text: 
   -  Men kæreste, hvorfor kommer du alene til mig? spurgte han, og 
  blev stående på passende afstand. Arnaltas luende blik måtte have ramt
   ham. Han ventede ikke på svar, men rakte begge hænder frem, mens 
  han gik det sidste stykke ned mod hende, og tog hendes hænder i 
  sine, uden at vide hvad han skulle bruge dem til.
  
  Hun var stadig stakåndet, og havde svært ved at finde ordene. Han 
  havde gjort det for let for hende. Nu havde hun lige måttet hærde 
  sig for at kunne tage en afvisning uden at lade sig knuse.
  
   -  Du behøver da ikke skjule dig herude, kom ind og spis med, du 
  gør os alle en stor ære.
  
  Hvis ikke hun var ude i et ærinde om liv og død, ville det have 
  moret hende  -  også for at forarge Arnalta. Men tanken om mad og 
  vin tvang kvalmen op i hendes mund, som en advarsel.
  
  
  
  