text: 
  Ved hjælp af bonusudjævningsfonden har livselskaberne kunnet opretholde 
  en relativ høj forrentning af pensionsopsparernes depoter i slutningen 
  af 1980'erne/begyndelsen af 1990'erne, hvor konkurrencen fra 
  pengeinstitutterne blev skærpet. Princippet med at gemme de store 
  kursgevinster til " magre år " er i smuk overensstemmelse med " 
  gennemsnitsprincippet ", men er det også i overensstemmelse med 
  pensionsopsparernes interesser?
  
  Svaret på dette er nej. Realiteten bag livsforsikringsselskabernes 
  anvendelse af gennemsnitsprincippet er, at der spares op i " fede år 
  " til brug i " magre år ", men ikke omvendt ! Dvs. der i 
  1980'erne bevidst er overført opsparing fra tidligere tiders 
  investeringer til nye pensionsopsparere. Det er derfor de gamle 
  pensionsopsparere, der har betalt selskabernes kamp om kunderne i 
  1980'erne.
  
  Et flyttegebyr på 7 pct. af pensionsopsparernes indestående, hvor 
  pensionsopsparerne ved flytning af pensionsopsparingen ikke modtager 
  deres andel af den opsparede bonusudjævnings-fond, kan derfor kun ses 
  som konkurrencehæmmende. Det er derfor uheldigt, at HRH anfører 
  argumenter for bevarelse af 7 pct.-gebyret, der ikke har hold i 
  livselskabernes faktiske adfærd.
  
  
  
  