text: 
  Hun var lige ved at briste i gråd af sorg og harme, men den triumf
   skulle han ikke have  -  at høre hende. I stedet snurrede hun 
  rundt på hælen og skyndte sig væk.
  
  Hvis Bo kun ønskede sig en smule tilfældig tidsfordriv, blev det 
  i hvert fald ikke med hende.
  
  
  Hun tørrede sine øjne, inden hun låste sig ind i lejligheden. Hun 
  ville ikke stille sin skam og ydmygelse åbenlyst til skue for hele 
  familien. Hun måtte lade munter, som hun havde været hele dagen, 
  selv om det faldt hende aldrig så svært.
  
  Men da hun først sad ved skrivebordet inde på sit værelse, gav hun 
  tårerne frit løb.
  
  I stuen ved siden af sad de andre foran fjernsynsapparatet og 
  bekymrede sig næppe om hende.
  
  Aldrig havde hun følt sig så elendigt til mode.
  
  Dagens hektiske lykkerus var løbet ud i mørk fortvivlelse. Hvordan 
  kunne sådan noget ske? Havde hun været en lille, naiv drømmer, som 
  det for én, der var klogere, havde været let at narre?
  
  
  
  