text: 
  " Folk har været søde. Også bagefter. Andet kan jeg ikke sige. Der 
  var altid noget at rive i. "
  
  Men selv om livet aldrig blev det økonomiske " bummelumliv ", han 
  havde drømt om, så blev det et ordentligt liv med børnene og den 
  uundværlige kone, Ellen. Det er det stadig.
  
  Han smiler stadig sit brede smil, han må stadig ud og bruge sine 
  hænder, og i et 66 år gammelt liv, hvor glæderne er flere end 
  bekymringerne, er det to dagligdags og samfundsskabte ting, der 
  irriterer. Han er invalidepensionist og arbejder 200 timer om året i 
  sønnens tømrerfirma. Han vil gerne hjælpe mere, men må ikke, og hans 
  kone Ellen, som altid har blandet sig, når Chris skulle sige noget, 
  gør det stadig.
  
  " Jamen, det er da fortvivlende. Nu må man ikke engang hjælpe sine 
  børn længere. "
  
  Det andet: " Jeg har altid haft det sådan, at når man gik på gaden
  , så lettede man på hatten og hilste. Det gør man ikke mere. Det 
  er s'gu ikke moderne at sige go'morgen længere. "
  
  
  
  