havde holdt sit Løfte i fjorten Aar, men den anden havde ikke holdt
  sit i fjorten Dage. Endelig lod han sig dog overtale, og da de havde
  drukket en Gang sammen, kom Bek frem med Sagen: --
  
  -- Naa, Niels, -- saa du vil itt' være Præst?
  
  -- Nej, det har jeg ikke Lyst til.
  
  -- De vil jo heller itt' lade ham tage hans Examen, fordi han itt'
  har den rette Tro.
  
  Men Kromanden rystede sin lille Kop foran det sammenknebne Øje og
  udbrød med en skeptisk Hovedvirren:
  
  -- Den rette Tro? -- he! -- Nu har a faret til Søs i sexten Aar --
  
  -- Nej, det bliver for længe, Søren.
  
  -- Sexten Aar, -- der skal itt' vante en Maaned.
  
  -- Nej, ve' du hvad Søren, du har immer sagt, te den Gang a blev
  født, da gik du til Søs, og a blev født attenhundred og fyrre, lige
  bestemt.
  
  -- Vel ... Rigtig nok ... Staar a ved.
  
  -- Naa, men den Gang a blev konfirmeret, og den Gang var a fjorten
  Aar og et halvt, da havde du Pinedød Kroen her.
  
  -- Naa, ja, ja, -- det er nu og ligemeget ... Faret Verden rundt og
  det mer end èn Gang ... Naa, og nogen Steder havde de Kirker, og
  andre Steder havde de Maaskeer, og andre Steder havde de Pagoder med
  Klokker paa, og andre Steder havde de kun en kalket Stue med et Bord
  i ... Se, det ser æ Sømand, men det ser æ Landkrabb' itt'! ... Og de
  er sgu lige gode for det.
  
  -- Sømændene?
  
  -- Sgu baade Sømænd og Landkrabber ... Det gør itt' møj' til Sagen,
  det ser vi jo og, te Bismarck han taler jo nok saa kristelig, -- det
  er jo ligesom man hører en Præst.
  
  -- Jo, vel, -- det er rigtigt nok, sagde Jens, noget ubehagelig
  berørt ved denne Trosfælle.
  
  -- Skaal, Jens, sagde Kromanden, som for at trøste ham. -- Skaal,
  Niels. -- Hør, sig mig, bliver I nu ikke snart færre med alt det Kævl
  og Vrøvleri der oppe i Rigsdagen?
  
  Det var ikke noget nyt og overraskende Spørgsmaal for Niels, da det
  var det, hvormed de fleste Sønderjyder, som han havde talt med om
  Politik, havde indledet deres Samtale; Striden mellem Højre og
  Venstre betragtedes med Mistro som et ganske uvæsentligt Kævleri om
  Ingenting, under hvilket man glemte dem.
  
  -- Ja, jeg vèd saamæn ikke mer om det, end du selv, sagde Hjorth. --
  Men det er jo en Forfatningskamp. --
  
  -- Ja, det vil da seje, te det her Venstre vil regere.
  
  -- Ja, hvorfor skulde de itt' ville regere, Jørgen? -- Trour du itt',
  te de kan have lige saa god Ret til det, som de her Adelsmænd?[1]
  
   [1] Haardt ~d~, som paa Tysk.
  
  At Broderen saaledes traadte i Skranken for Venstre, undrede Niels
  endnu mer end hans Medgørlighed i religiøs Henseende. Han havde haft
  en apriorisk Forestilling om, at alle Sønderjyder maatte være ivrige
  Højremænd, og paa den Forestilling havde han selv gaaet og været det
  i lang Tid. -- Men med Kromanden slog det til; han var urokkelig: en
  Bonde skulde blive ved sin Plov, men Regeringen skulde man overlade
  til de Dannede. Han forlangte heller itt' sjæl at regere.
  
  -- Trour du ka'ske, te æ Adelsmand er bedre som æ Bond'? ... Nej, det
  er en gammel Lære, -- den gjæld' itt' mer, Jørgen.
  
  -- Rigtig nok, Jens ... Men a sejer, te æ Bond' forstaar itt' aa
  regere.
  
  -- Det vilde dog Frederik den syvende, te Bønderne skulde seje et Ord
  med i Laget ... Han var og en Folkekonge han ... Han saa'e, te
  Folkets Kærlighed var hans Styrke.
  
  -- Vel, -- meget smukt --
  
  -- Og han tø't' itt' stort om de her Adelsmænd ... Men saadan er det
  itt' med den nuværende ... Nu skal de jo have Lov til at lave alting
  etter deres Hoved ... Det har du heller itt' Lov til aa mene, du er
  jo Republikaner, Jørgen.
  
  -- Vel, -- sandt nok -- staar a ved.
  
  -- Det er vel siden du var i amerikansk Hyre? spurgte Niels.
  
  -- Ganske sandt ... Smukt Land, det Amerika ... God Regeringsform
  den.
  
  -- Ja men, æ Republikaner, Jørgen, han maa aa være Demokrat ... Kan æ
  Republikaner seje te æ Adelsmand skal regere alt etter hans Hoved?
  ... Det vil itt' gaa sammel det, Jørgen.
  
  Men Kromanden vilde ikke lade sig trække ud paa Konsekvenser. Nej,
  Venstre -- det kunde han da itt', -- nej, det var da og skammeligt
  saa Venstre forsømte æ Forsvarsvæsen. Og dèr fik han pludselig Jens
  Hjorth paa sin Side: -- Ja, det havde han Ret i, -- paa det Punkt dèr
  var han itt' Venstre, det var der ingen Sønderjyde, der var.
  
  Niels begyndte at forsvare saa smaat, for han følte, det var et
  kildent Punkt. Befæstningen af København var dog --
  
  Men de kerede sig Fanden om Københavns Befæstning, det var der ingen
  Sønderjyde, der brød sig om. -- Niels havde nok Ret i, at Danmark
  ikke kunde være en Militærstat, men en stærk Hær maatte det have,
  ellers kunde det jo ikke tage Sønderjylland tilbage. -- Og de kom ind
  paa den stadige Tanke om Genforeningen. Paa fredelig Vis vilde det jo
  ikke gaa, det var tydeligt nok, og under almindelige Forhold kunde
  det naturligvis ikke lade sig gøre, men under en stor europæisk
  Krig, naar Tyskland blev angrebet fra flere Sider, og saadan en vilde
  vel nok en Gang komme ...
  
  -- Naa, Søren, -- du kommer til at tage en Puns til med os.
  
  -- Nej, det vil a itt', -- nej, nej.
  
  -- Aa Snak om æ Ting ... Nu skal vi drikke gamle Danmarks Skaal, og
  at vi maa komme tilbages ... Det kan du itt' gaa fra.
  
  -- Vel ... Det er et sandt Ord ... Tre Punser til. --
  
  Men da Skaalen var drukket, indfandt der sig mere mistrøstige
  Betragtninger. -- Saadan en Krig vilde vel nok en Gang komme -- men
  hvor længe kunde de holde ud ... Det værste var det, at de unge Folk
  tog bort; der var kun saadan ganske enkelte, der havde Smaafejler, de
  tog ned til Altona, hvor Sessionen kasserede over en lav Sko; -- men
  de andre gik deres Vej, for preussisk Soldat var der ingen, der vilde
  være. Endnu var der itt' gaaet nogen Gaard bort, og Tyskerne var vel
  heller itt' saa slikne etter at komme til aa bo mellem de Danske her
  oppe. Niels kunde jo nok huske Smeden, der havde været den eneste
  tyske Mand i Sognet, og som hans Fader immer var oppe at toppes med?
  -- Naa, ham havde de da gjort det saa hedt, at nu var han saa dansk,
  saa det var en Lyst. Nej, Præsten, det var den eneste rigtige Tysker
  i Sognet nu; men han var ogsaa en Fanatiker, der hadede alt Dansk og
  i det hele var det en elendig Præst, der hverken talte tysk eller
  dansk i Kirken. Det var ogsaa en Skam, at næsten alle deres gode
  danske Præster havde forladt dem, i Stedet for at blive og sørge for
  deres Menighed, selv om de maatte aflægge Eden til Kejseren. Men
  værre endnu var det næsten, at de velstaaende Danske i Ha'erslev tog
  bort, manne af dem, der havde været Sagens bedste Støtter, de faldt
  fra Aar for Aar; ven de havde tjent deres Penge, saa solgte de og
  rejste, i Stedet for at blive og holde ud med de andre, som itt'
  kunde rejse.
  
  -- Se lidt tiere herind, Niels ... Altid velkommen, sagde Kromanden,
  da de gik.
  
  Niels gik ogsaa undertiden derhen og fik sig en Passiar med
  Kromanden, som han syntes godt om.
  
  Bønderne kom ofte ind paa Kroen om Aftenen, og der blev tidt talt om
  Niels Hjorth, som var kommen hjem og ikke kunde blive Præst, fordi
  han ikke havde den rette Tro, -- noget, som vakte stor Opsigt og blev
  forskellig bedømt. -- Men naar der var talt en Stund frem og tilbage,
  sagde Kromanden altid: --
  
  -- Ja ser I, a kender Niels, og I vèr, te a er heller itt' sjæl møj'
  for det religiøse saadan ... Men a er itt' enig med Niels, for han
  trour itt' paa en _rigtig_ Gud, og a tykkes dog itt', te Verden kan
  gaa af sig sjæl ... Og han holder med Venstre og a er Højremand, saa
  vi er møj' forskellige ... Men lig' møj' -- flink Fyr -- Mand med
  Principper -- ta'er min Hat af.
  
  Denne Mening trængte efterhaanden igennem, og der var ikke mange, som
  skelede til Niels Hjorth for hans Meningers Skyld.
  
  
  
  
  XXXIX.
  
  
  Hjorth spadserede hen ad en af disse hyggelige brede Veje, der ligge
  lunt og dybt imellem store levende Hegn, hvor bredbladede Hasselgrene
  hæve sig højt over Hybenbuske og over Brombærrankernes lange
  karmoisinrøde Stængler med fint blaagrønt Løv, hvide Blomster og
  sorte Bær, medens Snerler og Vikker klatre op imellem alt det Grønne,
  og Perikum og Regnfang gulner det Hele forneden, -- disse Hegn, som
  virkelig ere levende, med en bestandig Dirren af Blade, mellem hvilke
  Smaafuglene flyve ud og ind, fyldende Luften med deres utrættelige
  Kvidren. Han gik i sine egne Tanker og holdt sig ind under Skyggen.
  Fra den modsatte Side kom en lang, stiv, sort tilknappet Mand, med et
  skægløst Ansigts Bleghed mellem en gammeldags Cylinderhat og et bredt
  hvidt Halsbind uden Flip. -- Da han gik forbi Hjorth, saà han meget
  vist paa ham og gjorde halvvejs Front, som om han havde Lyst til at
  standse. Hjorth hilste, og de standsede begge.
  
  I Ansigtets blege Parallellogram trak en meget lang Mund sig op imod
  begge Øren med et Smil af store hvide Tænder.
  
  -- Ah -- Hm -- De -- Fremmed maaske her --?
  
  -- Nej, jeg er en Broder til Jens Hjorth.
  
  -- Ah, -- aa -- hm -- Ferie maaske?
  
  -- Ja, jeg studerer ellers i København ... Det er formodentlig Pastor
  Schmettau?
  
  -- Ja. -- Hm. -- Jeg vidste ellers ikke, at Hjorth havde -- De
  studerer -- hæ --?
  
  -- Theologi.
  
  -- Ah ... Hm ... Glæder mig at gøre Deres Bekendtskab ... Tænker De
  at -- opholde Dem længere --
  
  -- Ja, jeg bliver her vist hele Efteraaret.
  
  -- Saa--aa ... Maaske Overanstrængelse?
  
  -- Nej, men -- jeg kan i Grunden lige saa godt studere her --
  
  -- Hm ... Haaber De ser ind til mig ... Farvel. --
  
  Det saà ikke ud til, at Bøndernes Dom over Præsten var dikteret blot
  af Patriotisme; -- hvis han prækede som han samtalede, kunde det
  unægtelig ikke være overdrevent opbyggeligt. -- Det var næppe faldet
  Hjorth ind at benytte sig af hans Indbydelse, dersom han ikke havde
  erindret hans smukke Datter, som han havde truffet den første Aften
  og undertiden mødte i Præsteskoven. Han havde dog nok Lyst til at
  gøre hendes nærmere Bekendtskab.
  
  En Eftermiddag efter Høsten, da han havde drevet om nede ved Fjorden,
  gik han op gennem den lille Allè, der førte fra Præsteskoven op i
  Præstegaardshaven. Da han nærmede sig til Huset, kom Frøken Schmettau
  netop ud ad Havestuedøren, bærende paa en Bakke med Kaffetøj, og gik
  hen imod »die Laube«. Hun nikkede meget venlig »God Dag«, og han
  fulgte efter.
  
  -- Ah, -- god Dag! ... Det er Hr. Hjorth, theologisk Student -- ikke
  sandt, De er vel ikke Kandidat? ... Naa ... Min Plejedatter Johanna
  ... Hr. Sauerbrei, Kredsskole-Inspektor. -- Hm ... Vær saa artig, --
  tag Plads.
  
  Kredsskole-Inspektor Sauerbrei var en før Mand, med et ret
  behageligt, næsten jovialt Ansigt, men med et skarpt Blik og noget
  ondskabsfuldt i sit skæggede Tandsmil, som om det plejede at tilsmile
  ulykkelige Skolelærere, der forplumrede sig.
  
  Hjorth begyndte at tale om Stedets Skønhed. Han havde aldrig set en
  Præstegaard ligge saa henrivende. Præsten hørte paa ham, medens hans
  Mundvige trak sig hen imod Ørene og viste en Række store kalkhvide
  Tænder, gennem hvilke han mumlede: -- »Saa ... Aa, ja ... hm.«
  Kredsskole-Inspektøren istemte ogsaa Egnens Pris. I det hele disse
  østlige Fjorde, men især Aabenraa Fjord »wunderschön, reizend!«
  
  Med Undtagelse af saadanne begejstrede Udbrud førtes Samtalen paa
  Dansk, af Høflighed mod Gæsten. Den gik ikke synderlig livlig,
  navnlig ikke fra Præstens Side. Han havde en underlig Maner, at sidde
  med Haanden for den store Mund og mumle ind i Fladen eller ud gennem
  Fingrene med et Utal af uartikulerede Mellemlyd, medens han nu og da
  med Haanden strøg sig over Pande og Øjne.
  
  Man kom til at tale om dansk Politik. Kredsskole-Inspektøren angreb
  Venstre, ledsaget af Præstens uartikulerede Bifald, fra hvilket der
  af og til vovede sig en halv Sætning frem, -- og det faldt atter i
  Hjorths Lod at forsvare Demokratiet. Især forargedes Tyskerne over de
  Danskes ringe Kærlighed til Kongehuset. Dem selv var det ligesom
  medfødt. Selv naar man var misfornøjet med Kongens Regering, --
  naar det galdt Kongens Person, saa stod de alle som èn Mand.
  Kredsskole-Inspektøren kunde endnu mindes den Jubel, der havde været
  i Rendsborg, da Frederik den syvende kom dertil lige før Oprøret,
  medens Sindene vare meget bevægede mod Danmark. Saaledes var det
  ogsaa nu overfor den tyske Kejser. Det var denne Følelse, der gjorde
  Tyskland stærkt.
  
  Hjorth kritiserede Kongerne, som kun rent undtagelsesvis vare
  fremragende; de kunde jo ogsaa være helt gale. -- Men det var jo
  netop kun Kongen som saadan, det kom an paa; hvad det øvrige angik,
  saa sørgede jo Gud for det, han regerede jo ogsaa over de gale Konger
  -- ikke sandt? Og Kredsskole-Inspektøren saà paa Hjorth med sit
  ondskabsfulde Smil, som om han var en Lærer, der havde forplumret
  sig.
  
  Men Præsten endte Diskussionen, idet han stirrende ud i Luften
  mumlede gennem Fingrene: --
  
  -- Hm -- det er -- mæ -- tilvisse en stor Velsignelse for -- et Folk
  -- ah -- nu -- at have en urokkelig Kærlighed til sit Kongehus ... Hm
  ... Kongen selv -- mæ -- staar jo under Guds Varetægt ... Hm ... Det
  var maaske en lykkeligere Tid for Danmark -- ah -- nu -- under
  Kristian den syvende end under Kristian den ottende ... Hm ... Thi--i
  -- hvad hjælper Begavelse -- og--æ Kunst -- og--æ -- -- (med en
  Haandbevægelse ud i Luften) -- og--æ Videnskab, -- naar det ikke
  bruges -- mæ -- paa rette Maade.
  
  Det var næsten ikke til at holde ud. -- »Herregud! er det Tyskland,«
  tænkte Hjorth. Han havde sikkert anbefalet sig allerede, hvis han
  ikke ved Siden af sig paa Bænken havde haft den smukke Johanna. Hun
  lod til at gætte hans Kedsomhed og dele den. Under en længere Pavse
  foreslog han hende en Spadseretur i Haven.
  
  Hun var lidt rød i Hovedet og svarede kun med faa forlegne Ord,
  medens de gik gennem de bugtede Gange mellem Frugttræerne op paa
  Udsigtshøjen i Hjørnet af Haven, hvor man saà ud over Fjorden, der
  tilhøjre spidsede sig ind og forsvandt mellem Skovene, medens den
  tilvenstre bugtede sig frem gennem aabent Land ud mod Bæltet. I det
  store Asketræ ovenover dem havde der før været en Opgang til en
  Platform, ligesom paa et Udsigtstaarn. Han havde saa tidt været
  deroppe som Dreng, naar han legede med den danske Præsts Sønner. Men
  hun havde kun bòt der i et Par Aar, og i den forrige tyske Præsts Tid
  havde der heller ikke været noget saadant. Hun var fra Rhinen. Pastor
  Schmettau var en Halvonkel til hende; han var Slesvigholstener og
  havde i den danske Tid været Præst i Slesvig. Men saa blev han
  misfornøjet, var gaaet over til Tyskerne og havde faaet et Embede i
  Brandenborg, indtil Krigen. Hendes Forældre vare forlængst døde;
  Faderen havde været Professor i Düsseldorf. -- Først tildryppede
  disse Meddelelser ham langsomt og afbrudt fra hendes Mund, og han
  maatte lokke dem frem, medens hun stod ved Siden af ham og pillede et
  Hasselblad itu, næsten uden at se paa ham, idet hendes Hoved sænkede
  sig, saa at Nakkelinjen strakte sig lidt fremad, bærende de bløde
  mørkebrune Haarbukler. Men efterhaanden blev hun modigere, og han fik
  oftere hendes gyldenbrune Øjne at se.
  
  -- I Düsseldorf? spurgte han med en Blanding af Forundring og Glæde i
  Stemmen.
  
  -- Ja wohl. -- Und warum denn nicht?
  
  -- Die Stadt Düsseldorf ist sehr schön, und wenn man in der Ferne an
  sie denkt, und zufällig dort geboren ist, wird Einem wunderlich zu
  Muthe.
  
  -- Ei, wie schön! ... Sie können Ihren Heine auswendig ... Ich kann
  sogar auch weiter gehn: -- Ich bin dort geboren, und es ist mir, als
  müsste ich gleich nach Hause gehn.
  
  Da de engang vare faldne ind i Tysk, blev de ved at føre Samtalen paa
  dette Sprog. --
  
  -- De har Hjemve? -- men De vil dog vel ikke _strax_ bort, haaber
  jeg?
  
  -- Strax? -- det vilde rigtignok være en Smule uhøfligt, naar man
  netop har Gæster, og det har vi saa sjælden her.
  
  -- Og De vil dog ogsaa snart komme tilbage?
  
  -- Ak nej, naar jeg blot kunde, saa vilde jeg langt heller leve dèr
  -- ved Rhinen.
  
  -- Ja men, det vilde dog være grusomt at vise Dem her, saa snart jeg
  kom, og saa igen forsvinde, saa at jeg maatte gaa her alene og længes
  bort mod Rhinen ... Ak, jeg har saa tidt længtes bort til Rhinen, som
  om jeg var født dèr -- og naar _De_ ovenikøbet bòde dèr --
  
  -- Ej, hvad siger De dog dèr for noget naragtigt Tøj!
  
  -- Naar jeg siger noget naragtigt Tøj, -- det maa De skrive paa
  Sprogets Regning ... Det kommer saadan af sig selv, naar jeg taler
  Tysk.
  
  -- Tak! ... Det var jo en smuk Kompliment til vort Sprogs Aand! sagde
  hun og lo, saa hendes Hoved rystede, og Haarbuklerne dansede paa
  hendes Nakke.
  
  -- Nej, saadant var det ikke ment; -- men hvorledes kan man paa èn
  Gang beregne Grammatiken og saa desuden endnu passe paa Meningen?
  
  -- Saa er det maaske bedre, at vi Dansk taler, for det er jo dog
  egentlig Meningen, som er Meningen. Det er jo ogsaa det høfligste mod
  Dem som Gæst ... Men hvis min Onkel og jeg en Gang besøgte Dem, vilde
  De saa ogsaa være saa høflig at tale Tysk?
  
  -- Ikke i min Broders Hus, det vilde være Synd ... Men det er en
  anden Sag ser De nok ... For Resten kan vi jo holde os ganske
  nevtralt: jeg taler Dansk og De Tysk. -- Jeg hører Dem ogsaa saa
  gærne tale Tysk.
  
  -- Deres Udtryk er jo virkelig ogsaa paa Dansk smukkere end Meningen
  ... Og jeg Stakkel, der har gjort mig saa megen Umage for at lære
  Dansk.
  
  -- Nej, jeg mente virkelig ikke, at De taler daarlig Dansk, men jeg
  holder nu saa meget af det tyske Sprog, og jeg har saa sjælden hørt
  det, og det lyder saa smukt, naar De siger det --
  
  -- Naa det maa man sige, -- De er rigtignok ingen Fanatiker!
  
  I det samme kom Præsten op paa Højen, ledsaget af Skoleinspektøren,
  der havde en Sommer-Entoutcas i Haanden og sin Overfrakke paa Armen.
  Han vilde spejde efter Damperen, der skulde føre ham til Haderslev.
  Den maatte nu snart komme fra Aarøsund. Man kunde ogsaa nu allerede
  se Røgen over Land, og strax efter strøg den om Pynten og styrede
  over mod Bæk. Det var paa Tide at gaa saa smaat ned ad Broen til.
  
  De spadserede hen ad den yderste lige Gang, der forlængede sig gennem
  Allèen ud i Skoven. Kredsskole-Inspektøren havde gjort nogle galante
  Henvendelser til Johanna, men hun holdt sig bagved med Hjorth, saa
  han maatte følge Pastoren, der gik stiv med Hænderne paa Ryggen og
  afmaalte flade Trin af de lange udtraadte Støvler, der først satte
  Hælene i og saa klappede til med Tæerne et Sted langt foran, medens
  Hr. Sauerbrei gik elastisk med smaa Skridt af knirkende Saaler,
  gestikulerende med Armen, hvorover hans Frakke var slængt skødesløst.
  -- Johanna talte til Hjorth om Rhinen, men hun indrømmede, at man
  kunde ikke forlange det skønnere end her i denne Bøgehøjskov, gennem
  hvilken Gangstien førte brat ned mod Fjorden. Hvis hun havde været
  født og opdragen her, vilde det ogsaa have været en anden Sag. Men
  hvor kunde det være, at han kunde føle Hjemve efter Rhinen, som om
  han var født der? ... Han fortalte hende om sin Opdragelse gennem
  tysk Literatur; fordi alle store Tanker vare komne til ham paa Tysk,
  var det Sprog ligesom hans aandelige Modersmaal, -- for ti Aar siden
  vilde han tròt, at det Menneske var vanvittigt, der havde sagt til
  ham, at han en Gang skulde finde Tysk skønt ved Vonsbæk Fjord, men
  han kunde ikke gøre for det; og saaledes var det ogsaa med Stederne:
  mod Weimar havde han en Pilgrimslængsel som en Muhamedaner mod Mekka,
  og Rhinen var bleven sunget saaledes ind i ham, at han næsten fik
  Hjærtebanken, naar han hørte Navnet paa den skønne Strøm, »hvor
  Daarskaben gròr paa de grønne Bjærge«.
  
  Johanna hørte opmærksomt efter, medens hun gik langsomt ved Siden af
  ham, ridsende med Parasolspidsen i Gruset, bøjende sit smukke Hoved
  med denne langlige Bølgelinje af en gul Nakke op under mørke
  Haarbukler, som allerede havde fortryllet ham den første Aften. Ved
  de sidste Ord smilede hun ganske fint uden at se op og sagde:
  
  -- Jeg maatte gærne vide, om De er en god Theolog, siden De er saa
  fortrolig med Heine.
  
  Men i det samme hvæsede Piben, medens Damperen stønnende og pumpende
  lagde til ved Broen, og de lange, flade Bølger begyndte skvulpende at
  løbe op mod Bredden. Kredsskole-Inspektør Sauerbrei bød Farvel og gik
  bort med Præsten, der vilde følge ham helt ud til Skibet. Ovenover
  dem svajede de lange smidige Bøgegrene med deres mørkegrønne
  aftenskyggede Løv, medens de øverste Bøgekroner paa den anden Side af
  Fjorden i Sverdrup Skov havde en straalende Solforgyldning. Yderst
  ude fra Broen hørtes endnu den sirlige Knirken af Hr. Sauerbreis
  Saaler og afmaalt Klappen af Pastorens værdige Støvler. Skorstenen
  blev ved at stønne, og Maskinen gik med en utaalmodig Pumpen. Af og
  til kom der et lille skarpt Skrig fra Pirrfuglen og et Plump, naar
  den dukkede paa Hovedet under Vandet. Men bagfra sendte Kirkeklokken
  sine fredelige Malmtoner ud mellem de store Bøgestammers graa Søjler.
  
  Johanna havde lagt Mærke til, at Hjorth var bleven rød i Hovedet ved
  hendes Spørgsmaal, og for at befri ham for Svaret, fortsatte hun, som
  om hun havde glemt sit Spørgsmaal:
  
  -- Det er ellers drolligt, at den første Danske, jeg kommer til at
  tale rigtig med -- at han er saadan -- hvad hedder det -- -- so ein
  Jünger der Germanen.
  
  Dette Navn, hvormed hendes Mund døbte ham, henrykkede ham saaledes,
  at han maatte gentage det med hendes Tonefald, saa hun forundret saà
  paa ham, om han gjorde Nar af hende. Men han lagde ikke Mærke dertil,
  for han saà til Siden for at indprente sig, hvilket Træ de stod
  under, som om han havde en Anelse om, at han maaske en Gang senere
  kunde ønske at erindre nøjagtig, hvor hun havde sagt det til ham.
  
  -- Ja, -- det har De Ret i ... Men maaske er det dog det aller
  naturligste ... For er ikke hele Danmark Germaniens Lærling?
  
  -- Saa, ja -- jeg vèd ikke ... I Deres Literatur --
  
  -- Fuldstændig, -- og saa i vort Øl og vor Politik, tilføjede han
  leende.
  
  -- Ogsaa i Deres Politik? ... Ja det forstaar jeg mig rigtignok endnu
  mindre paa end paa Øl, sagde hun med et muntert Smil, medens hun
  maatte vinke med Parasollen ud imod Hr. Sauerbrei, hvis Lommetørklæde
  utrættelig viftede fra Bagstavnen af Dampbaaden, der allerede var
  kommen et Stykke ud paa Fjorden. -- Iøvrig har jeg erfaret, at det
  danske Øl skal være saa godt.
  
  -- Ja, det er fortrinligt, det er endogsaa berømt og bliver jo ogsaa
  exporteret ... Og vor Literatur, den er virkelig meget smuk og bliver
  ogsaa oversat ... Og vor indre Politik, -- ja, den er vist ogsaa
  meget god for Liebhavere. Naar vi ikke egentlig har nogen Bismarck,
  saa er det virkelig ikke vor Skyld og heller ikke Estrups Skyld --
  
  -- Aa, det er den Minister, De talte om oppe i Lauben, og som min
  Onkel og Skole-Inspektoren holdt paa. -- Ikke sandt?
  
  -- Jo, -- man har jo forskellige Sympathier.
  
  -- Jeg tror ikke, De vil komme til at sympathisere meget med Onkel.
  
  -- Naa, har De allerede fundet ud af _det_?
  
  -- Og saa faar man Dem vel ikke meget at se?
  
  -- Nej, det gør man vel ikke, svarede han og lo saa hjærtelig, at hun
  maatte le med og blev lidt rød i Hovedet.
  
  -- Ja, det er for Resten slet ikke saa amüsant, at det er til at le
  over, for vi lever her saa stille, og jeg ser næsten ingen, som jeg
  kan tale med, sagde hun saa, idet hun befriede sit Øje for et af de
  lange Haar, der var fløjet hen over det, og som hun strøg om bag
  Øret.
  
  Pastor Schmettau naàde nu op til dem, og de gik alle tre tilbage til
  Haven, hvor Johanna forlod dem, da hun skulde gøre Thebordet i Stand.
  Præsten gik ved Siden af Hjorth med de lange Støvlers værdige Skridt
  over Gruset, bestandig stiv og knappet sort op til Halsbindet, med
  Hænderne paa Ryggen, naar han ikke netop strøg med den højre over
  Ansigtet. Han udtalte sig om sin Stilling til Menigheden. Den var
  meget vanskelig. Bønderne vare fjendtlige imod ham, og mente, at han
  hadede alt Dansk. Det var ikke Tilfældet. Kun havde han altid været
  Slesvig-Holstener og havde ikke kunnet finde sig til Rette under det
  danske Regimente. Han haabede dengang, at det kunde gaa roligere af,
  men det viste sig at være en Umulighed. De Danske havde regeret for
  haardt. Selv nu i denne vanskelige Tid tillod Tyskerne dog en dansk
  Skole i Haderslev med afgjort patriotisk Farve. Men i den danske Tid
  kunde der ikke være Tale om en tysk Skole, Folk maatte ikke engang
  have tyske Huslærere. Om de danske juridiske Embedsmænds Hovmod den
  Gang kunde man næppe gøre sig nogen Forestilling. -- Ulykken var, at
  det patriotiske Hovmod lod Danmark forsmaa alt Kendskab til Tyskland.
  Dersom man havde anet, hvor alvorligt de undertrykte Tyskeres Sag
  deroppe laa hele Tyskland paa Sinde, og ikke havde trot, at denne
  Sympathi kun var Praleri af holstenske »Wühlere«, saa vilde man
  aldrig have vovet at gaa saa vidt, og adskilligt vilde nu været
  anderledes. -- Efterhaanden som han talte, naàde han frem til
  nogenlunde hele Sætninger, som afbrødes af stedse færre Grynt og
  Rømninger; han talte sig endogsaa op til en vis Varme. Hjorth fandt
  ham mindre utaalelig nu. Han gjorde af og til et Spørgsmaal, men
  indlod sig ikke i nogen politisk Strid, da han ikke turde stole paa
  sine spredte og nødvendigvis ensidige Kundskaber fra en Tid, som han
  ikke selv havde levet med; -- han var desuden for vant til at se sine
  nedarvede Synsmaader omstødte ved senere Erfaringer til ikke med
  Interesse nu at høre den anden Part.
  
  Efter The satte Johanna sig til Klaveret og sang med en smuk, men
  noget uøvet Stemme en Del tyske Folkesange: -- »Mein Schatz der ist
  auf der Wanderschaft hin« -- »Es zogen drei Bursche wohl über den
  Rhein«, »Loreley«, -- melankolske Sange, trohjærtet inderlige i Ord
  og Melodier. Hvor lød det ikke betagende fra hendes Læber:
  
      Die Luft ist kühl, und es dunkelt,
      und ruhig fliesst der Rhein --
  
  Det var til at faa Taarer i Øjnene af. I alt Fald var Hjorth nær ved
  at faa det, som han sad dèr i den mørke Stue, næsten lige op ad
  hende, henne ved Vinduet, medens han saà ud mod Sverdrup Skov, der
  stod mørk mellem den lyse Dis, hvori Fuldmaanen svævede, og det
  blanke Skaar af Fjorden. Henne fra Præstens Lænestol kom nu og da en
  afbrudt Stønnen af tør Sentimentalitet. Efterhaanden trængte
  Maanelyset stærkere ind gennem Ruderne, blinkende i Johannas Øjne.
  Hun blev pludselig distrait et Sted i »Loreley«, og Hjorth maatte
  suflere.
  
      Den Schiffer im kleinen Schiffe
      ergreift es mit wildem Weh -- --
  
  Men henne fra Lænestolen mumlede det: »Det er sjælden -- hm -- at
  træffe en Dansk -- mæ, nu -- som er saa hjemme -- ah -- i den tyske
  Poesi.« --
  
  Da han kom hjem, spurgte Broderen ham, hvor han havde været, og blev
  meget overrasket ved at høre, at han havde besøgt Præsten.
  
  -- Aa, han havde bedet mig komme, og jeg havde dog nok Lyst til at se
  ham nærmere og høre, hvordan han udtalte sig.
  
  -- Naa, -- hvad sagde han saa?
  
  -- Han sagde mæ og ba og bu og saa lidt mer, der ikke var saa
  morsomt.
  
  -- Ha, ha, ha! ... Nej det er saamæn et sølle Skrog ... De forsøgte
  da vel itt' at faa dig til at tale Tysk?
  
  -- Nej.
  
  
  
  
  XL.
  
  
  -- Se, den sidder snert den Frakk'.
  
  -- Ja, det er da wis.
  
  -- Og saa slutter den helt op i æ Nakk', itt' som din, hvor man kan
  se æ Flip. -- Og saa Buxerne her, se paa æ Fald over æ Støvl'; -- se
  først helt dèr ner' dèr skal de brede sig, itt' som dine, der hænger
  dèr og flagrer ovenover.
  
  -- Jo, -- det er rigtigt nok ... Det er godt syt.
  
  -- Ja, I har møj' tilbages aa lære herhjemme ... Tøj har I nok, men I
  forstaar itt' aa sy ... Nej I har møj' aa lære endnu.
  
  -- Og det er altsammen syt i Amerika?
  
  -- Ja, -- det er New York ... A behøver bare aa skrive til æ Skræder
  og give æ Maal, her over Skuldren, toogtredive er det, saa vèr æ
  Skræder Beske'en, saa laver han en hel Habit.
  
  -- Det var som Fanden!
  
  -- Ja, ha ... Det er Kunst det, sagde Styrmanden Per Hjorth, idet han
  tog den korte Shagpibe ud af Munden og spyttede.
  
  Værelset saà ud som en Skrædergarderobe, saa fuldt hang det af gode
  Gangklæder, Frakker, Jakker, Habiter.
  
  Niels kunde ikke bare sig for at smile lidt over Broderens pralende
  Udstilling og overlegne Verdensborger-Tone. Men i det Hele lod den
  til at virke imponerende paa Selskabet. Der var flere Gaardejere fra
  Bæk, den mørke Kæmpe Jørgen Juel, der mønstrede det Hele med en
  udødelig Alvor. Kromand Bek, der lo med en fortroligere Holdning,
  som en der selv havde hørt med til Laget, og den undersætsige Kaptajn
  Vildfang, der strøg sig om sit Frederik-den-syvende-Skæg, medens han
  erindrede de Herligheder, han selv plejede at bringe med fra sine
  Farter, og hvormed han havde bedaaret sin Vilhelmine, den gamle Madam
  Hjorths Søster.
  
  Foruden disse sædvanlige Gæster var der ogsaa en Svoger til
  Hjortherne, Hr. Fris, en Broder af Jens' Kone. Det var en høj,
  statelig Mand, der i sin sorte Dragt snarere saà ud som en finere
  Haandværksmester end som en Bonde. Han ejede en Gaard lige nord for
  Grænsen, inde i det Danske.
  
  -- Nej det var dog den sværeste Kuffert, jeg har set, udbrød Fris,
  pegende paa en stor Kasse, med højt hvælvet Laag, helt over beslaaet
  med Zinkplader.
  
  -- Rigtig Sømandskuffert den, sagde Kromanden. -- Kan og rumme en
  Del.
  
  -- Ja, der kan være møj' i den, og endda ligger det godt, svarede
  Styrmanden. Og idet han slog Laaget tilbage, som indvendig prangede
  med et smægtende Damehoved og en stejlende Rytter, viste han
  hvorledes der dèroppe var et Hatterum, et Rum til Flipper og
  Manschetter, et Rum til Papirer og Bøger.
  
  Men da Fris bøjede sig ned for at undersøge de mange
  hemmelighedsfulde Remme og Spænder, fòr der pludselig bagfra noget op
  ad Ryggen paa ham, ruskede ham i det store Haar, hoppede ned over
  Skuldren og sad paa Hjørnet af Kufferten som en lille graabrun
  Abekat, der balancerede paa Hug med Halen nede i Kufferten og de
  lange tynde Arme hængende ned mellem Benene, medens den med Hovedet
  paa Skak betragtede Selskabet, øjensynlig fornøjet med den
  Forbavselse, som den havde vakt.
  
  -- Sikken en lille Djævel, hvor kom han fra?
  
  -- Han har nok siddet henne i æ Krog.
  
  -- Ja, han kan hitt' aa manne Kunster, det er da wis, sagde Jens. Og
  han fortalte, hvorledes han havde kjørt med den derud fra Ha'erslev,
  og den var krøbet frem paa den forreste Agestol, hvor den sad og
  vilde holde paa Linerne, som om den var Kusk.
  
  -- He ... Hvad er det ellers for en Art Avekat, Per?
  
  -- Det vèr a itt' saa lig' ... Men han er fra Java, der kjøbte jeg
  ham ... Han he'er Sam ... Come, Sam! Come here my little boy.
  
  Styrmanden strakte sin brune Sømandsnæve med det blaa krudtætsede
  Anker hen imod den. Sam sprang til, fik fat i Haanden med et sejgt
  Tag af sine smaa Viskelæders-Hænder, fòr op ad Skjorteærmet og tog
  Plads paa Skulderen, hvor den sad drejende sit Hoved og gnidende de
  sorte Haandflader betænksomt mod hinanden.
  
  Man beundrede den og kom til at tale om alle de morsomme Ting, som
  Sømænd saadan kunde bringe med fra den anden Verden. Æ Kaptajn havde
  nu haft en Pappegøje, og kunde synge Davids Salmer paa Engelsk. En
  Gang, da en Dreng stod og glòde paa ham, mens han sang hans Salme,
  saa brød han pludselig af allerbedst som han sang: »My soul, praise
  the lord,« og skreg: »God damn his eyes.« Men han var nu længe død og
  laa begraven i æ Kaptajns Have under en stor Konkylje. -- Saadan var
  der manne Dyr, og var møj' fornuftigere som manne Mennesker.
  
  -- Men hvor er Farbror Hans, spurgte Per, idet han lod Sam entre ned,
  og trak sin Frakke paa.
  
  -- Æ Møller, han maa komm' g'lik ... Nu er han aa æ Synor' i
  Ha'erslev ... Men nu er det nok paa Tide vi gaar til Bords.
  
  Det lange Bord var dækket i den ene Side af den store, temmelig
  møbeltomme Sal. Damerne sad i den lange Sofa, den smukke Fru Fris i
  Midten, prangede med sin Silkekjole, der hævdede de nordliges Ry for
  Overdaadighed. Anretningen var ikke pralende, men solid. Andesteg med
  Rødkaal og Blomkaal, Svedsker og Æbler og syltede Blommer cirkulerede
  livlig, fyldende Talerkenerne med store Portioner. De smaa
  Akvavitglas hilste paa hinanden og Samtalen blev livlig, men ikke
  højrøstet ved Enderne og langs den ydre Side, hvor Mændene sad.
  
  Den sortskæggede Kæmpe Jørgen Juel med det alvorlige Apostelansigt
  talte med Hr. Fris om kirkelige Tilstande og Ritualejendommeligheder.
  Niels hørte bestandig Ordene: Bøn, Forsagelse, Syndernes Forladelse;
  den meddeltes her »paa Grund af vor Daab,« men Fris fandt det
  smukkere, at deres Præst sagde »for vor Herre Jesu Skyld,« og Juel
  nikkede: det gik nok saa meget til Hjærte det, og begge Dele var jo
  lige rigtigt. -- Men ved den anden Ende af Bordet talte de om Køer. Æ
  Kaptajn vidste, at der blev indført manne fynske Kvier til Angeln,
  dèr fik de æ Mærk', og saa gik for Anglerkøer. »Ser og godt nok ud
  dertil,« sagde Kromand Bek. Men Jens Hjorth holdt paa Balmerracen fra
  Ribe; det var dog nok den givtigste Malkeko. Og midt for Bordet
  fortalte Styrmanden over til Damerne, hvordan han havde slaaet en
  lang tysk Matros i Dækket; for Tyskerne var nu immer lige
  storsnudede, enten de var til Lands eller til Vands. Han skulde hilse
  Kromanden fra hans Søn Kristen, hvem han havde mødt paa Gaden i
  Boston; dengang skulde han lige gaa ombord til en Fart paa en fire,
  fem Aar og saà ud til at være en rigtig rask Gut; det var knap, han
  kunde kende ham igen.
  
  -- Hvor længe har du nu været borte, Per? spurgte Bek.
  
  -- Det gør fjorten Aar nu til November.
  
  -- Naa, saa har du jo Lov til at være her. -- Du behøver itt' at
  krybe i Skjul for æ Gendarm.
  
  -- Nej a, -- nej, a er og amerikansk Borger ... A har tjent elleve
  Aar under æ Unions Flag ... Og en amerikansk Borger, ham kan de itt'
  gøre noget. --
  
  -- Ja Vejene her i Vonsbæk de er gode nok ... Men der er ellers dèr,
  hvor a kom kørende ved Fjældet, dèr hvor man vrider om ved
  Fjældstrup, -- det var dog en skrækkelig forsømt Vej.
  
  -- Ja, det har du Ret i, Fris, den er lige gal nok.
  
  -- I den Retning lader det da til, I har Friheder herovre.
  
  Det indrømmedes under almindelig Latter nede ved hans Bordende. Men
  ellers kunde han tro, de blev kørt i stramme Liner. Og saa maatte de
  da trække paa et Læs af Skatter. Hvad der især harmede dem var den
  danske Afgift »Canon«. Det var nok en gammel kirkelig Skat, men
  ellers havde da Fanden skabt den. Det var _den_ danske Skik, som
  Tyskerne jo nok skulde sørge for, de overholdt. Men Fris kunde
  trøste dem med, at dèr nord for Grænsen maatte de ogsaa betale Canon,
  og det skønt den Rettighed, der fulgte med, var taget fra dem; -- for
  Meningen var, at de, der betalte Canon, skulde have Valgret til
  Landstinget. Men det var skrevet i Glemmebogen. Ja, Gud vèd, hvis de
  nu kom tilbage til Danmark, om de saa vilde være saa tilfredse med
  Regimentet dèr, som de tænkte sig.
  
  -- Det maa da være Højre, som har taget den Ret fra jer, Fris, raabte
  Jens Hjorth langs over Bordet.
  
  -- Ja Venstre er det sgu'tte.
  
  Men Per Styrmand talte endnu om den amerikanske Borgerret. En Gang
  havde han været i Filadelfia en Dag, da der var Valg, og der kom en
  Mand hen til ham og anden Styrmand og sagde, de skulde stemme paa den
  og den. Men anden Styrmand var ikke amerikansk Borger. »Naa stem
  bare, her er fyrretyve Dollars, det koster Borgerbrevet.« --
  
  -- Det var ellers flot, det, -- sagde Kromand Bek.
  
  -- Ja vi er alle ivrige Politikere ... Men vi er og alle sammel
  Republikaner og Demokrater ... De her Konger og Adelsmænd og Ordner
  og alt det gamle Kram, I har herovre, det kender vi itt' til.
  
  Og idet de to Strømninger mødtes, blev hele Samtalen politisk.
  
  -- Jeg gad dog vide, sagde Fris, hvis I nu kom tilbages, hvilket
  Parti I saa vilde slaa jer til.
  
  -- Ja, vi Vonsbækker, vi blev dog Højre, det trouer a da nok, sagde
  Jørgen Juel, mens han strøg sit sorte Skæg med en urokkelig
  Alvorsmands-Mine.
  
  -- Nej, nej, itt' alle da, raabte Jens.
  
  -- Jo, de fleste blev det dog, sagde Bek.
  
  -- Ja, det er trouligt nok, sagde Fris, -- for I er jo bleven saadan
  fanatiserede i sin Tid af »Dannevirke« -- det var jo færdig at gøre
  jer rent kuldrede.
  
  -- Ja, det er da wis, sagde Jens, -- det var skammeligt, saadan som
  det omtalte Venstre.
  
  Diskussionen fortsattes inde i Dagligstuen, hvor der næsten var
  ganske mørkt. Bakker med dampende Toddy-Glas kom paa Bordet;
  Cigarerne blev tændte. Ordstriden var levende, højrøstet, men uden
  Lidenskab; at Niels og Fris, de to eneste tilstedeværende danske
  Borgere, holdt med Venstre undlod ikke at gøre sin Virkning. Desuden
  var Meningerne allerede delte mellem selve Vonsbækkerne, og man
  kendte hinanden saa godt som gode danske Mænd, at det ikke faldt
  nogen ind at flyve i Flint, over at en anden tilhørte det modsatte
  Parti. -- Niels og Fris var netop i Færd med det vanskelige Hverv at
  forsvare Venstres Politik i Forsvarssagen, -- dette kildne Punkt i
  Sønderjylland --, da Samtalen blev vredet om i et andet Spor ved
  Møllerens Ankomst.
  
  -- Naa, Farbror Hans, hvordan gik det saa aa æ Synor'?
  
  -- Aa jo, det var jo da livligt nok, det vanted itt'.
  
  Men Fris maatte først sættes ind i Sagen. Det drejede sig om en ny
  Salmebog. For den, de tyske Præster havde indført, havde jo nok meget
  gode Salmer, men Melodierne ovenover stod angivet paa Tysk, saa den
  kunde man itt' bruge. Saa kunde de itt' blive enig' om, hvilken
  Samling der skulde lægges til Grund. Flere af Præsterne vilde have
  den evangeliske Salmebog, men det kunde de itt' gaa ind aa, for det
  var itt' rigtig Kristendom, det var rationalistisk.
  
  -- Hvad bruger I nu for en i Danmark, Niels?
  
  Niels var i Forlegenhed, men Fris sagde, det var Roskilde Konvents.
  
  -- Ja, det tvilt' a nok aa ... Den vilde vi og ha'e. Og saa var det
  Kristen Lund fra Aastrup, han stod op og saa'e, te vi vanted hart en
  mere levendes Kirkesang for at faa alle de tørre Præ'kener, vi maatte
  døje, til at glide ner.
  
  -- Ha, ha! -- saa'e han det? ... Ja, det er en flink Fyr han.
  
  -- Naa, der blev jo et Halløj blandt de tyske Præster, -- der var
  itt' Ørenlyd ... Men æ Formand holdt jo med dem.
  
  -- Ha, ha! -- ja saadan skal de have det! -- Og Pastor Schmettau?
  
  -- Ja, han fòr op, som om han var stukken af en Bræms, og hans Tænder
  er itt' hvidere, som hans Ansigt blev.
  
  Og den politiske Strid druknede i den almindelige Glæde over, at de
  havde drillet de tyske Præster.
  
  
  
  
  XLI.
  
  
  Hjorth havde fra først af ikke rigtig vidst, hvorlænge han vilde
  blive i Vonsbæk. Han havde nærmest tænkt sig at feriere det Efteraar
  og saa ved det nye Aars Begyndelse at tage til København og se at
  faa noget Skolearbejde dèr. Men Julen drev over, og han følte aldeles
  ingen Lyst til at rejse; han havde det saa inderlig godt dèr, og
  kunde foreløbig slet ikke tænke sig at bo andre Steder. For dog at
  sysselsætte sig med noget fik han de ældste Klasser i Skolen til at
  komme hjem til sig og gav Børnene nogen fyldigere Undervisning i
  Historie og Geografi. Hans Bekendtskab med Præsten kom ham her til
  god Nytte, saa der ingen Hindringer blev lagt ham i Vejen.
  
  Dette Bekendtskab faldt ellers ikke rigtig i Vonsbækkernes Smag. Der
  var jo nok dem, der ikke var dummere, end at de kunde begribe, hvem
  af Præstegaardens Beboere det var, som trak Hjorth til Huset. Men det
  var heller ikke rigtig passende det med Johanna, skønt hun var
  almindelig afholdt; -- for hun var dog en Hjemmetysker, og det havde
  da været rimeligere, at Hjorth havde kastet sine Øjne paa en af
  Landets Døtre.
  
  Han kom virkelig temmelig hyppig i Præstegaarden, skønt Pastor
  Schmettau endnu bestandig forekom ham at være en utaalelig
  Stivstikker, som i Grunden slet ikke var til at tale med. Præsten
  forundrede sig ikke over, at Studenten i disse Bondeomgivelser søgte
  til den eneste Familje med højere Dannelse; han begyndte derimod nok
  at finde det mærkeligt, at Studenten lod til at slaa sig til Ro i den
  landlige Afkrog; men Hjorth fik ham bundet paa Ærmet, at han virkelig
  var bleven noget overanstrængt og behøvede Ro og Landluft. Sine
  ukristelige Anskuelser vogtede han sig vel for at røbe; Bønderne
  indlod sig aldrig med Præsten, saa fra den Retning fik han intet at
  vide om sin Gæst; -- og Johanna tav ogsaa.
  
  Hende havde han allerede for længe siden fortalt, at han i
  Virkeligheden slet ikke studerede Theologi længer og ikke vilde være
  Præst, fordi hans Anskuelser forbød ham det. Saa havde hun lèt og
  spurgt, om han kunde huske, at hun allerede den første Dag havde
  ment, at han ikke var nogen god Theolog, men den Gang var han bleven
  rød i Hovedet. -- Jo, det kunde han godt huske, men han kendte hende
  jo saa lidt den Gang, saa han kunde ikke vide, om det ikke vilde
  skade ham i hendes Omdømme. -- Og det vilde han bilde hende ind, han
  brød sig om? -- Ja, det vilde han netop, -- -- og saa havde de begge
  lèt.
  
  Hun havde en naturlig Ynde, der, naar hun var munter, kunde vise sig
  i Former, som man hos mange andre vilde have kaldt Koketteri, og hun
  ytrede ofte en beskeden Ubevidsthed, der vilde have givet hende
  Udseende af at udfordre Komplimenter, dersom ikke hele hendes Væsen
  havde afvist en saadan Mistanke. Saaledes fortalte hun ham en Dag, at
  hun havde aldrig ønsket Rigdom, og hun var saa dum, at hun kun
  sjælden ønskede at være mere begavet, men hun kunde ofte misunde
  Skønheder og ønske, at hun selv var smuk. Da hun havde sagt det, saà
  han saa forundret paa hende, at hun blev ganske rød i Hovedet og
  tròde, hun havde en sort Næse eller en Sortepers-Streg i Panden. Og
  det kunde dog ikke være nogen Ejendommelighed hos ham, at han fandt
  hende skøn, for i hele Egnen gik hun under Navnet den smukke Frøken
  Schmettau; -- og en Gang, da de var paa Koncert i Haderslev,
  rettedes alle Lorgnetter og Kikkerter imod dem, idet de traadte ind
  i »Harmoniens« Sal; men hun tròde, at de saà paa ham, fordi han var
  fremmed i Byen.
  
  Denne Ubevidsthed gav hendes Skønhed den frie, lette Simpelhed, som
  et Maleri har, naar det endnu hænger med tilsømmet Lærredsrand uden
  Ramme, usolgt, i Kunstnerens Atelier, med Mulighed for nye
  Penselstrøg endnu, Fremhævelsen af et Solblink, Uddybelsen af en
  Skygge.
  
  Og Hjorth levede af denne Skønhed, elskede dette Legeme, der syntes
  at være en saa gennempræget Form af en skøn Sjæl, at han spøgende
  gentog for sig selv, det var mere forbedrende at se en Time paa
  hende, end at læse Alverdens Moralfilosofer. Om Natten, naar han
  havde slukket sit Lys, søgte han forgæves at faa hendes Ansigt
  tydelig at se. Naar han som Modsætning blot et Nu kom til at tænke
  paa Kristine, havde han den Ærgrelse, at hendes ovale Ansigt strax
  viste sig saa grangiveligt og nær, som om han kunde gribe det. Men
  Johannas mere firkantede Ansigt maatte han nøjes med at tænke paa
  stykkevis, indtil det saa tilsidst viste sig utydelig og fjærnt,
  ganske behersket af de forunderlige Øjne; -- det var ikke store Øjne,
  men dybtliggende, og over Regnbuehindens brune Grund stod der ligesom
  en gylden Glorie, der straalede ud fra den sorte Pupil; de mørke
  Øjenbryn vare kun tætte lige foran, deres opstrøgne smaa Haar
  udtyndedes og forsvandt næsten ned mod Tindingen; -- men dèr bugtede
  sig saa de viltre Tjavser af mørkebrunt Hovedhaar helt ned til
  Brynranden og lod kun det midterste af Panden fri. Han forelskede
  sig ogsaa i de mindre fuldkomne Enkeltheder, der gav det Hele
  Afvexlingen af opløste Dissonanser. Den tydelige Streg, som gik fra
  Næsefløjen ned til den nedbøjede Mundvig og syntes at være for gammel
  til det ungdommelige Ansigt, gav hende et rørende, mildt sørgmodigt
  Udtryk. Han holdt ogsaa af, at hendes Læber vare temmelig blege, at
  Overlæben var lidt for smal, og at Underlæben ofte midt paa havde et
  lille Saar, fordi hun plejede at bide i den og pille ved Huden -- en
  Vane som han ogsaa selv havde. -- Og Hænderne, som hun selv skammede
  sig over og fandt saa simple og klodsede, -- han vilde ikke for de
  mest fuldendte smalle Venushænder med blaa-aaret Liljehud ønske disse
  brune kraftige Hænder bortbyttede, troskyldige, kloge smaa
  Arbejdshænder, der syede hendes gamle Kjoler om og syntes at
  kunne faa noget smukt ud af det tarveligste, og som i de lange
  Efteraarsaftener havde været saa flittige med at sy Julegaver til de
  fattige Børn i Sognet.
  
  Kom han, naar hun var saaledes sysselsat, saa lagde hun ikke Arbejdet
  til Side, men snakkede med ham, mens hun blev ved at sy og maale og
  klippe til, idet hun af og til standsede og satte en Tand fast i
  Underlæben eller lagde Pegefingeren paa Hagen, medens hun smilende
  overvejede, hvorledes hun bedst kunde komme ud af det, og undertiden
  gav ham Del i Arbejdet ved at lade ham holde et Stykke Tøj, som hun
  klippede i. Og han følte sig lykkelig ved at blive behandlet saaledes
  fortrolig som en Husven, hvem man ikke gjorde mange Ophævelser over.
  Men en af hans største Glæder var at gaa om Aftenen med hende ud i
  Gaarden, hvor hun var omflagret af Duer og omtrippet af Høns og
  Kyllinger, der kom pilende langt borte fra, og hvor Trofast ikke
  vidste, om han skulde falde ned paa Hovedet eller paa Ryggen, saadan
  sprang han, naar hun kom hen til ham, indtil han lagde sig plat ned i
  en henrykt Daanen, naar hun kælede for ham, medens hun beklagede, at
  han skulde staa bunden, men han havde en slem Passion for at jage
  Livet af Faarene. Slutningen var saa, at Hestene, naar de vare blevne
  vandede, kom hen og fik Rugbrød og Sukker af hende, og hun lokkede
  dem til at træde med Forbenene helt op ad Stentrinnene til Køkkenet,
  indtil hun, efterat have givet de sidste Smuler bort, klappede dem
  paa de bløde Muler og lod dem nappe i hendes Fingre med deres lange
  kærtegnende Læber. Han holdt saa meget af at se hende saaledes,
  udøsende sin Kærligheds Rigdom ogsaa til disse fattige Væsener, og
  selv omgivet af deres stumme Kærlighed, der syntes ham et rørende
  Vidnesbyrd om, at selv den enfoldigste Skabning kunde læse sig
  Tryghed ud af denne Skikkelse, fra hvilken der ikke kunde komme andet
  end godt.
  
  Under dette Samliv vaagnede der hos dem begge en Trang til at lære
  hinandens tidligere Liv at kende og ved Delagtighed i hinandens
  Erindringer erstatte Mangelen af et Bekendtskab fra Barndommen af.
  
  Johannas tidligste Ungdom havde været glædeløs nok i et lidet
  hyggeligt Hjem. Faderen var en Pedant, der havde delt sin Tid mellem
  Studerekamret og Knejpen, og som kun gav sig lidt af med sin Søn og
  slet ikke med sin Datter. Hendes ældre Broder havde først tyraniseret
  hende og saa overset hende; nu da han var tysk Officer, hørte hun saa
  godt som aldrig fra ham. Moderen havde hun heller ikke sympathiseret
  med; det var en strix Kone, dygtig i sin Husholdning, men af en
  temmelig lav Tænkemaade; de Leveregler, hun havde givet sin Datter,
  vidnede slet ikke om nogen tysk Idealisme i Moralen. Efter hvad
  Hjorth kunde forstaa, havde hun villet mede med Datterens Skønhed
  efter en rig Svigersøn og pinte hende, fordi hun ikke var behagelig
  nok imod de udsete Herrer. Johannas Forlegenhed og Beskedenhed gjorde
  paa dette Punkt Fortællingen lidt dunkel; men en Gang sagde hun dog
  rent ud, at Moderen nemlig havde været saa dum at finde hende smuk.
  Hun var kommen meget lidt ud mellem Jævnaldrende og lod ikke til
  at have haft nogen Veninde. Det eneste lysende Punkt i denne
  Barndoms-Erindring var egentlig Rhinegnens Skønhed; det var den, hun
  helst dvælede ved, og mod den længtes hun tilbage. I denne Natur
  syntes saa hendes egen at have udfoldet sig som en fin Blomst,
  upaavirket og ufordærvet af de nærmeste Omgivelser, fra Spirer, som
  maatte ligge dybere nede i afdøde Generationers Jordlag. -- Da hun
  var atten Aar, døde begge Forældrene, og hun kom i Huset hos sin
  Onkel, der levede i barnløst Ægteskab. Fru Schmettau havde hun holdt
  af, og de havde været meget for hinanden; men hun var død for et Par
  Aar siden. »Hun lignede slet ikke Onkel Friedrich, -- Gud vèd,
  hvorledes de har faaet hinanden,« sagde hun tidt. Men om ham tav hun.
  
  Denne Ungdomstid var dog ikke gaaet hen over hende uden at have
  efterladt sit Mærke. Hendes første Forlegenhed, der snart var svundet
  for en ligefrem, naturlig Venlighed, havde kun været en Form af den
  Fortrykthed, der endnu bestandig viste sig i hendes Væsen og gjorde
  hende sky overfor alle andre, -- ligesom hendes beskedne Mangel paa
  Selvtillid var en anden Form deraf. Ogsaa overfor ham fik hun endnu
  Blodet i Kinderne, naar hun vilde gøre en selvstændig Bemærkning,
  kunde ikke forstaa, hvorledes han gad sidde saa længe og tale med
  hende, mistænkte ham endogsaa pludselig for at gøre lidt Nar af
  hende, naar han sagde en uskyldig Kompliment. Hun sagde om sig selv,
  at hun var melankolsk, og han traf hende hyppig nedslaaet uden at
  kunne faa nogen Grund at vide. Saa var Stregen fra Næsefløjen til den
  bøjede Mundvig ligesom skarpere ridset, Læberne vare smallere og
  havde Anstrængelse ved at smile, Øjnene syntes at ligge dybere,
  Haaret faldt ned over Tindingen, som om det vilde skjule et
  Brændemærke af Sorgens Stempel; -- hun sad mat lænet tilbage i
  Stolen, med Hænderne hvilende i Skødet og svarede ganske kort. Ofte
  vidste hun ingen Grund at sige, fordi der i Virkeligheden ikke var
  nogen anden Aarsag end en øjeblikkelig Ebbe af Kraften i hendes
  stakkels fine Nervesystem, der ikke havde kunnet taale denne Barndom,
  i hvilken hun ofte havde levet uden rigelig og nærende Mad, fordi der
  ikke var Penge i Huset, medens hun pintes ved at se Moderen forsømt
  eller raat behandlet af Faderen, uden at hun dog selv kunde elske
  denne Moder, -- saa at hendes kærlighedstørstende Sjæl blev endnu
  mindre mættet end hendes Legeme. Naar hun kendte Grunden og nævnede
  den, saa var det et eller andet, der havde saaret hende moralsk eller
  krænket hende æsthetisk, et Glimt af en Raahed eller Hjærteløshed,
  Synet af Fattigdom og legemlig Lidelse, noget hun enten havde set
  selv eller læst, en af disse Smaating, hvori den, som er stemt
  dertil, kan se et Spejl af Livet med dets ubarmhjærtige Love, noget
  meget Hverdagsagtigt, som de fleste slippe over med et Suk eller
  sættes i daarligt Humør af i nogle Minutter, men som bliver ved at
  gnave og pirre i et saadant overfint Nervesystem og gør det sygt for
  hele Dage, sygt med den Sygdom, som er selve Sympathiens smertefulde
  Forsoningsliv i en haard Verden, Veerne af en Sjæl, der er født for
  tidlig, ædlere end sin Tid, -- denne Sygdom, som en moderne Tro kunde
  døbe med det samme Navn, hvormed de Gamles Overtro tilbad Epilepsien:
  -- Den hellige Sygdom.
  
  Ved en forunderlig Modsætning kunde hun ofte midt i denne
  Følelses-Pessimisme blive grebet af Angst for at dø, ligesom hun i
  sin Barndom ofte havde ligget hele Nætter vaagen med en uafviselig
  Skræk for, at Moderen skulde ligge paa sit yderste.
  
  En Dag, da han havde talt med hendes Onkel, blev han siddende inde i
  Dagligstuen og ventede paa, at hun skulde komme; hun var sikkert
  hjemme og maatte vide, at han var der. Men hun kom ikke, og han
  maatte gaa efter at have ventet med stigende Utaalmodighed en god
  Time. Han gik bitter hjem, vilde indbilde sig, at han tròde, hun ikke
  brød sig det mindste om ham, -- for kunde _han_ have ladet hende
  vente saaledes forgæves? -- lovede sig selv, at han skulde komme der
  sjældnere. Den næste Dag var han der naturligvis igen. Hun tog venlig
  imod ham, som om der intet var i Vejen. Men han kunde ikke lade være
  at gøre en Hentydning dertil. »Er De vred paa mig?« sagde hun saa med
  et Smil. »Jamen, jeg kunde ikke gøre for det, -- jeg var saa
  nedslaaet, og saa vilde jeg ikke gaa ind til Dem, det kunde De ingen
  Fornøjelse have af.« -- Som oftest var hun dog glad over, at han kom,
  ogsaa naar hun var i den Stemning, og saa sagde hun tidt, naar hun
  til Afsked trykkede hans Haand rigtig fast, at nu var det næsten helt
  ovre.
  
  Men undertiden kunde ogsaa hendes Ungdommelighed bryde frem,
  sammentrængt og forstærket ved det Tryk, der sædvanlig hvilede over
  hendes Sind, sprudlende som et Vandspring. Saa kunde hun le saa
  lystig, som om hun ikke kendte til Bekymring, skære de pudserligste
  Ansigter, danse hen over Gulvet og slaa ham en Bog ud af Haanden, som
  han netop stod og bladede i. Hun kunde vove alt af den Slags, fordi
  hun netop intet _vovede_, men var som det faldt hende naturligt i
  Øjeblikket. Alt klædte hende, alt gjorde hende elskværdig. Der var
  aldrig i hendes Kaadhed en Gnist af Hjærteløshed, aldrig i hendes
  Tungsind nogen Skygge af den Ondskabsfuldhed, som finder et Øjebliks
  Lyst i at lade et slet Lune gaa ud over andre -- skønt hun anklagede
  sig selv for Egoisme og klagede over, at hun var »en ækel Trold«, --
  indtil Hjorth fortalte hende Historien om Dronning Dagmars
  Særkeærmer; -- men hun rystede smilende paa Hovedet og sagde, at han
  tròde hende altfor godt.
  
  Hendes Stemme, Minespil, Blik og Bevægelser vare som rene, ufejlbare
  Toner fra et ægte Instrument, paa hvilket Naturens Mesterhaand lige
  fuldendt skønt kunde spille en smeltende, mørk og taaretung Adagio og
  en springende, straalende og latterlet Scherzo, -- ~La malinconia~ og
  ~Papillons~.
  
  Til Gengæld for alle Meddelelserne fra hendes tidligste Ungdom fik
  hun hans Livs Historie, ogsaa Forlovelsen, men med et meget svagt og
  frygtsomt retoucheret Billede af Kristine, -- for han skammede sig.
  
  Det var en Gang i Slutningen af Marts, at han fortalte hende dèrom,
  -- ved Aftensædes-Tid, men de havde ikke tændt Lys endnu. De sad i
  den mørke Dagligstue med et hyggeligt flakkende Skær af Flammerne i
  Kakkelovnen, hvori der buldrede nogle gode Stykker Bøgebrænde fra
  Præsteskoven, som udenfor over Snedugen hævede sine sorte Kroner mod
  en frostblinkende Stjærnehimmel. Johanna sad tæt ved ham i
  Gyngestolen ved Bordet midt i Stuen og gyngede sit Ansigt ind i og ud
  af den spillende Lysstribe, -- et Ansigt, der slukkedes og tændtes
  igen med en lysende Kindlinje af ganske fine Dunhaar, med Skygge af
  det viltre nedfaldne Haar over Panden, med pludselige Blink af
  Øjnene, -- medens der lød en regelmæssig Knirken af hendes Sko paa
  Skamlen. Da han saa tav, sagde hun:
  
  -- Men er det da ogsaa sikkert, at det var, fordi De ikke vilde være
  Præst? Det havde jo ogsaa kunnet være, fordi De ikke var religiøs.
  Det andet vilde jo være saa lavt, saa -- ja, det kan jeg slet ikke
  begribe.
  
  -- Det er fordi en saadan Natur er saa forskellig fra Dem.
  
  -- Nej, nej, -- det hedder, jeg kan nok begribe det, men saa er der
  noget andet, jeg ikke kan begribe.
  
  -- At jeg kunde være forelsket i hende?
  
  Hendes Ansigt nikkede ude i Lysstriben og forsvandt igen.
  
  -- Ja, jeg var saa ung den Gang, det begyndte, -- og jeg vidste ikke
  hvordan -- jeg havde egentlig digtet noget helt andet ind i hende.
  
  -- Gør De det med alle Mennesker? ... Gud vèd, om De nu ogsaa har en
  Forestilling om mig, som er saadan helt anderledes, end jeg i
  Virkeligheden er.
  
  -- Ja, jeg vil nok antage, at jeg ikke formaar at forestille mig Dem
  fuldt saa god, som De --
  
  -- Fy, nu smigrer De ... Nej, fortæl mig saa heller mere om, hvordan
  det egentlig gik til, at De blev saa slemt vantro.
  
  -- Jeg er ikke vantro.
  
  -- Er De ikke?
  
  -- Og De da? ... Tror De maaske paa Wodan?
  
  -- Nej ... Ja, saadan en skindklædt Urgermaner vilde vel ogsaa kalde
  mig vantro, og det vilde jeg rolig finde mig i. Men saa maa De ogsaa
  finde Dem i, at jeg kalder _Dem_ vantro ... Er det da ikke logisk?
  
  -- Jo ... Naa, saa De vil altsaa høre noget mere om, hvorfor jeg blev
  troende, og ikke længer som De er vantro mod den evige uskabte Natur
  -- --
  
  -- Ih, ah -- men sidder I her i Mørke?
  
  -- Ja vi gør saamæn, Onkel, her er saa hyggeligt.
  
  -- Hvordan -- ah, har Deres -- nu -- Svigerinde, Madam Hjorth det?
  
  -- Aa jo, Tak, Hr. Pastor, -- hun ligger jo endnu.
  
  -- Hm -- aa -- gør hun det ... Jeg skal dog se ind til hende, maaske
  hun -- nu ... Imorgen tænker jeg --
  
  -- Ak, maa jeg saa gaa med, Onkel? ... Jeg maatte saa gærne se
  Hjorths Gaard, den skal være saa smuk.
  
  -- Ja, det maa De endelig gøre, De skal være saa velkommen.
  
  Johanna var bleven stærkere bevæget af denne Forlovelseshistorie, end
  hun havde ladet sig mærke med. Hun kunde slet ikke holde op med at
  tænke paa denne Bondepige, som han havde forelsket sig i, hvordan hun
  dog egentlig havde været. Hun havde vist været meget smuk; --
  Kristine hed hun; -- hun var meget vred paa Kristine, men dog glad
  over, at hun ikke havde villet have ham tilsidst. Men hvordan kunde
  han dog -- --!
  
  Da Johanna var gaaet i Seng den Aften, bad hun Vorherre om ikke at
  være vred paa Hjorth, fordi han ikke tròde »was so rechter Glaube
  heisst«. --
  
  Den næste Formiddag var Hjorth i en febrilsk Spænding, indtil han saà
  den lange, tæt tilknappede Præsteskikkelse komme op ad Vejen og
  Johanna ved Siden af ham. Han gik ud paa Vejen for at tage imod dem.
  Da de var traadt ind i den store Forstue med det tavlede Flisegulv,
  de svære Skabe rundt om, det dekorerede Loft, fra hvis Roset der
  sænkede sig en moderne Hængelampe, -- og mens Niels var i Færd med at
  skille dem ved Overtøjet, kom Jens ind fra Dagligstuen. Han tog imod
  de sjældne Gæster med en vis høflig Tilbageholdenhed, takkede
  Præsten, fordi han saà til dem, og førte ham strax ind til sin syge
  Hustru.
  
  Johanna gik med Niels ind i Dagligstuen. Hun var ganske imponeret af
  Gaarden, som hun før kun havde set fra Vejen, hvor det høje Tegltag
  med sin Kvist paa Midten viste sig over den store Haves Busketter.
  Nu kunde hun fra Vinduet rigtig betragte den rummelige Gaardsplads,
  som lukkedes af store spaantækte Længer, pyntelige med deres stengraa
  Farve og brede hvide Rammer om Porte og Vinduer. Midt i Gaarden var
  der en Plæne med nogle unge Lindetræer.
  
  -- Det er rigtignok mere storartet end derovre i vor Præstegaard,
  sagde hun.
  
  -- Ja, men saadan maa De heller ikke tro, at Bøndergaardene ser ud
  overalt i Danmark, -- ja det var ikke ganske korrekt sagt, men det
  faldt mig saadan paa Tungen ... De vèd jo nok, vi regner os endnu til
  Danmark.
  
  -- I denne Stue skal man i alt Fald ikke let glemme det.
  
  Det var unægteligt; Stuen formelig demonstrerede. Henne over det
  opretstaaende Klaver hang et Portræt af Frederik den syvende, og som
  Pendant paa den anden Side af Døren et af Kristian den niende. Under
  det var der et Skilderi med noget trykt under begge Kongernes
  Billede, det forklarede Niels hende var en Efterligning til Stads af
  Krigsmedaljens Diplom, men henne paa Vinduespillen hang det mindre,
  ægte Diplom, og Medaljen selv i sit Dannebrogsbaand hang nedenunder
  det i en lille Ramme, for den maatte ikke bæres. Paa den modsatte Væg
  var det Olaf Rye og Kryger, der havde Vagt, og over Sofaen sejrede de
  Danske ved Fredericia og Isted. Alle disse Skilderier hang i rød- og
  hvidstribede Baand. Sønnens gamle Legetøjs-Dannebrog var stukket ud
  fra et Hjørne af Stuen bag en stor Nerie; Puden paa Gyngestolens Ryg,
  som hun lænede sig tilbage mod, var et hvidt Kors paa rød Grund. Ja
  om det saa var Pibebrætet henne ved Døren, saa fulgte dette fredelige
  Væsen den almindelige Lyst til at være Bekender; med sine røde
  Bogstaver paa den blinkende Sølvfolie lignede det disse Skilter, som
  ligge i Urtekræmmervinduer; men paa dette Skilt stod der rigtignok:
  »Længe leve gamle Danmark!«
  
  Og medens Johanna saà sig rigtig om, idet hun drak Kaffen, der strax
  var bleven sat ind, følte hun sig næsten uhyggelig tilmode mellem
  alle disse fjendtlige Farver, som glòde hende imøde. Men det trøstede
  hende at vide, at det var alt andet end en Fjende, som sad lige over
  for hende.
  
  Hun havde beholdt sin Hat paa, men løst Baandene, hvis Ender hang
  langt ned mod Gulvet. Pludselig følte hun et Ryk i Hovedet, og da hun
  drejede det, blev Hatten revet helt af.
  
  -- Men Sam dog, fy skam dig.
  
  Den lille Abe holdt Hatten triumferende op og forsøgte at sætte den
  paa Hovedet, men forviklede sig i det lange Slør.
  
  -- Nej dog, sikken komisk en!
  
  Niels havde taget Hatten fra Sam, og medens han lagde den op paa
  Sofa-Armen, sagde han:
  
  -- Den har fundet, det saà altfor rejsefærdigt ud, at De sad med
  Hatten paa.
  
  -- Hvordan er den dog kommen her til Huset? spurgte hun og gav den et
  Stykke Sukker, som den holdt i begge sine smaa Hænder og gnavede af,
  siddende ved hendes Fødder, lænet op mod Kjolen.
  
  Niels fortalte, at hans Broder Sømanden havde bragt den med fra Java.
  Men nu var den hans, for Broderen havde foræret ham den ved Afrejsen.
  De vare komne godt ud af det sammen, især havde det behaget
  Sømanden, at Niels ikke vilde være Præst.
  
  -- Saa har De dog vundet noget ved det ... Naa, det var jo ret!
  
  Sam havde faaet fat i hendes Haand og satte med et behændigt Spring
  op i Skødet paa hende.
  
  -- Men han er virkelig altfor paatrængende!
  
  -- Nej, han er sød ... Ih, men sikken et drolligt Ansigt, -- det er
  ikke til at holde ud! Og hun gav sig til at sætte Ansigt op efter
  den, saa Hjorth lo, og Sam greb op efter hendes vrængende Mund, med
  et pludseligt Lyn gennem sit lille Ansigt, hvori en hvid Tegning over
  Øjnene flammede op. -- Ei Sam! du bist dog ein scheuslicher Kerl!
  
  Hun saà sig om, ganske forbløffet over at have talt Tysk her. Men der
  lod ikke til at være Nogen i Værelset ved Siden af, som Sam syntes at
  være kommen fra, og hvortil Døren stod paa Klem.
  
  -- Han forstaar ikke Tysk, -- kun Engelsk og en Smule Dansk.
  
  Sam havde trukket hendes Uhr frem og holdt det op til Øret.
  
  -- Jo, det gaar og ovenikøbet rigtig, -- og det viser saamæn, at
  Klokken er temmelig mange.
  
  Præsten og Jens kom ind i det samme. De sad alle fire et Kvarterstid
  i en trøg Samtale. Saa tog Schmettaus Afsked. Niels fulgte dem ud paa
  Vejen, og Sam løb med. Da hun til Afsked havde givet ham sit
  sædvanlige trofaste Haandtryk og begyndte at gaa, fòr Aben efter
  hende og holdt hende i Kjolen.
  
  -- Den har forelsket sig og vil ikke lade Dem slippe.
  
  Hun lo, skar Ansigter til Sam og dansede baglængs hen ad Vejen, idet
  hun løftede Kjolen lidt op. Saa standsede hun: --
  
  -- Lebe wohl, Sam! -- Og idet hun lagde Fingren paa Hagen, tilføjede
  hun med et skælmsk Smil: -- »Johanna geht, und nimmer kehrt sie
  wieder.«
  
  -- Er De bleven saa slet modtaget? raabte han leende, medens han bar
  Sam bort, som hvæsede og var lige ved at bide ham i Fingren, men
  betænkte sig. --
  
  Efter den Dag spurgte hun tidt, hvordan Sam havde det, og ønskede, at
  hun havde en Broder til Søs, der kunde forære hende saadan en lille
  Fyr.
  
  Johanna blev snart treogtyve Aar. Hun havde Fødselsdag en af
  de første Dage i Maj, det havde Niels set paa hendes Faders
  Væggealmanak. Han indfandt sig, ønskede hende til Lykke og spurgte,
  om han maatte forære hende Sam. Hun vaklede et Øjeblik mellem
  Forlegenhed og Lyst, men saa sagde hun, at det skulde han rigtignok
  have Tak for. De aftalte, at den skulde bo i Hundehuset, hvis den
  kunde forliges med Trofast. Dèr maatte den være bundet, indtil den
  var bleven husvant. Efter mange Rømninger og med en Del afbrydende
  Næselyd gav hendes Onkel sit Samtykke.
  
  Saa kørte da Sam den Eftermiddag over fra Hjorths Gaard til
  Præstegaarden.
  
  Men hos Hjorths vakte det megen Misfornøjelse, at Niels saaledes
  bortskænkede dette morsomme Dyr, som man havde vænnet sig til at
  regne med blandt Gaardens Beboere, -- og saa at den ovenikøbet kom
  til et tysk Hus.
  
  
  
  
  XLII.
  
  
  Sam var en lille Marekat, en Fod høj, naar den sad paa Hug, men med
  en Hale, som var halvanden Gang saa lang.
  
  Den havde et musegraat Skind, men henad Ryggen gik der et dunkelbrunt
  Strøg, der endte i en trekantet brun Peltsværkshue over Panden; ogsaa
  i det lille graa Oldingeansigt var der mørkebrune Whiskers helt hen
  til Munden. Den haarløse Hale var mere lysegraa end Bugen, og lignede
  en Guttaperkaslange. Haandfladerne, Neglene og de livlige Øjne vare
  sorte; af hvidt havde den kun Tænderne og lige over Øjnene en
  Tegning, som, især naar den arrig trak Pandehuden op, traadte
  skinnende frem med Form af en flyvende Maage.
  
  Hundehuset midt i Gaarden, hvor den bòde, var bygget som en stor graa
  Bikube af Cement, paa hvis Top der var anbragt en gulmalet Kugle.
  Under denne Kugle var der bundet et Reb, der endte i en Læderrem om
  den smalle Del af Abens Legeme foran Benene. Dette Reb betjente den
  sig af til at fire sig op og ned. Den kom meget godt ud af det med
  Trofast og brød sig ikke om, at denne værdige Skabning, der i det
  Hele var af et flegmatisk Temperament, sjælden havde Lyst til at
  lege; Sam kom alligevel ufortrøden spadserende paa sine to Baghænder
  og fik med sine Forhænder fat i Hønsehundens hængende Øren eller kneb
  en Fold ud af Skindet og ruskede i den; og naar saa Trofast knurrede
  og rystede sig, fòr den afsted i en Cirkellinje med en saadan Fart,
  at den et Øjeblik kom til at hænge i det strammede Reb med alle fire
  Hænder gribende i Luften, -- men den oplevede aldrig, at Trofast løb
  efter den; eller ogsaa sprang den ind i Hundehuset, fra hvis Mørke
  Tandrækken og Maagetegningen over Øjnene skinnede ud.
  
  Men dens Yndlingsstilling var at sidde paa Hug ovenpaa den gule Kugle
  med Halen hængende ned over Hvælvingen. Af og til pillede den sig i
  den tykke Pels eller tog Halen, der krummede sig som en Slange, op i
  sine Hænder og stirrede paa den nøgne Hud, om der var noget, der
  havde bidt. Men den kunde ogsaa lange Timer igennem sidde ubevægelig,
  med Forhændernes Knoer støttede paa Baghænderne. Saa lignede den en
  underlig Søjlehelgen, der fortabte sig i sine Betragtninger.
  
  Det fandt ogsaa Johanna. En Eftermiddag, da hun og Hjorth stod og saà
  paa Sam, sagde hun, at det saà ud, som om den filosoferede.
  
  -- Nej, den theosoferer, svarede han.
  
  -- Hvad er det?
  
  -- Det er at grunde over Guds Natur.
  
  -- Naa, og hvordan tænker den sig saa sin Gud?
  
  -- Aa, jeg antager, omtrent som den selv er, kun en million Gange
  større ... Saa stor, at naar De tænker Dem Abeguden siddende oppe paa
  Solen, ligesom Sam sidder paa den gule Kugle dèr, saa hænger den
  guddommelige Hale ned over hele Himmelhvælvingen.
  
  -- Fy, De spotter, sagde hun og truede med Parasollen. Men lad os nu
  spadsere.
  
  De gik gennem Haven ned ad Allèen ud i Præsteskoven langs Fjorden.
  Det blæste kølig, og Johanna havde slynget sit store Slør foran
  tilvenstre og fæstet det med en Naal oppe paa den højre Skulder, saa
  at det omhyllede hendes Ansigt som en blød Florsramme, der klædte det
  vidunderligt. Og saa maatte hun endda, for at holde Hagen helt nede i
  de lune Folder, bøje Hovedet lidt, saa at den blændende Nakke kom til
  at ligge frem, netop som den skulde, gyngende de mørke, blanke
  Haarbukler paa sin Elfenbens Runding.
  
  Den Bemærkning, han havde gjort, blev ved at sidde som en Braad i
  hendes Sind; hun følte det som en Satire paa den Forestilling, hun
  var vant til at have om Gud. Og hun optog igen Samtalen, der kom til
  at dreje sig om de forskellige religiøse Forestillinger og om al den
  Splid, de havde vakt mellem Mennesker, om den Skillemur, de endnu den
  Dag i Dag sætte mellem Personer, som ellers synes at høre sammen.
  
  Under denne Samtale vare de komne udenfor Præsteskoven til den
  kratbevoxede Bakke med den enkelte Række Bøgetræer ud mod Fjorden,
  hvor han havde ligget den Aften, da han kom tilbage forrige Sommer,
  kort før han første Gang havde set hende. De satte sig ned i det høje
  Græs under en stor Bøg. Det var hvad hun kaldte sin »Elsklingsplads«,
  -- med et af disse Ord, som han ikke nænnede at rette, skønt han
  havde stræng Befaling til at vare hende ad hver Gang, hun sagde noget
  fejlt. Men han elskede hendes tyske Akcent, og det morede ham saa
  meget hver Gang der i hendes temmelig korrekte Dansk pludselig
  indfandt sig en ægte germansk Vending.
  
  Bøgeløvet rundt om havde sin første lysegrønne, silkebløde Friskhed.
  Himlen hang lavt med tunge graa Taager. Og idet ingen Belysning
  satte Forskelle af Sol og Skygge, smeltede Breddernes to Skove, der
  mødtes foran dem, sammen i èn grøn Masse, som endnu fuldstændigere
  end sædvanlig indelukkede Fjorden til en stille Skovsø. Men Hjorth
  udspilede Næseborene, indsugende den friske Strandlugt, som var ført
  derind af Østenvinden, der nu var ved at løje af, og denne Lugt
  ligesom udvidede det indelukkede Landskab med en Baggrund af bølgende
  aabent Hav med en langt-buet Horisontlinje, med en uendelig Kogen, og
  med taktfaste Brændingsøer mod Stranden, hvor det skumgjordede Hav
  mødes med det tanggjordede Land.
  
  -- Kan De lugte Stranden? spurgte han.
  
  -- Ja, -- det er grimt, det lugter saa raaddent.
  
  -- Nu taler De som en rigtig Binnentysker! ... Det er jo netop det
  pikante, ligesom den ægte ankomne Vildtsmag for en Gourmand-Gane ...
  Denne Lugt af Havet, der i det uendelige skaber nye Former paa sin
  Overflade og sletter dem ud igen, denne Duft med et Stænk af
  Forkrænkelighed i sin skarpe Friskhed, det er selve den store Naturs,
  det er vort Aarhundredes Duft.
  
  -- Ih, men Hjorth! ... De taler jo helt poetisk.
  
  -- Vèd De, naar det faldt mig ind? ... Det var, da jeg læste
  Nathan den vise, for den har lige den modsatte Duft, det attende
  Aarhundredes, -- indelukket hyggelig, Salon og Studerekammer -- den
  holder jeg for Resten ogsaa af ... Den Bog har De aldrig talt om --
  har De læst den?
  
  -- Jo, jeg har.
  
  -- Og forstaaet den?
  
  -- Hør, De er virkelig meget smigrende iaften, -- først skælder De
  mig for en Binnentysker --
  
  -- Skal jeg fortælle Dem en Historie? afbrød han hende.
  
  -- Hvordan er det Saladin svarer: en god Historie, godt fortalt --
  
  -- Ja vel, De kan Deres Klassikere. Jeg vil ikke gaa videre i Texten,
  men heller begynde min Fortælling, -- som for Resten netop faldt mig
  ind ved at tænke paa Fablen i Nathan, og angaar det, vi før talte om.
  
  -- Ja fortæl, vise Hjorth.
  
  -- Der kom en Gang en Siriusbeboer til Jorden -- ja De vèd vel nok,
  at naar der skal oplyses et eller andet mærkeligt Forhold paa Jorden,
  saa sendes der altid en Siriusbeboer herned.
  
  -- Nej, det vidste jeg ikke, -- men lige meget.
  
  -- Der kom altsaa en Siriusbeboer herned, per Meteorsten, tror jeg.
  Naa, han gik omkring blandt Menneskenes Børn som en af os andre, men
  de vidste dog godt, at han var fra Sirius, og netop derfor havde han
  sit Frisprog og -- ja man generede sig ikke videre for ham. Naa,
  blandt andre lærte han en ung Mand og en ung Dame at kende, der
  aabenbart var meget indtagne i hinanden, og passede ogsaa for
  hinanden af Naturel, Tilbøjeligheder og saadan. Saa en Dag, da vor
  Siriusbeboer taler i Enrum med den unge Dame, gør han en Hentydning
  til dette smukke Forhold. Men den unge Dame sukker og siger: Aak nej,
  mellem ham og mig kan det dog ikke blive til noget. -- Hvorfor ikke
  det? spørger han, -- har han ikke Midler, og kan han ikke gifte sig?
  -- Nej hvad det angaar, svarer hun, saa er der intet i Vejen, og det
  vilde vi vel ogsaa være kommet ud over. -- Men elsker De ham da ikke,
  for jeg er vis paa, at han elsker Dem? -- Ja De erindrer jo nok, han
  havde saadan sit Frisprog. -- Jo, hun indrømmede rødmende, at hun
  elskede ham. -- Har han da bundet sig til en anden? -- Nej, hvor vil
  De hen? -- Ja men, hvad er der da? -- Ja, det er det, at jeg er
  religiøs, og han er det modsatte. -- Vil De ikke, ja for jeg er jo
  endnu fremmed i Forholdene her, vil De ikke være saa venlig at
  forklare mig den Forskel en Gang? -- Jo det vilde hun da gærne, og
  saa forklarede hun det. Naa det behøver jeg jo ikke at gennemgaa, --
  De kan tænke Dem, hvad De nu saadan selv vilde sige. -- Da hun nu var
  bleven færdig, saa sagde Siriusbeboeren: Ja, Forskellen synes mig nu
  ret klar; det er altsaa den, at De tror, der sidder ovenover Verden
  et Væsen, saa temmelig i Lighed med Dem selv, som har udtænkt det
  Hele og styrer det Hele, -- men han derimod tror, at det Hele er af
  sig selv og udvikler sig af sig selv. Har jeg nu forstaaet Dem
  rigtig? -- Jo, fuldkommen rigtig, det er netop Sagen. -- Men i alle
  andre Spørgsmaal, saadan om hvordan Mennesker skal være imod
  hinanden, og særlig hvordan I selv skal være, dèr er I ganske enige.
  -- Ja--a, nej, -- det vil jeg dog ikke sige. -- Ja, bi nu lidt,
  Frøken, siger Siriusbeboeren, -- jeg kommer til det. Der er ganske
  vist ogsaa deri nogle Forskelle i Opfattelsen, men dem tror jeg, vi
  kan udlede af den ene. For Exempel: De tror, at man skal dyrke dette
  Væsen, lovprise det, bede til det og saa videre, men da han
  overhovedet ikke tror paa saadan et Væsen, kan han jo heller ikke
  mene det. Eller: -- et andet Exempel: -- De tror, at en berømt Mand
  for et Par tusind Aar siden var en Søn af dette Væsen og derfor skal
  tilbedes; hvorimod, da han ikke tror paa dette Væsen, kan han heller
  ikke antage, at det har en Søn, men han mener, at denne berømte Mand
  var et Menneske, og et Menneske tilbeder man ikke. Og saadan med det
  meste andet, saa at det, der bliver tilbage, kun er saadan smaa
  Meningsforskelle, der findes blandt alle Ægtefolk og ikke skader.
  Ikke sandt? -- Den unge Dame betænkte sig en Stund, og sagde saa,
  at det var ganske rigtigt. -- Det tænkte jeg jo nok, sagde
  Siriusbeboeren, ja saa takker jeg for Belæringen ... Det var virkelig
  højst interessant ... Det er noget af det mærkeligste, jeg har
  oplevet under mit Ophold her paa Kloden ... Farvel! -- -- Derpaa gik
  Siriusbeboeren til den unge Mand og gjorde en Hentydning til den
  gensidige Tilbøjelighed. Der paafulgte en Samtale, som i alt
  væsentligt var ganske den samme som den foregaaende. -- Ja men, hvad
  i alle fornuftige Tankers Navn, udbrød saa Siriusbeboeren, hvad vil I
  dog bryde jer om, enten der findes saadan et Væsen eller ikke! Naar I
  er enige om alt, hvad der angaar menneskelige Forhold, naar ingen af
  jer vil gøre noget, den anden fordømmer, hvad kommer saa det Væsen
  eller Ikke-Væsen jer ved! Paa Sirius har vi aldrig bekymret os om
  det. Hvis en af jer kom derop og spurgte os om det, saa skulde det
  ikke undre mig, om nogle svarede det ene og andre det andet. Men vi
  lægger ingen Vægt derpaa. Vi Sirius'er er praktiske Folk, og det
  er et aldeles upraktisk Spørgsmaal. Jeg maa sige, at af alle
  menneskelige Besynderligheder, jeg har iagttaget, forekommer denne
  mig at være den besynderligste. Nu, jeg er en berejst Mand og kan
  sige, jeg har set mig om i Verden, men jeg har rigtignok ikke været
  paa Merkur og Venus; jeg skal dog nu tage derhen, om det maaske
  skulde være noget særegent for Solsystemet, eller om det er noget
  ganske jord-individuelt.
  
  Johanna lo:
  
  -- Det var jo virkelig Sagen set fra en anden Side; det var dog
  aldrig faldet mig ind ... Men jeg vil dog tænke efter, om _jeg_ ikke
  skulde kunne have fundet paa noget at svare Siriusbeboeren.
  
  -- Men se, hvor det nu er blevet smukt rundt om, medens han har talt.
  
  Solen var ved at gaa ned bagved dem og Bakken; idet de underste Rande
  af Taagerne ramtes af dens stigende Straaler, antændtes de i lange
  rosarøde flossede Strimler som af glødende Uld, og imellem dem
  begyndte Himlen at blaane, -- det var, som om disse Purpurflammer
  trak al den øvrige Taage til sig og brændte Himlen ren, saa hvor der
  før hang et tungt ensformigt Dække, dèr svævede det nu let som et
  Silkeklæde, flammet i Striber af Rosenpurpur og Viol, -- og forneden
  sank det dybt med en endnu mere straalende Glans ned i den blanke
  Fjord. Men Skovenes Vaargrønt, hvis Ring skilte mellem Himlens og
  Vandets Dobbeltfarver, -- Skovgrøntet, der selv stod halvt med den
  tørre Lufttone, halvt med den fernisblanke Vandfarve, -- ogsaa det
  straalede nu op med en finere Friskhed og Blødhed som i en ny
  Løvspringsstund.
  
  Johanna lænede sig helt tilbage, saa hun laa udstrakt i Græsset og
  stirrede lige op i Himlen.
  
  -- Ja, sagde hun sagte, -- det klarer op.
  
  
  
  
  XLIII.
  
  
  En Julidag henad Middag sad Hjorth ved Fjorden, nede hvor Vejen gaar
  op til Nygaard, sammen med Jessen og Nelly. Det var et Løfte fra
  forrige Sommer, at de en Gang skulde komme over til Vonsbæk, naar han
  var der, og nu var det blevet indfriet. De vare komne den foregaaende
  Eftermiddag, og kunde kun blive den næste Dag over. Derfor havde de
  strax benyttet den smukke Morgen til at gaa den lange Skovtur langs
  Fjorden; de havde beset Nygaards Have og hvilede sig nu ved
  Sandgraven, der gabede foran dem i Sollyset, aaben ud imod Sivene,
  med sin fugtige ophjulede Bund, og de stejle, gule og rødlige Vægge,
  fra hvilke Trærødderne strittede ud hist og her, indtil de filtrede
  sig sammen til et Net foroven, hvor Græskanten mødte Leret.
  
  Solen stod højt paa Himlen lidt til Højre foran dem, i den
  gennemhvidnede Kant af en af de faste violetskyggede Skyer, som
  drev østpaa under den mørkeblaa Himmel. Der var et straalende
  vandglimrende Sollys ud over Fjorden til Højre, hvor den over
  Sivtoppene med Striber af glasblankt og med lilla Strømbelter trak
  sig ind mod Haderslev mellem aabne kornbølgende Bakker. Men
  tilvenstre naàde Lyslinjen kun til de yderste Træer i Nygaards-Skov,
  -- bag ved deres solgrønne Bladerand kom Præsteskovens Pynt mørk frem
  og smeltede i Skyggen sammen med Sverdrup Skov. Dèr inderst inde
  under Vonsbæks Bøge var der sorte ibenblanke Striber i Fjorden, men
  udenfor kastede en lille solbeskinnet Skyrække over Pynten hvide
  lodrette Støtter ned ad alt det blanke Vand, medens der ovre fra den
  anden Bred kilede sig klare lysblaa Skaar ud i Strømriflingen, der
  havde et rødligt Skær med pludselige, skarpe Blink.
  
  Medens de sad dèr, delte mellem Samtale og Nydelse af Naturen,
  listede Sollyset sig ud bag de yderste Træer og gled hen over
  Præsteskoven, indtil hele Vonsbæk-Pynten stod ganske lysegrøn skilt
  fra Sverdrup Skov, der imod de hvide Skyer tegnede sin skarpe
  Skyggelinje, som højnede sig, dalede og efter et brat Skaar henimod
  højre splittedes i fritstaaende Bøge. Men Sollyset sprang ogsaa
  dèrover, først med en lille Taageplet, der saa flød ud, oversvømmende
  det skyggegrønne, indtil begge Skovene smeltede sammen i Lyset, og
  alt straalede, blinkede og lo i Middagssolens Glans.
  
  -- Naa, sagde Hjorth, idet han tændte sig en frisk Cigar, -- naa,
  Kammerraaden maatte altsaa ryge af Pinden?
  
  -- Ja, det har saamæn staaet længe paa, svarede Jessen, og Greven er
  da bleven snydt for en Del Penge. Forresten fik din Exsvigerfader et
  Smæk med ved den Lejlighed.
  
  -- Saa, -- hvordan det?
  
  -- Jo, en Uges Tid før Fallitten havde Kammerraaden blandt andre
  ogsaa faaet Per Andersen til at skrive paa en Vexel. Ja, han kan jo
  saadan vrøvle for dem, og blandt Bønderne gik han jo for en stor
  Landmand, og -- forresten var han selv saa sangvinsk og vidste maaske
  ikke en Gang rigtig, hvor dybt han egentlig sad i det.
  
  -- Hm. Er der ellers ingen Nyheder?
  
  -- Jo, bevares, sagde Nelly, -- Kristine er bleven gift.
  
  -- Med hvem?
  
  -- Med Henrik Larsen.
  
  -- Herregud! det var ellers en rørende Trofasthed ... Han sværmede jo
  allerede for hende, da vi blev forlovede.
  
  -- Ja, de har jo alle sværmet for hende, sagde Jessen, -- hun var
  saadan en Landsbyens Venus ... Men denne Gang tror jeg dog ikke, det
  var saadan af pur Troskab. Larsen var paa Grund af Gæld ganske i
  Kløerne -- eller Poterne paa Ravn, og det var nok i Grunden ham, der
  giftede hende bort -- stiftede et »kristeligt Ægteskab«.
  
  -- Ah! -- Naa, sig mig, Jessen, hvad mener du ellers om denne
  Opløsning -- det maa du dog indrømme er at drive det temmelig vidt,
  spurgte Hjorth, idet han rejste sig.
  
  -- Ja, det har De saamæn Ret i, udbrød Nelly, -- det er uforskammet!
  
  Men Jessen forsvarede Ministeriet: -- hvad der ikke var ligefrem
  formelt ulovligt, det kunde man ikke fortænke et politisk Parti i, at
  det benyttede sig af. Det blev for Resten interessant ovre i deres
  Kreds denne Gang, for deres gamle Rigsdagsmand Kristen Pedersen var
  bleven saa svagelig, at han maatte træde fra. Venstre havde endnu
  ikke faaet nogen Kandidat, og fra højre Side havde Professor Petersen
  stillet sig.
  
  -- Professor Petersen! udbrød Hjorth og vendte sig om.
  
  -- Ja, Deres gamle Ven, raabte Nelly.
  
  Ja, han havde stillet sig. Det var jo ikke saa urimeligt -- i hans
  dobbelte Egenskab af Universitetslærer og Godsejer. Og det at han var
  en Bondesøn dèr fra Egnen, det gav ham jo et godt Kort paa Haanden. I
  det hele havde han ikke saa daarlige Chancer. Hans egne Folk kunde jo
  ikke godt stemme imod ham; og der blev drevet en stor Agitation fra
  Skovvang, hvor Ravn pressede paa med alt, hvad presse kunde, for Grev
  Tramp var meget ivrig for Professorens Valg, og det galdt for Ravn om
  at genvinde Grevens Gunst, da han ved at se gennem Fingre med
  Kammerraad Sommer var kommen til at staa en Smule som den utro
  Forvalter.
  
  De vare komne gennem de værste sammenfiltrede Krat med Gærdesnerler
  og Skovvikker og nærmede sig til Vonsbæk Skov, da Jessen gav denne
  Udvikling. Hjorth gik tavs i Forvejen. De politiske Interesser, der
  vare vaagnede under Opholdet i hans Fødeegn, dette levende Offer for
  Politik, og som havde udviklet og klaret sig ved de forskellige
  Debatter om den indre Politik i det Land, af hvis Borgere han selv
  var den eneste i Vonsbæk, de syntes nu pludselig at kalde paa ham og
  vise ham en ny Vej. De vare komne til Bakkerne med den aabne Udsigt
  mod Præsteskoven og Sverdrupskov, -- da han pludselig vendte sig og
  udbrød: --
  
  -- Professor Petersen jeres Rigsdagsmand! ... Det Spil kunde jeg dog
  først have Lyst til at have en Finger med i.
  
  -- Aa ja, raabte Nelly, det var mageløst, jeg har saamæn selv tænkt
  derpaa.
  
  -- Hvad behager! men du vil da ikke -- selv --
  
  -- Stille mig mod Professoren, -- jo, det er det, jeg vil. Og da der
  ingen Tid er at spilde, skriver jeg endnu idag til Kristen Pedersen.
  -- Jeg skulde dog tro, jeg har ligesaa mange Chancer for mig i min
  gamle Egn som Professoren. --
  
  -- Hvor her er smukt! udbrød Nelly, -- men hvad er det for en smuk
  Dame dèr?
  
  Johanna Schmettau, som hørte Stemmerne nærme sig, drejede Hovedet til
  Siden og hilste paa Hjorth. Hun stod tæt ved Gangstien; hendes faste,
  rene Figur viste sig frit, uden Overtøj, kun over Armen hang et lyst
  Shawl; en gul Straahat buede sig ud over Panden og fra den indklemte
  Side krummede en hvid Strudsfjer sig ned paa det mørke Haar,
  overdunende Øret indtil Flippen; fra den lyse, gennemstraalede
  Parasol faldt der et varmt guligt Skær over den hvide Fjer og den let
  bøjede Nakke.
  
  De gik hen til hende, og Hjorth præsenterede.
  
  Man vexlede de indledende Repliker om Vejr og Egn. Frøkenen kunde
  sagtens! at bo paa saadan et Sted! de havde netop da de gik ud set,
  hvor Præstegaarden laa.
  
  Saa skulde de komme nærmere og bese den indvendig. Hjorth kendte jo
  Vejen.
  
  -- Kan De tænke Dem en Nyhed, Frøken Schmettau? -- Hjorth forlader
  Vonsbæk, sagde Nelly, medens de gik ned ad Gangstien.
  
  -- Tager De tilbage med Deres Venner og besøger dem?
  
  -- Ja, sagde Hjorth, nu vèd jeg saamæn ikke, om jeg længer kan bo hos
  Jessens. Jeg skal nemlig sige Dem, jeg har netop besluttet at stille
  mig som Rigsdagsmand fra venstre Side, og Fuldmægtig Jessen er højre.
  
  -- Ja--a, -- ja hør, vèd du hvad, det kan dog ogsaa blive for
  broget. -- Stemme paa en theologisk Professor imod dig, -- nej det er
  for meget forlangt af mig ... Her har du min Stemme.
  
  -- Tak. Det er altid en Begyndelse. -- Smaa Bidrag modtages med
  Taknemlighed ... Det er ellers skændigt, Nelly, at De ikke har
  Stemmeret.
  
  -- Ja, ellers skulde De sikkert faaet min. Naa, De har vel ikke nogen
  Mening om vor indre Politik, Frøken Schmettau?
  
  -- Nej, det har jeg ikke, men jeg er vis paa, at dèr, hvor Hr. Hjorth
  stiller sig selv, dèr staar han med fuld Overbevisning, og saa -- ja
  det er jo det vigtigste. --
  
  -- Men vil De ikke gaa op med og spise til Middag? spurgte Johanna
  lidt efter. -- Vi spiser om en Times Tid, og jeg vèd, at der er
  Middagsmad nok idag.
  
  -- Det er meget venligt af Dem, Frøken Schmettau, svarede Hjorth, --
  men jeg synes virkelig, det er at misbruge Deres Gæstfrihed. --
  Desuden vilde jeg gærne have skrevet i Anledning af denne Sag, saa
  det kunde komme fra Haderslev i Eftermiddag.
  
  -- Ja men, det sker jo aller lettest, naar De skriver hos os, jeg
  skal nok skaffe Dem et roligt Sted.
  
  Hjorth takkede, og de tog imod Indbydelsen.
  
  -- De undskylder mig et Øjeblik, sagde Johanna i Havestuedøren, jeg
  skal blot sørge for, at Hr. Hjorth kan komme til at skrive.
  
  Hun gik foran ham igennem Spisestuen og lukkede Døren op til et
  mindre Værelse; det var hendes eget.
  
  -- Her kan De være uforstyrret, sagde hun, da de vare komne ind. --
  Fader sover Middagssøvn paa denne Tid, vèd De nok, og i Havestuen
  og Dagligstuen er der ingen rigtig Ro, tilføjede hun ligesom
  undskyldende.
  
  Under de aabenstaaende Vinduer, der vare omrammede af blomstrende
  Rosenranker, stod et Dameskrivebord af Nøddetræ med Roser i et
  Blomsterglas ved Hjørnet. Han satte sig ved det og saà sig om i
  Stuen. En lille Hængereol paa den ene korte Væg til højre for ham,
  bag ved, over Sengen, et Par Lithografier af Rhinlandskaber; til
  venstre for ham i en lille Sofa hun selv, rødmende og straalende af
  en Glæde, som han ikke vovede at gætte var Glæden over at se ham
  derinde i hendes Værelse.
  
  Hun rejste sig og trak en Skrivebordsskuffe ud.
  
  -- Ja, men nu er det det gale af det, at jeg har kun Papir, som er
  mærket med mit Navnetræk.
  
  -- Aa, det gør ingen Ting.
  
  -- Ja dèr ligger det, og dèr er Konvolutter. Farvel saa længe.
  
  Men Døren gik ikke. Og da han drejede Hovedet, saà han hende staa
  sidelængs ved Døren, hævet paa Tæerne, med Overkroppen bøjet frem,
  saa at Hagen hvilede paa Hænderne, der havde grebet om Haandtaget.
  Hun blev blussende rød, da hendes Blik pludselig mødte hans.
  
  -- Jeg vilde kun sige, Hjorth, at det glæder mig saa meget, at De vil
  tilbage til Danmark og være Rigsdagsmand.
  
  -- Det er ellers ikke meget smigrende for mig.
  
  -- Fy, Hjorth! saadan var det ikke ment, -- det vèd De ogsaa godt ...
  Men -- ja men, nu maa De ikke blive vred, vel? -- jeg har saa tidt
  tænkt, at De egentlig begravede Dem hernede, og ikke virkede, -- og
  -- at De var for god til det.
  
  Saa smuttede hun ud af Døren.
  
  Han dyppede Pennen. Haven straalede udenfor i Sollyset, en Rosenkvist
  svingede ned bagved Vinduesaabningen, og Rosenduften blandede sig med
  den af Violrod fra Papiret, hvor hendes Navnetræk ofte fangede hans
  Blik i sine Slyngninger. Saa holdt han inde og tænkte sig, at hun
  endnu stod bagved ham paa Tæerne henne ved Døren, bøjende sin smekre
  Figur, ligesom trykket af en skelmsk Forlegenhed, med Hagen støttet
  mod Hænderne paa Laasen, smilende, medens hendes dejlige Øjne hvilede
  paa ham, der skrev ved hendes Bord.
  
  
  
  
  XLIV.
  
  
  Fuldmaaneskin ud over Landet i en af de klare Skærsommernætter, der
  helt igennem sit korte Liv bevarer en lys Erindring om Dagen, og
  smiler i denne Erindring med et teglstensrødt Strøg nede ved den
  vestlige Horisont, hvor det afbleges, men næppe forsvinder,
  før allerede Gryet rødner sig op paa den modsatte Himmelkant.
  Maanestraalerne kastes ikke som i Efteraarets og Vinterens Nætter med
  en kold grønlig Tone tilbage fra Længernes Kalksider, men de
  gennemaandes dèr paa de hvide Flader med et uendelig fint rosenrødt
  Skær, som manede deres Glans den Aftenrøde, der døde hen dèr, tilbage
  til et drømmende Liv. Ikke heller splitte de det lysende Rum ved
  disse sammenpressede, uigennemtrængte Skyggelegemer og strække ikke
  hen over den blege Jord saadanne skarpt afgrænsede sorte Slagskygger,
  som tidligere og senere i Aaret; -- thi Dagens vestlige Afglans, der
  vilde have Kraft til en let Skygge, hvis ikke den sejrende Maane var,
  den formaar endnu at viske Maaneskyggernes Kanter ud med sin
  farveløse Pensel, at trænge ind i dem og sætte et Stænk af Lys selv i
  deres mørkeste Dyb.
  
  Det var det sidste Døgn, Hjorth tilbragte i Vonsbæk. Den næste Morgen
  skulde han rejse over til sin Kreds og ture om blandt Bønderne, fra
  Landsby til Landsby, paa Møder og Prøvevalg lige til den sexogtyvende
  Juli, da Slaget skulde staa. Han havde drukket The i Præstegaarden og
  var sammen med Johanna gaaet ud i Skoven, ned til Fjorden.
  
  De havde talt meget sammen den Eftermiddag, -- talt om det politiske
  Liv, han nu skulde ind i, om de Ideer, der laa ham mest paa Sinde,
  men som vare saa langt endnu fra at trænge igennem, at der offentlig
  kun kunde arbejdes i det smaa hen imod deres Forberedelse, -- talt
  ogsaa om hele den moderne Livsanskuelse, om den Forsagelse, det
  Afslag i Haab og Fordringer, den selvfornægtende Underkastelse under
  Naturens Virkelighed, som den paalagde sine Bekendere, idet den endnu
  fordrede af dem, at de uden Løn skulde lade sig overskælde af den
  aandelige Pøbel og paabyrde hadefulde Anklager af dens Førere, ret
  som var det en Forbrydelse at nøjes med en Erindring i Stedet for at
  glæde sig til en Genforening, eller en Anmasselse at bære timelig
  Trængsel uden at fordre en evig Salighed.
  
  Det var længe siden, at Johanna i sin Aftenbøn havde bedet Vorherre
  om ikke at være vred paa Hjorth, fordi han ikke havde den rette Tro;
  -- maalt med alt det, der var foregaaet hos hende, var det saa lang
  en Tid, at hun nu allerede mindedes det med et Smil. Hendes Tro havde
  kun været en barnlig, levende Anskuelsesform, og nu var hun bleven
  voxen. Men endnu var hun langt fra kommen tilrette med sine
  Anskuelser, og derfor kunde hun ikke blive træt af at tale med Hjorth
  om disse Ting. Medens han talte, blev hun ofte med èt rød i Hovedet,
  og naar han kort efter tav, sagde hun: »Nu vil jeg sige noget, men
  jeg er bange for, at det er dumt,« -- og saa fremsatte hun i naive
  Udtryk, som de vare spirede hos hende selv, et af disse Spørgsmaal,
  som Verdens Vise bestandig have brudt deres Hoveder med, eller hun
  spurgte, om man ikke kunde tænke sig _det_ besvaret _saaledes_, --
  uden at ane, at det Svar var et af de mange, der gik om i Verden med
  et berømt Navn.
  
  De havde talt, og nu tav de.
  
  De gik langsomt hen ad Gangstien, der næsten flød sammen med det
  underlig hvidlige Græs, mellem mørke Stammer til venstre og
  graalysende Stammer til højre, ud og ind af flettede Lys og Skygger
  gennem Underskovens Krat, med pludselige Straaler sprudlende ind
  udefra mellem mørke Blade, gennemstregende Rummet med Striber som af
  lysende Støv, døende dybt inde i en Blinken som af Vand, med
  Silhouetgrene klippede fint op mod Lyset og Glansblade foldende sig
  ud af Mørket, med underlige høje blaastraalende Taageskikkelser
  længer borte, ligesom Aander af Sølvlegemer, med lunefulde Blink, paa
  hvilke Puk kunde komme ridende, med dæmrende Skygger, hvori Titania
  kunde drømme. Og da Stien begyndte at skraane ned langs Skrænten, da
  var det, som om foran dem og til venstre for dem en Mængde underlige
  Væsener skred ud fra et Mørke, der endnu hang om deres Skuldre, bort
  mod noget straalende lyst, noget taaget, om selv den klareste Fremtid
  er taaget, en blaanende Lystaage, som Damp af smeltet Sølv; -- men
  til den anden Side var der andre Væsener, med et Genskin af det Lys,
  de forlod, der trak sig tilbage i en Bladnats Mørke for at forsvinde
  dèrinde med spredte hemmelighedsfulde Blink.
  
  De standsede ofte og saà sig om. Skiftevis betragtede de hinanden, og
  undertiden mødtes deres Blikke. Nu og da lod de et Par af disse Ord
  falde, som mindre ere en Meddelelsesform end et Tegn paa, at man ikke
  nyder ene, mindre en Pegen end et aandeligt Haandtryk.
  
  Saaledes vare de komne helt ned til Fjorden lidt før Landgangsbroen.
  
  Fuldmaanen stod paa den skyfri Himmel et lille Stykke oppe over
  Sverdrup Skov, og denne Skov, der ikke viste Løvgrupper eller Stammer
  eller noget andet end en stejl Flade, som endte i en bugtet Linje,
  den var ikke længer mørk, saaledes som den saàs længere inde fra
  Præsteskoven, men stod med et mildt dunkelgraat Skær, som bag et lyst
  Florsslør. Under den laa Fjorden blank som en sleben Metalplade, med
  Maanelyset udbredt over sig, uden at det blev grebet og inddrukket af
  nogen Bølge eller fangedes og skaarsplittedes af Strømrifling; kun
  helt inde i Spejlskyggen af Sverdrup Skov glimtede det som af en
  Strimmel Tinfolie; midt ude laa Maanen selv rund og stille, som den
  stod paa Himlen; længer inde havde nogle Tangplanter lige i
  Overfladen en Glans af Pailletter, og tilsidst lysnede Bredden med et
  Par fine Tungelinjer som af Sølvtraad. Henne til venstre, hvor Engene
  gik ned, kom hvide Taagemasser stødvis glidende ud over Fjorden, og
  dèrude, hvor Aalefiskerne »blaasede«, stod midt paa Vandet et Par
  stikkende røde Flammer med lodrette Kobberstriber under sig. Til
  højre, for Enden af Broen, laa Fjorddamperen tungt med sit mørke
  Skrog paa det blanke Vand, og strittede op i det blaadisede Lys med
  en sort Mast og Skorsten; et rødt Lys strømmede ud fra Kahytsdøren og
  glòde gennem Koøjet i Bagstavnen ned i Vandet; skønt den havde lagt
  sig til Ro for Natten, vedblev der at lyde en stakaandet Stønnen og
  taktfaste Slag fra Maskinen, og denne eneste Lyd gennem den stille
  Nat pumpede Afskedstimens Uro ind i al den vemodig hensmeltende
  Skønhed, der omgav dem. Bøgeløvet hang mørkt udover, sænkende sig,
  indtil fra en vidjeslank Kvist et lille Blad hang lige ned foran
  Maanen, gennemildnet grønt, som en straalende Smaragd midt i
  Guldcirklen.
  
  Maanelyset flød ned over Johannas faste runde Skulder, gled ind om
  den smekre Midje, hvilede paa hendes skønne alvorlige Ansigt, der
  straalede med et Perlemorsblink i Øjet. Den hvide Fjer laa blødt som
  en Drive af Snedun paa det mørke Haar, hvis tunge Krumninger havde en
  poleret Glans som Ibentræ. Ved en Drejning af Hovedet faldt en lille
  oval Maaneplet ned paa den bøjede Nakke tæt inde under Haaret.
  
  I dette Øjeblik var Hjorth lige ved at omfavne hende ganske blidt og
  trykke sine Læber netop dèr, paa hendes Nakke, hvor det lille
  Maanebillede skælvede. Han vidste, at han havde Ret dertil -- næsten
  Ret. Men saa syntes han igen, det var Synd at forstyrre denne stille
  Væxt af hende ind imod ham, at fremskynde, hvad der dog vilde komme
  ... Endnu ikke! -- Han vilde ikke rive til sig den Løn, som Germanien
  lovede sin Lærling; -- fuldt moden, af sig selv, skulde den falde i
  hans Skød. Thi vel er den herlig og berusende stolt den Lykke, som
  man maner frem i et almægtigt Besværgernu og tvinger ind under sin
  Vilje, den viltre Stormaand, hvis Hvirvel man standser, naar den vil
  jage forbi, og tryller fast i sin egen Livskreds, -- men tusind Gange
  skønnere, salig er den Lykke, der kommer mildt af sig selv, som
  Profeten lader Gud komme -- i den stille Susen. Han slog sig ikke
  til Ro ved at haabe paa Lykken, han følte den allerede i sig,
  gennemtrængtes af en uendelig Taknemlighed over hvad hans Liv var
  blevet ud fra det, som det havde været, og bort fra det, som det
  kunde være blevet, -- og i en knælende Andagt ofrede han al sin
  overstrømmende Taknemlighed til hende, som hun stod dèr ved Siden af
  ham, saa smuk og saa god, i det dæmpede og dog saa straalende Lys,
  der tegnede Kindens bløde Rand med en sart Sølvlinje af Dunhaar, idet
  hun vendte sit Ansigt om imod ham og smilede, ligesaa lykkelig og
  sikker som han selv i den Tro, der ikke haster ... Endnu ikke. --
  
  -- Hvor her er dejligt, sagde hun og aandede dybt. -- Noget skønnere
  har jeg aldrig set, -- aldrig noget saa skønt, tror jeg ... Nu vil
  jeg ikke mer længes efter Rhinen.
  
  -- Jeg heller ikke.
  
  -- Ja dog, -- jeg maatte gærne besøge den Egn sammen med Dem og vise
  Dem de Steder, hvor jeg er voxet op og var -- og ikke var saa
  lykkelig som nu.
  
  -- Ja naar vi kunde se det sammen, det var en anden Sag.
  
  -- Men alligevel vilde -- --
  
  -- Og dog vilde jeg -- --
  
  De vare komne til at tale i Munden paa hinanden, i Færd med at sige
  det samme.
  
  -- Ja ikke sandt, vedblev han, -- hertil vil vi dog altid længes
  tilbage.
  
  Johanna nikkede.
  
  De saà sig endnu en Gang om, for at lade al denne milde, natlige
  Naturskønhed strømme saa dybt ind i dem, at den ikke mer kunde
  forsvinde.
  
  Saa gik de langsomt tilbage sammen gennem Skoven.
  
  
  
  
  XLV.
  
  
  Tusinde Hænder strittede op i Luften, en varm Midsommerluft, mod hvis
  dybe Blaa Dannebrog flagrede. Efterhaanden som de begyndte at synke,
  hævede under Flaget Valgtribunen sig med sit store aabne Bræddeskur,
  fuldt af sortklædte Mennesker.
  
  -- Valgbestyrelsen skønner, at Hr. Hjorth er valgt ved Kaaring.
  
  -- Hør! -- Bravo! -- Hør!
  
  Lærer Beck ringede med Formandsklokken.
  
  -- Professor Petersen har begæret skriftlig Afstemning, som strax
  vil finde Sted her, foran Tribunen. --
  
  Der begyndte at komme Bevægelse i Mængden. Der gik en Strømning
  udefter, som gjorde Kredsen videre og spredte Folk over Marken, hvor
  der var Luft, Plads til at røre Benene og til Armbevægelser, hvis man
  blev ivrig under Disputen. En anden Strømning gik indad mod Tribunen,
  foran hvilken Trængslen blev endnu tættere, om de store Plakater med
  Sognenavnene, som nu blev sat op.
  
  Noget tilbage, lidt uden for Mængden, stod den sædvanlige Gruppe af
  Honoratiores. Herredsfogden vrissede, fordi man nu skulde blive der
  og stemme hele Formiddagen -- i den Hede! Den fallerede Kammerraad
  mente, at Professoren var dog nødt til at forlange skriftlig
  Afstemning, man kunde dog ikke vide --. Nej naturligvis, men
  overhovedet dette Valg! det var det fordømte Venstre, -- naar de nu
  saà, at Ministeriet ikke vilde! -- Ja, men de var jo saa stædige
  disse Bo--Bonde-Be--bæster. Og de begyndte begge at forbande Venstre.
  
  Ravn, der altid skulde være lidt krakilsk, afbrød Herredsfogden med
  den Bemærkning, at han burde dog stemme paa Hjorth, der var
  Fritænker. Men Herredsfogden afviste det med Indignation; for i den
  senere Tid, navnlig efter at der var blevet talt saa meget om en
  Alliance mellem Venstre og Fritænkerne, havde han stukket sin
  fornægtende Pibe ind: saadan en Grønskolling, som lod haant om al
  Autoritet!
  
  Imidlertid beundrede Provsten og Pastor Krarup Professor Petersens
  store Tale. Krarup laa ganske næsegrus af Begejstring, og Provsten
  rakte ham en overordnet bifaldende Haand for at bringe ham i
  Ligevægt: -- han havde ladet sig sige, at Professoren var en saa
  udmærket Universitetslærer og nu, efter at have hørt ham tale, maatte
  han indrømme --. Pastor Frederiksen, der jublede over, at skulle
  stemme paa sin gamle Manuduktør, fandt især, at hans Anvendelse af
  Skriftsteder havde været saa beundringsværdig. Mente Godsforvalteren
  ikke ogsaa?
  
  Det mente Ravn ganske vist, men nu var det nok paa Tide, at han kom
  ud og talte med sine Folk -- endogsaa overtalte -- he! -- Farvel!
  
  -- Ja hvem kan vide, sagde Pastor Krarup, -- det skulde saamæn slet
  ikke undre mig, om den skriftlige Afstemning gav et andet Resultat
  ... Der bliver nok agiteret en Del i denne Mellemtid ... Ih, men der
  ser jeg jo Professoren -- og Fruen!
  
  Han ilede afsted, hæsblæsende efter at gøre sit Bekendtskab med
  Kandidaten gældende. -- Provsten maatte nu til at gætte, hvormeget
  Kammerraaden paa Auktionen havde faaet for sin berømte Præmie-Tyr
  Thaër, opkaldt efter en af Indavlens Forsvarere, -- og Pastor
  Frederiksen gav sig i Snak med Herredsfogden om den gamle Brændesag,
  som han nu endelig havde opnaaet at tabe.
  
  Imidlertid snòde Pastor Krarup sig hurtig frem gennem Mængden, medens
  han i Forbigaaende trykkede en Bonde i Haanden eller klappede en
  Husmand paa Skuldren med et: »Naa, Hans Nielsen, du stemmer da vel
  paa dit Bysbarn Professoren, der har gjort vores Egn saa megen Ære?«
  -- et Spørgsmaal, der gærne besvaredes med et ubestemt Grin og et:
  »Ja--a, det vèd jeg itt' saa lige.« Saaledes naàde han hen til
  venstre for Tribunen, hvor Professoren og hans Hustru stod i Snak
  med Forstanderen for Folkehøjskolen, Hr. Jansen, en stor Mand med
  luende rødt Skæg og Haar.
  
  -- Ih, ser man det! ... God Dag, Hr. Pastor, God Dag!
  
  -- _God Dag_, Hr. Kandidat ... Ah, Kandidat! nu er De igen »Kandidat
  Petersen« -- he, he, he--e! ... Kan De huske den Dag? ... _God Dag_,
  kære Frue! ... Go' Da', Jansen.
  
  -- Om jeg kan huske det! Det var jo den Gang, jeg først traf min
  Nikoline.
  
  -- Ja, vi har saamæn noget at være Dem taknemlige for, Hr. Pastor,
  sagde Fru Petersen.
  
  -- Ja, naar vi nu endda kunde faa Dem valgt, hvad? ... Ja, jeg tror
  nu det gaar ... Men nu maa vi ogsaa til at strænge os an, -- hvad,
  Jansen? ... Lægge os i Skaglerne -- for hans Triumfvogn -- he, he,
  he, he--e.
  
  Højskoleforstanderen var Beredvilligheden selv. Han vilde ikke nægte,
  at han maaske nok kunde have en Del Indflydelse paa alle de yngre
  Bønder, som vare udgaaet fra hans Højskole. Han skulde ogsaa formene
  dèr at have indprentet dem solide og religiøse Grundsætninger, saa de
  ikke gik hen og gav en Fornægter deres Stemmer.
  
  En høj sortklædt Mand stak et duknakket Hoved med et alvorligt
  pergamentsgult Ansigt ind over Gruppen.
  
  -- Maa jeg præsentere, sagde Professoren, -- min Ven Provst Lindekær
  fra København, der har været saa venlig at tage herud idag for at
  understøtte mig.
  
  Baade Præsten og Højskoleforstanderen vare henrykte over at gøre den
  ansete Mands Bekendtskab, -- en af Kirkens Støtter. De forsikrede,
  at de faa veltalende Ord han havde sagt fra Tribunen havde haft en
  uberegnelig Virkning.
  
  Det var Provst Lindekær, der havde ført Hovedslaget mod Hjorth som
  Fritænker. Professoren havde talt mere politisk sagligt om de tre
  Punkter og navnlig dvælet ved Universitetsspørgsmaalet, ud fra
  hvilket han i en Parenthes havde gjort en lille Hentydning til
  Hjorths religiøse Stilling, men det var kun et Forspil, efter hvilket
  Provsten truttede i Zionsvægterhornet.
  
  -- Hvad jeg især beundrede, Hr. Provst, sagde Højskoleforstanderen,
  det var den Bemærkning, De lod indflyde om Socialisme --, det var
  særdeles fint.
  
  -- Ja, men Hjorth nægtede jo rigtignok, at han var Socialist,
  indvendte Fru Petersen.
  
  -- Aa, det har ikke noget at sige, svarede Provst Lindekær ... Der
  er en meget nøje Forbindelse mellem disse fritænkerske Anskuelser
  og Socialismen ... Det er Udslag af den samme pantheistiske
  Aandsretning.
  
  -- Ja--a, -- det er netop Sagen, det har Martensen --
  
  -- Jo, hm -- det er jo vistnok --
  
  -- Saa selv om han ikke i Øjeblikket har gjort sig det klart --
  
  -- Ja, det er et Punkt, vi maa holde fast paa under Agitationen,
  sagde Højskoleforstanderen. -- Og saa et praktisk Vink! vedblev han,
  idet han med en skolemesteragtig Pegefinger prikkede Professoren paa
  Brystet: -- et praktisk Vink! -- Provsten berørte Eden; -- det maa vi
  lægge Vægt paa; Hr. Hjorth vil rimeligvis ikke aflægge Eden, og kan
  ikke faa Plads i Rigsdagen, eller -- Tinget kunde maaske nægte at
  tage imod Eden, eller -- der maa maaske forelægges og vedtages en
  Undtagelseslov, -- i alle disse Tilfælde vil Kredsen i kortere eller
  længere Tid være uden Repræsentant, -- det er et Punkt! det maa vi
  tage ham paa ... Men nu maa jeg ud og arbejde i Deres Tjeneste, Hr.
  Professor. Farvel saa længe!
  
  -- Ja, jeg maa nok heller ikke staa her længe, udbrød Pastor Krarup
  med en ivrig Bevidsthed om de uhyre Masser, han kunde hverve for
  Højre. -- Men De bør virkelig følge med, Hr. Professor -- og De
  ogsaa, Frue, -- De som er saa bekendt --
  
  -- Jeg synes dog, det er saa underligt, at vi saadan formelig skulde
  gaa om og bejle til Folkegunst.
  
  -- Ja, nej -- det kan sandelig ikke nytte, naar man vil være Tribun,
  saa --
  
  -- Jo, ganske vist ... Hm ... Det er jo unægtelig et Krav af
  Omstændighederne.
  
  -- Nej se, Fru Petersen, udbrød Pastor Krarup, da de var gaaet et Par
  Skridt, dèr ser De Deres gamle Ven Ravn ... De kan tro, han er ivrig
  for Deres Sag. --
  
  -- Det vilde være mig meget kært at hilse --
  
  Men Godsforvalteren var allerede forsvundet ind i Trængslen, hvor
  hans Griseøjne spejdede gennem Guldlorgnetten efter Bønder og
  Husmænd, der stod i Afhængighedsforhold til Skovvang; denne Gang
  opdagede han Ole Rasmussen fra Vindrup Overdrev og Sønnen Hans. Han
  kastede sig over dem: de huskede da, at man stolede paa deres
  Stemmer, -- ellers vilde man se sig nødsaget til at pante dem ud for
  Afgiften.
  
  Jo, vel, -- men--n, at -- de var nu før bleven holdt hen med Løfter,
  saa at de var kommen i Tanker om, at de vilde dog gærne have det
  skriftlig.
  
  Ja det vilde de da li'egodt.
  
  Ravn rev sin Lommebog op, skrev og gav dem Bladet.
  
  Jo, det var jo meget godt, men se -- at, de vilde dog ogsaa nok have
  Grevens Underskrift.
  
  De skulde faa den.
  
  Ravn styrtede videre, berøvende sit flade Hoved dets lille silkegraa
  Hattekuppel og tørrende sig med Lommetørklædet paa den runde,
  svedperlede Pande, medens han stirrede efter Greven. Pludselig busede
  han mod Fuldmægtigens store Skikkelse.
  
  -- Ah, God Dag, Jessen ... God Dag, Frøken Jessen ... Naa ja, De er
  da en sikker Mand!
  
  -- Hvorledes mener Godsforvalteren?
  
  -- Deres Stemme -- De, der selv har været Højres Kandidat.
  
  -- Ja, men Tiderne forandre sig, Hr. Godsforvalter, og naar jeg har
  Valget mellem en theologisk Professor og min Ven Hjorth --
  
  -- Men De vil da ikke sige, at De vil stemme paa Hjorth? ... Hvad
  kommer saadan et personligt Venskab -- nej, men kære Jessen, det gaar
  paa ingen Maade an; jeg maa lægge Dem alvorlig paa Hjærte ...
  Husk paa, at et saadant Gods, -- der er -- paa en vis Maade en
  _In_stitution, og den, der er Medlem af en saadan _In_stitution --
  
  -- Han kan gaa fallit, selv om han har Forvalteren til Ven, indskød
  Nelly.
  
  Men Ravn lod, som om han overhørte denne Spids.
  
  -- Aa, der ser jeg Greven, der vilde tale med mig. Farvel.
  
  -- Det maa ellers være underligt, saadan at gaa og agitere for den,
  der har taget hans Udkaarne og Gaarden bort for Næsen af ham, sagde
  Nelly saa højt, at de nærmeststaaende hørte det og gav sig til at le.
  
  -- Greven ser saa bidsk ud i Dag, som om han havde Lyst til at piske
  os, ligesom hans salig Fader gjorde, det Afskum, sagde Per Andersen,
  der trængte sig frem sammen med Møller Kristensen.
  
  -- Kan du selv huske det, Per Andersen? spurgte en lille Bonde.
  
  -- Nej jeg -- den Gamle holdt jo op at regere attenhundrede og fyrre,
  og da var han bleven spagere. Men min Fader haar da endnu været med
  til Afregningen, naar han stod i Døren og gav dem hver en Smøre af
  Kørepisken.
  
  -- Ja, han kører ogsaa hver Nat gennem Allèen med ildspyende Heste og
  gloende Hunde, -- det haar da den forrige Vægter paa Skovvang set,
  han sagde immer, at nu skulde han ud og slas med den Gamle.
  
  -- Aa ja, det kan jo de tro, der selv vil, svarede Mølleren, idet han
  skyndte sig videre frem imod Tribunen.
  
  -- Nej se, hvor nedladende Greven klapper Ravn paa Skuldren, raabte
  en.
  
  -- Men Herren lovede den utro Forvalter, at han handlede snildelig,
  sagde Jessen.
  
  Dette Ord gjorde Lykke. Det gik videre fra Mund til Mund, vækkende en
  stor hoverende Munterhed rundt om i en vid Kreds.
  
  -- Ah, I er nok muntre her, udbrød Hjorth, der kom i det samme med
  Lærer Beck og Broderen Jens, som var taget derover for at være
  tilstede og repræsentere Sønderjylland ved Valget.
  
  -- Ja, vi haaber ogsaa at faa dig valgt nu.
  
  -- Ja, Overtallet ved Kaaringen var ellers ikke saa stort, sagde
  Beck, -- og der bliver jo nok agiteret stærkt nu. Han fortalte,
  hvordan Provst Storm nylig havde haft fat i ham og spurgt, om han
  havde afgivet sin Stemme. Nej, det havde han naturligvis ikke, for
  Valgbestyrelsen skulde jo stemme sidst. -- Provsten havde ladet sig
  sige, at han var Venstre. -- Ja, det var han ogsaa. -- Naa, men ved
  denne Lejlighed kunde Provsten jo nok vide, at han ikke vilde stemme
  paa Venstres Kandidat, der var Fritænker. -- Jo, det havde han dog
  med Provstens Tilladelse i Sinde. -- Da vilde Provsten dog lægge ham
  paa Hjærte, at han ikke kunde anbefale en Lærer, der tog saa lidt
  Hensyn til det religiøse, til Embedet i store Skævinge, som han
  søgte. -- Men han havde svaret, at det havde jo været noget andet,
  hvis det var Provsten, der havde stillet sig, som Provsten havde talt
  om i attenhundrede treoghalvfjerds, den Gang da Per Andersen sagde,
  at han ikke vilde give Provsten sin Stemme.
  
  -- Ja, det sagde jeg nu saadan paa Dril, tilføjede Beck, -- for jeg
  vidste nok, det vilde ærgre Provsten. -- Og saa tøflede han ogsaa af.
  
  -- Men det Embede kan De da skyde en hvid Pind efter, sagde Jessen.
  
  -- Aa, det faar nu være det samme.
  
  -- Ja, de sejer tidt til mig derover, te Venster gør ingen Nytt', og
  skaffer ingen bedre Love, sagde Jens Hjorth til en Bonde. -- Men saa
  sejer a immer: ven det itt' kommer til at regere for de her
  Adelsmænd, saa kan det heller itt' skaffe bedre Love. Men det har
  gjort den Nytt', te Danmark har itt' faaet dem vover'.
  
  -- Ja vel, ja -- det er sandt nok ... Og det er li'egodt itt' aa
  kaste Vrag paa, det Arbejde heller.
  
  Denne Anerkendelse fra Sønderjylland smigrede. Jens Hjorth var
  Genstand for en almindelig Opmærksomhed, medens der samlede sig en
  tæt Stimmel for at hilse paa Kandidaten og gøre gammelt Bekendtskab
  gældende.
  
  -- Hvis du ikke har forandret dig, siden jeg kendte dig, sagde Beck,
  saa er du ellers for aabenmundet til at passe her for Kredsen. Gud
  vèd, om du ligesom din Formand kan holde dig en Snes Aar uden at tale
  i Salen.
  
  -- Ha, ha! ... Ja, det ku' ka'ske knibe nok, Hjorth! ... Nej, han
  skal nok give dem Svar! ... Ja, det kan jo ogsaa være godt det.
  
  -- God Dag, højstærede triste Endeligt, maa jeg ønske en glædelig
  Begyndelse paa et nyt og bedre Liv.
  
  Hjorth vendte sig forbavset; -- jo, det var virkelig Kleistrup,
  ligesaa bleg og huløjet som sædvanlig.
  
  -- God Dag, er De her?
  
  -- Ja, jeg er saamæn for mine Synders Skyld bleven Kapellan i
  Visinge.
  
  -- Naa hvordan gaar det?
  
  -- Aa, ligesom lidt bedre, -- men ogsaa kun »ligesom« ... Øh, øh, øh
  -- ja, De hører, jeg har den forbandede Hoste endnu ... Byluften
  _har_ ikke været sund for mig, og Landluften er mig nu for skarp ...
  Ja jeg har lige været henne at stemme paa Dem -- Gud forlade mig --
  men det kan jo gærne bero paa èn Stemme, -- og det skulde dog more
  mig -- øh, øh, -- om jeg kunde faa Professor Citator til at falde
  igennem, han har gjort det to Gange ved mig. »Mig at hevne, oh
  hvilken Tanke!« ... Farvel!
  
  -- Er der ingen af jer, som har set Per Andersen? jeg kunde dog have
  Lyst til at hilse paa ham.
  
  -- Han var her for lidt siden og gik vist hen for at stemme paa dig.
  Maaske han kommer tilbage her.
  
  Men Per Andersen kørte allerede ud ad Chaussèen ad Yderslev til. Han
  havde dog ikke Lyst til at blive der for længe og være beglòt som
  Kandidatens Ex-Svigerfader. Møller Kristensen sad ved Siden af ham,
  og i den bageste Agestol sad Kristine. Hun var taget derhen med sin
  Mand. Da Per Andersen kom kørende forbi Pølsemikkels Kro paa Torvet,
  saà han hende gaa alene om i Haven. »Hvor er Henrik?« spurgte han.
  »Aa, han er begribeligvis derinde aa svire.« -- Da han saa havde
  kigget ind i den inderste Krostue og set Henrik Larsen med en høj
  Snaps paa, meget kalkunsk i Kammen efter at have tabt halvhundrede
  Kroner i Spil, sagde han til Kristine, at hun skulde køre hjem med
  ham, for det blev dog ikke til noget med at vente paa Henrik.
  
  -- He, sagde Mølleren, -- det falder mig ellers ind, dengang i
  November treoghalvfjerds, da vi havde Valg etter Opløsningen, og
  Fuldmægtigen stillede sig, -- dengang var Hjorth lige bleven forlovet
  med Ki'sten, -- kan du huske, hvor han ærgrede os med at være Højre?
  ... Og nu er han vores Kandidat! ... He! -- det er li'egodt kunstigt
  at tænke paa.
  
  -- Ja, det var den Gang ... Det haar jo forandret sig i mange Maader
  ... Kan du huske, hvad jeg sagde, Ki'sten? ... Han slar sig igennem,
  sagde jeg ... Det havde vaaren en Kende bedre, du havde holdt dig til
  ham, end som at du skulde gifte dig med Henrik, som Fanden gale mig
  rubasser det hele væk.
  
  Men Kristine, der havde siddet ganske tavs med et tvært Udtryk om
  Munden, svarede blot:
  
  -- Ja, det kan nu itt' nytte noget at snakke om.
  
  -- Det var ogsaa dengang, sagde Mølleren lidt efter, -- da du solgte
  den grønne Vallak til Pro'sten. -- Magen etter ham dèr ... He! det er
  dog kunstigt aa tænke paa: -- Du haar li'egodt itt' vaaren saa godt
  kørende siden den Tid, som du er nu.
  
  -- Aa nej, -- det kan saamæn --
  
  -- Du _haar_ itt' vaaren saa godt kørende, Per.
  
  Derefter sad Per Andersen tavs med et uudgrundeligt Smil, idet han
  øvede sit berømte Kunststykke med det aller yderste af Smældet at
  klippe de Fluer og Bræmser af, der satte sig paa Hestene, hvis
  »grønne« Skind begyndte at faa lange mørke Svedstriber, medens
  Skummet boblede frem under Seletøjet og kridtede Haarene overalt,
  hvor Linerne berørte dem, og der dannede sig to Pletter, hvor Bugene
  stødte mod hinanden over Stangen i det magsomme Druntetrav, saa tykt
  skummende hvide, som om de vare indsæbede til Barbering.
  
  Mølleren stirrede ud i Luften, som om han søgte efter noget nyt, der
  var kunstigt at tænke paa.
  
  Men Kristine sad bagved uden at se noget Steds hen, glippende med de
  søvnige Øjne i det blændende Sollys, tvær og sløv, uden engang at
  gide ærgre sig over noget andet, end at de kørte saa langsomt, --
  skønt hun Intet havde at længes hjem efter.
  
  
  
  
  XLVI.
  
  
  -- Sam, kom skal du se, lille Sam!
  
  Da Johanna raabte disse Ord, kom hun dansende ud i Gaarden, med et
  Papir i Haanden.
  
  Sam sad paa Hundehusets Kugle, i sin Yndlingsstilling, den
  søjlehelgenlige. Eftermiddagssolen tegnede Ryggens Profil med en
  Glorielinje af gennemstraalede Haar, og punkterede Halen nedefter med
  nogle spredte Ildhaar. Den drejede Hovedet, æntrede ned paa Ryggen af
  Trofast, som den kneb i Forbigaaende, og fòr hen til Johanna; og da
  Trofast begyndte at føle Svien, kom til Bevidsthed, rystede sig og
  saà sig om, sad dens tropiske Husfælle allerede oppe paa den venstre
  Skulder af Johannas mørkeblaa Kjole, gnidende sig i Hænderne, -- og
  Skinsygens Kvaler forenede sig hos Trofast med den legemlige Smerte,
  afpressende den en lang Hylen.
  
  Sam greb ivrig med de lange Arme efter Papiret, som Johanna holdt hen
  foran den; Papiret blev trukket hurtig bort, og den faldt ned. Men
  Trofast havde næppe faaet Tid til at glæde sig, før Sam allerede var
  deroppe igen.
  
  -- Nok se, men ikke røre! sagde Johanna og truede med Fingren, før
  hun igen holdt Papiret op foran den.
  
  Paa dette Papir stod der foruden Adressen med store blaa Streger:
  »Valgt. Deres N. C. Hjorth.«
  
  Da Sam havde stirret saa længe derpaa, at dens livlige Fantasi maatte
  have fattet hele Rækkevidden af disse Streger paa dette Sted,
  klappede den med sin lille Vidskelæders-Haandflade paa hendes bløde,
  dunhaarede Kind.
  
  
  
  
  
  
license: *** START: FULL LICENSE ***
  
  THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
  PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK
  
  To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
  distribution of electronic works, by using or distributing this work
  (or any other work associated in any way with the phrase "Project
  Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
  Gutenberg-tm License available with this file or online at
    www.gutenberg.org/license.
  
  
  Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
  electronic works
  
  1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
  electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
  and accept all the terms of this license and intellectual property
  (trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
  the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
  all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
  If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
  Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
  terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
  entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.
  
  1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
  used on or associated in any way with an electronic work by people who
  agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
  things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
  even without complying with the full terms of this agreement.  See
  paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
  Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
  and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
  works.  See paragraph 1.E below.
  
  1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
  or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
  Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
  collection are in the public domain in the United States.  If an
  individual work is in the public domain in the United States and you are
  located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
  copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
  works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
  are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
  Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
  freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
  this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
  the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
  keeping this work in the same format with its attached full Project
  Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.
  
  1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
  what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
  a constant state of change.  If you are outside the United States, check
  the laws of your country in addition to the terms of this agreement
  before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
  creating derivative works based on this work or any other Project
  Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
  the copyright status of any work in any country outside the United
  States.
  
  1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:
  
  1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
  access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
  whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
  phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
  Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
  copied or distributed:
  
  This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
  almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
  re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
  with this eBook or online at www.gutenberg.org
  
  1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
  from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
  posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
  and distributed to anyone in the United States without paying any fees
  or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
  with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
  work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
  through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
  Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
  1.E.9.
  
  1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
  with the permission of the copyright holder, your use and distribution
  must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
  terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
  to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
  permission of the copyright holder found at the beginning of this work.
  
  1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
  License terms from this work, or any files containing a part of this
  work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.
  
  1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
  electronic work, or any part of this electronic work, without
  prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
  active links or immediate access to the full terms of the Project
  Gutenberg-tm License.
  
  1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
  compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
  word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
  distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
  "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
  posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
  you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
  copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
  request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
  form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
  License as specified in paragraph 1.E.1.
  
  1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
  performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
  unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.
  
  1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
  access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
  that
  
  - You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
       the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
       you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
       owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
       has agreed to donate royalties under this paragraph to the
       Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
       must be paid within 60 days following each date on which you
       prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
       returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
       sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
       address specified in Section 4, "Information about donations to
       the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."
  
  - You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
       you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
       does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
       License.  You must require such a user to return or
       destroy all copies of the works possessed in a physical medium
       and discontinue all use of and all access to other copies of
       Project Gutenberg-tm works.
  
  - You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
       money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
       electronic work is discovered and reported to you within 90 days
       of receipt of the work.
  
  - You comply with all other terms of this agreement for free
       distribution of Project Gutenberg-tm works.
  
  1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
  electronic work or group of works on different terms than are set
  forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
  both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
  Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
  Foundation as set forth in Section 3 below.
  
  1.F.
  
  1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
  effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
  public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
  collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
  works, and the medium on which they may be stored, may contain
  "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
  corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
  property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
  computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
  your equipment.
  
  1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
  of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
  Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
  Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
  liability to you for damages, costs and expenses, including legal
  fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
  LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
  PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
  TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
  LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
  INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
  DAMAGE.
  
  1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
  defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
  receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
  written explanation to the person you received the work from.  If you
  received the work on a physical medium, you must return the medium with
  your written explanation.  The person or entity that provided you with
  the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
  refund.  If you received the work electronically, the person or entity
  providing it to you may choose to give you a second opportunity to
  receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
  is also defective, you may demand a refund in writing without further
  opportunities to fix the problem.
  
  1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
  in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
  WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
  WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.
  
  1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
  warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
  If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
  law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
  interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
  the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
  provision of this agreement shall not void the remaining provisions.
  
  1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
  trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
  providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
  with this agreement, and any volunteers associated with the production,
  promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
  harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
  that arise directly or indirectly from any of the following which you do
  or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
  work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
  Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.
  
  
  Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm
  
  Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
  electronic works in formats readable by the widest variety of computers
  including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
  because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
  people in all walks of life.
  
  Volunteers and financial support to provide volunteers with the
  assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg-tm's
  goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
  remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
  Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
  and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
  To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
  and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
  and the Foundation information page at www.gutenberg.org
  
  
  Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
  Foundation
  
  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
  501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
  state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
  Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
  number is 64-6221541.  Contributions to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
  permitted by U.S. federal laws and your state's laws.
  
  The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
  Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
  throughout numerous locations.  Its business office is located at 809
  North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887.  Email
  contact links and up to date contact information can be found at the
  Foundation's web site and official page at www.gutenberg.org/contact
  
  For additional contact information:
       Dr. Gregory B. Newby
       Chief Executive and Director
       gbnewby@pglaf.org
  
  Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
  Literary Archive Foundation
  
  Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
  spread public support and donations to carry out its mission of
  increasing the number of public domain and licensed works that can be
  freely distributed in machine readable form accessible by the widest
  array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
  ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
  status with the IRS.
  
  The Foundation is committed to complying with the laws regulating
  charities and charitable donations in all 50 states of the United
  States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
  considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
  with these requirements.  We do not solicit donations in locations
  where we have not received written confirmation of compliance.  To
  SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
  particular state visit www.gutenberg.org/donate
  
  While we cannot and do not solicit contributions from states where we
  have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
  against accepting unsolicited donations from donors in such states who
  approach us with offers to donate.
  
  International donations are gratefully accepted, but we cannot make
  any statements concerning tax treatment of donations received from
  outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.
  
  Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
  methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
  ways including checks, online payments and credit card donations.
  To donate, please visit:  www.gutenberg.org/donate
  
  
  Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
  works.
  
  Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg-tm
  concept of a library of electronic works that could be freely shared
  with anyone.  For forty years, he produced and distributed Project
  Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.
  
  Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
  editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
  unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
  keep eBooks in compliance with any particular paper edition.
  
  Most people start at our Web site which has the main PG search facility:
  
       www.gutenberg.org
  
  This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
  including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
  Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
  subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.
  