text: 
  Nu ler han nede i halsen, og endelig taler han.
  
  
  " Hvad tror du da, smerterne er, " spørger han, " hvis ikke din 
  krops angst for mig? "
  
  
  Jeg siger til ham, at min længsel efter ham er stærkere end smerten.
  
  
  I stedet for at svare træder han frem fra krogen og står ved siden 
  af min seng. Han bøjer sig ned og kysser mig på halsen. Hans 
  venstre hånd har lagt sig på mit brystben, og efter en tid glider 
  fingerspidserne ned til de hviler over min navle.
  
  
  I det øjeblik forstår jeg, at smerten, som er min krops angst for 
  Døden, er stærkere end alt, stærkere end nogen længsel, end nogen 
  beslutning. Himlen bliver rød af dens flammer; fuglene flakser med 
  rygende fjer og styrter i spiraler mod jorden.
  
  
  Kunne jeg tale, ville jeg trygle om livet. Kunne jeg frembringe lyd, 
  ville jeg skrige, til nogen hørte det, til der kom hjælp. Men med 
  mægtig stemme kalder smerten mig til sig, og jeg suges som et 
  vissent blad i blæsten gennem strube og brystkasse ind i ildhvirvlens 
  midte.
  
  
  
  