text: Spøijelsed paa Svejbjær
  
  Nu ska jâ fortælla en Sansâga om, hvoddan et Spøijelse hjolp enj fattier
  Udbygjarastakajl te aa ble gjifter me en ræj Bonadøtter. Ette hva Klaus mener,
  ska de hela hâ gaaed for saj paa Dâlagaarinj aa deromkræjn; aa de maa vel passa;
  for hajn sajer, a hajn har hørt ed aa Jens Hânska uda paa Lynginj; aa hon
  hadd’ed fraa halta Niels Krak, som altid hadde saa majed aa fortælla. — Se,
  hajn hâr tjænt paa Dâlagaarinj enj Gong; aa hajn hadde faaed Historjan aa sjelva
  Gaarkjælinjen, sa der maa ju varra nogged sânt i de hela.
  
  Dâlagaarsdøttern hed Stina West; aa hon ska hâe vad sedden en net Pibel. Der va
  monga Frajara om henje, aa hon kujne faa denj ræjesta Gaardrøntinj i Sogned. Men
  hon vijle barstans ikje hâ’enj, demme saa. Denj udaa ajle Ungkarana, som hon
  bedst kujne li, de va Pær Nielsen fraa Kaazabakkana, for hajn va saa
  starker. Naar hajn va Udasænnara paa Dâlagaarinj, aa Stina va Lâpaja, hadde
  di’ed saa fæzeli morsamt; aa daa kujne di klemma Hjemmasænnarinj. Der holdt
  somma Tider tre Kornlas ver Sennaholled paa enj Gong. Aa saa ble der Tid te aa
  pusta lid for di to deruda paa Âgrana; aa der ble nok Tid te mera enj ded
  ibland. Lie majed me’ed — Pær aa Stina va bled enjhelu goa Venner; aa de maatte
  di ju inte vara ette Dâlabonens Beregninjer. Hajn va lid fortærier, demme. Hans
  Navn va Lârs West. 
  
  Saa snârt Westinj hadde mærkt et Grøzzens Grân aa de Kjærestaried, ble hajn saa
  edderspænt galinj, a hajn skjæjlde aa bajnedes aa kaldte Pær enj
  Tygjaraunga. Hajn vijle ikje vedda aa’inj aa saj. Pær maatte ikje paa nân Maada
  viza saj paa Dâlagaarinj dærette.
  
  »Men ded e en daarli Muz, som kuns hâr eet Holl«, sâe Krakkijn. Aa seddan
  tæjnkte Pær au.
  
  Stina brygte aa gaa te Væuaragaarinj enj ynka Gong for aa besøija en Tanta; aa
  sin Pær flytte fraa Dâlagaarinj, skjede de Besøjed inte saa sjæjlan. Naar hon
  saa va for hjømgaaenes i Morkjnijnen, gjore hon saj et Svinkeærne inj paa
  Svejbjær — denj skâuklædda Bakkajn ver Tejnavæinj. Hva hon skujle der, kajn nok
  di meste tæjnkja dom. De va ju for aa mødes me sinj Pær, som sodd aa hvilada saj
  paa Skræntan, hver Gong hajn kom fraa Dâlønsarbej paa Pilagaarinj.
  
  Naar hajn saa høre nâd pazla i Boskana, aa en blød Stemma sâe: »Pæ-ær!« saa
  vidste hajn, hvem de va; aa saa ble der »Sjâu paa Tijled«, forstaas. —
  
  Seddan gjik’ed læjne, udan a Dâlaboninj elje nâd ajned Mæjneske tæjnkte paa nâd
  galed. Men saa skjede der nogged, som satte Mujnlærn i Gong.
  
  Der ska ju hâe boet Ujnejorsfolk aa Spøijelser i Svejbjær for i Tider; aa monga
  gamla Folk mener, di hâr set dom. Nonna Trojl ska hâe set ud som svorta
  Rakkaraunga, andra hâr forestilt brogua Katta me rø Iven; aa somma hâr lignad
  hvida Faar.
  
  Paa Kjærkeboed boede paa denj Tiden enj Majn, som hed Pær Annarsen. Hajn va saa
  umanerli âuertroisker.
  
  Enj Autan ver Mikjelsdâtider skujle hajn gaa te Tejnasmeddinj aa faa skjærpt et
  Plâujarn; aa bedst som hajn nørlar forbi Svejbjær, hør hajn nogged kajla paa
  hannem:
  
  »Pæ-ær! Pæ-ær!« sâ’ed.
  
  »Hvem e der?« spore Pær Annarsen lid sajte, mens Knæen ryste paa hannem. Der kom
  injed Svâr; men de gâe saj te aa knâza aa knæjkja i Boskana, som om denj  Ona
  va løzer; aa Pær skjymtada en hvid Sjikkelse, der hoppada omkræjn paa Bjæred. —
  Hva hajn inte va bonge forr, de ble hajn nu, kantro. Aa, de kajn nok hænna saj,
  hajn fikj Ben i Gong. Som om denj Ona va ette’nj, løvv hajn Storm ner ad Bakkajn
  frambi Kjiljesgaarinj aa tâu Væinj ner imod Tejn i to, tre Sprinj. — Sveddinj
  hajlada aa’enj, daa hajn kom inj a Smedjan.
  
  »Hvorfor kommer du saa arrit?« sâe Smeddinj. »Du ser ju ud, som om du va reinj
  aa en Mâra.«
  
  »Ded e jâ mæst âu«, svârde Pær; aa saa fortalde hajn vidt aa bredt om de hvida
  Spøjelsed, hajn hadde set paa Svejbjær.
  
  »Seddena hâr jâ set monga«, sâe Smeddinj. Hajn vijle ju varra Karakar; aa for aa
  faa Pær mera bonge ble hajn ver aa snakka om Trojltøj a Spøijelser, mens hajn
  smide, sa Smeddalopparna stæjnkte omkræjn aa gnistrada som Kattaiven i Krogana.
  
  Pær Annarsen sto me Lived i Bojsarna aa sâe ikje et Or mera. Hajn va saa bonge,
  a hajn ikje tore gaa ena hjøm denj Autaninjn. Smeddinj maatte følla’enj paa Vej;
  aa for aa ujngaa Svejbjær gjik di ad Pæragaarsvæijn. —
  
  Sin ble denj Passâsikan fortalt rujnen om. Især Kvinjfolken snakte majed om
  Svejbjær-Spøijelser; for de gaar, som Orsprogged sajer: »Træsko aa Vâunhjâul
  slides op; men enj Kjælinjamujn kajn ble ver aa gaa«. Somma fortalde, a di hadde
  set Døinja paa Svejbjær; aa andra sâe, a der hadde gaaed et hvidt Krajtur. Men
  der va âusaa di, som hadde set Stina West gaa te Væuaragaarinj me et hvidt Sjal
  paa; aa de va inte vidt fraa, a di grinada lid, naar andra snakte om hvida
  Spøijelser paa Svejbjær.
  
  En Kjælinj hadde lisom Pær Annarsen hørt nogged, der sâe: »Pæ-ær! Pæ-ær!« Aa i
  de samme Golaued hadde Pær Nielsen spronged inj i Svejbjærboskana.
  
  Hva skujle Folk nu tro? — A Pær aa Stina kom sammen der om Autaninj ibland, ded
  va der inj enj, der tvilde paa. Men der va hæjler inj enj, der tore lura dom 
  ud; for di va livel bonge for, a der va Trojltøj me i Spølled. Ded va ju inte
  fosta Gong, a Ujnejorsfolk hadde hjolped to, som inte maatte faa hinjajn. Folk
  va saa oppendauada âuer detta her, a di ajle hadde spænlia Krøniker aa fortælla.
  
  Ded varde nu inte læjne, forenjd Dâlaboninj fikj lid aa høra hajn me; aa hva ded
  værkada i hans Tânker, kajn vi nok tæjnkja vos. Hajn hadde som saa monga vad
  enjhelu bonge for Spøijelser aa Trojl; men de Spøijeried, som Folk nu snakte om,
  vijle hajn inte ræjti tro paa. Hajn hadde læjne undrades âuer, a Stina gjik saa
  ota te Væuaragaarinj aa kom saa sent hjøm om Autaninj; aa hajn fikj snârt regnad
  ud, a de va henje, der løvv aa galnada saj me Pær Nielsen i Morkjed. Men hajn
  skujle »denj Svorta kridte saj« nok kurera dom, skujle hajn. Stina skujle faa
  Snøbba, aa Pær skujle faa Kanel aa Pøvver me, te hajn torrde saj om Trynan me
  sina Gramsinja! Seddan enj Luzakræmmara, der vijle fortrojla hans Døtter aa
  løvva aa me na!
  
  Enj Dâ spore hajn Stina, hvor hon hadde vad henna denj foregaanes Autaninj, daa
  hon va kommen saa sent hjøm.
  
  Aa ded tore Piblaskroved ju inte gje nân ræjti Forklârinj paa. Hon hadde ju vad
  paa Væuaragaarinj, altsaa. —
  
  »Ja, ja, næsta Gong du gaar te Væuaragaarinj, ska jâ, kraftstâge maj, nok passa
  daj op, min Paja! Ded kajn du stola paa, din Râ!« sâe Westinj.
  
  Stina ble hel kjedsam. Nonna Dâ ette mødte hon Pær ver Kjærkan; aa saa fortalde
  hon maj ed benâuad, hvad henjes Fâr hadde sajt.
  
  Pær ble lid sjemodier âuer ded aa inada for, a di hæjlue Stævnemøden ver
  Svejbjær skujle varra forbi; men hajn vilje inte be andra om Hjælp i denj
  Sâgen. »Ded e enj naalier Hujn, enj ska hjælpa âuer Gjâred«, tæjnkte hajn; aa
  saa trøstada hajn Stina me, a der nok skujle ble enj Udvej paa nân Maada.
  
  Paa Hjømvæinj tæjnkte Pær nøjere âuer Sâgen aa  ble klar paa, a de bedsta,
  di kujne, de va aa benytta Folkatroen om Trojl aa Spøijelser paa Svejbjær. Aa
  hajn bestemde me de samma, hva for en Skavninj hajn vijle brygga te aa agjera
  Spøijelse.
  
  Næsta Gong a Pær kom te Kjærkes, stok hajn di Orn ud te Dâlagaarsdøttern:
  
  »Kom du bâra te Svejbjær lisom forra, min Pibel, aa varr inte bonge; for jâ ska
  nok klâra Artarna!«
  
  Stina ble saa glâ som enj Bæl âuer denj Opmuntrinjen; aa de vârde inte læjne,
  forenjd hon gjik et Ærne te Væuaragaarinj aa ende paa Svejbjær.
  
  Pær Nielsen va der âu — ganske ræjtit. Men forenjd hajn satte saj hos sinj
  Kjærest, løste hajn denj arria Kjiljesgaarsværinj aa tørad’enj paa denj Sian aa
  Bakkajn, der vende imod Væijn. Der sto saa detta hvida Krajtured aa holdt Vajt,
  mens Pær aa Stina sodd i Ro paa denj anra Sian aa had’ed nok sa hæjlut.
  
  Stines Fâr hadde nu godt lâutad, a hon va gaaed; aa ettesom de trajte lid paa
  Autaninj, injan hon kom ijen, gjik hajn imod na. Hon skujle ju inte gaa ena hjøm
  saa sent, altsaa.
  
  De va nogged svort i Væred; aa daa hajn passerde Lindesgaarsskâuinj, va der saa
  majed, der pâzlada i Boskana, a hajn ble hal ijla ver ed. Âusaa denj Skâuinj va
  berygtader for Trojltøj aa Spøijelser. Westinj va’nte saa lid morkjbonge, naar
  de kom te Stykjed.
  
  Daa hajn kom te Svejbjær, tâu hajn Mod te saj aa begjynte aa kriva deropad for
  aa leda ette sin Døtter. De gjik men smaat; for hajn va baadde tungfarruer aa
  bonge. Der va âu saa monga Edernæjler aa Svâmpa aa Tøj, som va stygja aa tâe
  i. — Komminj halla Væijn op saa hajn me enj Gong nogged hvidt, som tâu fat aa
  røra saj.
  
  »Pæ-ærr! Pæerr!« sâ’ed.
  
  »Ja, jâ ska pæra daj, Stina!« sâe Westinj, »dit sælraadia Stommene, der løvver
  aa træjkjer me enj frammader Kar om Autaninj. Aa ettesom hajn trode, di va 
  der bægje to, spode hajn saj aa kriva højere op for aa gje dom paa Pelsinj.
  
  Men i de hajn nærmada saj de hvida, syntes hajn inte, de lignada Stina
  ræjtit. Sjikkelsen va saa liden aa saa saa blæj aa smâl ud i Ansajted. — De
  gjyste i hannem, daa hajn saa’ed. —
  
  I de samma gâe Værinj hannem et Stødd for Pajnan, sa hajn kom te aa slaa
  Kujlebøtta ner ad Bjæred.
  
  »Men Stina daa, e du bled helt forheksad!« vrælada Dâlabonijn aa gâe saj ynkelit
  ette Fajled.
  
  »Pæeer e hærr!« brajde Værinj deroppa aa sto nok saa strunker aa saa saj om.
  
  »Ja, hadde der inte vad flera enjd daj, Stina, aa Pær, saa skujle jâ, kraftstâge
  maj, nulad jer«, stønde Westinj; »men naar ni hâr Trojl aa Spøijelser te Hjælp,
  saa kajn jâ’nte hâe me jer aa gjørra.«
  
  Dermé kravlada denj stakkals Dâlaboninj ud paa Væinj aa hinkada hjøm aa gjik te
  Senjs; aa der ble hajn ligjenes læjne. Hajn hadde ju slaaed saj saa styt i
  Bâgred aa fikj sin ont i Hollbruskajn.
  
  Daa hajn begjynte aa komma saj ijen, va hajn inte nær saa halstarrier som
  forra. Hajn va bled saa ujnelit lidinj aa saj; aa enj Dâ snakte hajn rent ud
  om’ed te Stina.
  
  »Va du paa Svejbjær denj Autanijn, jâ faldt aa slo maj?« spore hajn.
  
  »Ja, de va jâ ju ded«, svârde Stina trosjyldit.
  
  »Va Pær hos daj denj Gonginj?« spore henjes Fâr videre.
  
  »Ja, de kajn ja ju inte nægta«, sâe hon lid ujnselit.
  
  »Saa du inte maj kriva op ad denj vestre Sian aa Bakkajn?« spore Fatter West.
  
  »Nej, for Pær aa jâ sodd mest helt nera paa denj østre Bakkaskræntan«, forklârde
  Stina hannem.
  
  »Saa va’d livel, som jâ inada for, a ni hadde Spøijelser elje Nissa te aa hjælpa
  jer«, sluttada Westijn blæjnæbbader. Aa daa der va gaaed nonna Dâ ette ded, sâe
  hajn majed forsonlit te sin Døtter: 
  
  »Herette maa du aa Pær hæjlere komma sammen her paa Gaarinj; for jâ kajn inte
  li, a ni ska gaa paa denj forheksada Svejbjærbakkajn om Autaninj.«
  
  Ded føjde di unge hannem gjerna i. Di kom sammen baadde i Dâlagaars Lijlestâua
  aa Storstâua; aa Boninj Lârs West kom te aa synes saa godt om Pær Nielsen, a
  hajn gjor’inj te sinj Ettekommara paa Dâlagaarinj.
  
  Snârt ette holdt hajn et stort Brøjllup for sin Døtter Stina aa Pær
  Nielsen. Kjiljesgaarsmajn me Familja va âu me te de Knalled; aa daa kom’ed fram,
  a de va hans Vær, der hadde agjert Spøijelse aa hjolped denj fattia Pærinj te aa
  ble gjifter me dæjn ræja Dâlagaarsdøttern.
  