text: Jylagjiljed paa Letholt
  
  DE va en Jyl fost i 1870’arna, a der ble holdt et Jylagjilje paa Letholt, for a
  Gaarens vâusna Bælla kujne ble lid kjenda me andra unga, aa di gamle komma te aa
  opfriska Bekjendtskaved me gamla Venner. De va kâldt Vinjtervær. Der laa majinj
  Sne paa Marker aa Veja. Aa i Skjymninjen 6te Jyladâ kom saa denj ena Kânan elje
  Slæinj ette denj andra inj i Letholts-Gaarinj ujne Bjæjleklong aa Hestatrâmpan.
  
  Værtinj Niels Leth aa hans Søn Lârs løvv Gong paa Gong ud aa bø di ny ankomne
  Gjæstarna velkommena; aa saa snârt di va bleed aa me dorres Skjinjpelsa aa
  Skjægjaholshâuer i Fostâuan, kom Værtinjan Dorta aa henjes Døtter Lina aa helste
  paa aa bø dom inj te Kaffebored i Mælsâlinj.
  
  »Ded gjør livel godt aa komma inj i en varm Stâua!« sâe Sannemajn Torn fraa
  Storeborr aa gne sina Hænner.
  
  »Ja, Noranvinj e stygj, fraa hveken Le hon saa kommer!« smiskada Annars West
  fraa Lijlegaar. Hajn va lie ver aa faa Neglsprænj i Hænnarna.
  
  »Aah, denj Kjyjlen, vi hâr, e inte nâd imod, hva jâ hâr vad udsat for te Sjøs!«
  svârde Mads Klo, Skræppegaarsmajn. »Paa Grønlan kajn ed fryza, sa sjelva
  Izhjørninj faar Neglsprænj.«
  
  Ujne ded sende Sannemajnens Døtter Thora et miljt Blik hen te Klos velvâusna Søn
  Kâel, som âu va me. 
  
  Ver Kaffebored gjik Snakked videre om Vinjtervær aa Jylagjilje. Somma hadde kuns
  vad uda te et ræjtit Knald; andra hade vad udbena mestandels hvar Avtan.
  
  Liljegaarskonn fortalde, a di hadde injenj Stâ vad. Men enj Mârn hadde Hânajn
  staaed paa Haldørn te Kjøkkened aa galt saa umanerlit te na; aa saa va der om
  Ettemiddajn kommed to Kânerfujla, aa frammada, sa di livel hadde faaed
  Jylagjilje.
  
  »Nâ, de va altsaa Gjilje me sælbenes Gjæster!« bemærkte Madam Klo fraa
  Skræppegaarinj. Ded ajtada hon inte for nâd. Nej, hos dom hadde di hat to ræjtia
  Begjilje, eet for di gamle aa et for di unge; aa saa hadde di vad udbena hela
  tre Steder forudan.
  
  Sannemajnens Konna sâe saa, a di hadde vad te Gjiljes hvar Avtan, sin Jyln
  begjynte; aa de fornemsta Knalled hadde staaed paa Laaneborr. Dér hadde di faaed
  Konditerkâger me Vin te; aa der va bleed holdt pena Skaaltâler, aa Herrarna
  hadde delt Sløjfer ud te di Damer, di skujle dajnsa me.
  
  »Men ded e âusaa førda Folk!« injskod Lijlegaarskonn; »ded gjør livel en
  Forskjel«, forsækrada hon. Aa saa ble der snakt videre om, hvor maj en Gjæjl di
  Gaarfolken hadde, aa om, hvoddan di døjde me aa klâra dom.
  
  »Ja, di fattigste spølla ota Raddis aa vil varra mest paa Modan«, bemærkte
  Grunkagaarskonn me et stolt Nakkakâst; aa de va der monga, der holdt me henje
  paa.
  
  Ette Kaffebored tyde Konner aa Pibla dom inj a Lijlestâuan for aa sidda aa
  sjausa lid i Krogana, mens Majnfolken trajte inj a Storstâuan, røij Piva elje
  Cigâr aa snakte videre om dorres Tinj.
  
  Majnenes Snak kom snârt te aa dreja saj om, hva di hadde faaed i Jajttiden; aa
  der va Mads Klo fraa Skræppegaarinj denj vijlesta. Hajn brygte aa skjyda et hal
  Hundrede Hâra hvert Fiskje, sâe hajn. Ded hadde hajn âusaa gjort i Aar; aa hajn
  fortalde vidt aa bredt om, hvoddan hajn skodd nonna forfraa aa nonna bâgfraa aa
  somma Tider tâu to Hâra me et Skodd. — De sidsta  vijle Lijlegaars-Westinj saa
  hâe nøjere Beskje paa.
  
  »Jo, ser du«, sâe Mads Klo. »Jâ hâr altid minj goa Jajthujn te Hjælp; aa naar
  hajn hâr jauad enj Hâra op, føller Mâgajn ota me, sa di begje kommer imod
  maj. Aa saa lægjer jâ bâra Bøssan te Kjæutinj aa lar na knalla, saa ligger di
  der begje to.«
  
  »Ja, du e fârlig vijla te aa slaa din Klo i gamla Hâra«; bemærkte
  Pelsagaarsmajn; »Men hâr du noggen Sinja skodded enj Ræu?«
  
  »Jo, jo, gonn!« tâu Skræppeboninj fat ijen.« Jâ hâr skodded! lisaa monga Ræua,
  som du hâr Skjinjpelsa aa fler te«, sâe hajn; aa saa fortalde hajn omstændelit,
  a hajn enj Gong hadde bujned Âzed aa en Korompa te et Pæretræ i Hauajn; aa daa
  Ræuinj saa kom i Morkjninjen me tre-fira Unga for aa halsa i Rompan, tâu jâ
  Sægte aa skod, sa baadde denj stora aa to aa di smaa ble ligjenes paa Plettinj.«
  
  »Du hâr altsaa troffed en Ræuatæua!« injskodd Sannemajn Torn lid filurajtut. Aa
  saa grinada di ajlesammen.
  
  »Ja, jâ gjore en brilliant Fongst denj Gonginj«, fortsatte Kloinj aa fortalde
  videre om, hvor majed hajn hadde faaed for Ræuaskjinjen. Aa Kjødd hadde hajn
  solt te Rakkarinj. Hajn gâe lisaa majed for ded som Kjødd aa et sældødt
  Krajtur, forsækrada hajn.
  
  »Ded betaller saj altsaa godt aa skjyda Ræua«, bemærkte Jens Hajl fraa
  Grunkagaarinj.
  
  »Ja, naar bâra vi inte faar for monga Ræuapelsa!« svârde Sannemajna-Torninj aa
  fikj ijen di andre Majnana te aa grina.
  
  Men lisom ded kom Værtinjan Dorta aâ bø di gamle te Bors ijen. Di skujle hâe enj
  Bidda Ujnarna, sâe hon. Aa saa lâe Majnana dorres Tobakspiver aa vandrada inj a
  Mælsâlinj te di veldækte Born. Der va baadde Grâubrø, Sægtebrø aa Hveddebrø paa
  Brøfâden, Smorr aa Stæjfedt, Ister aa Gaazafedt i smaa Kâr aa Medisterpølsa,
  Rujlepølsa, Lammakjødd aa røijad Spækj i Paalæjgstalrikka; aa saa va der ju
  nybrygjed Øl aa Bræjnevin aa drikka te Mâdinj, kantro. 
  
  Mens di gamle Majnana aa Konnarna sodd der aa smore goa Mâda aa fjælada i dom aa
  drok Sypa elje Øl te, ble Majnana ver me dorres Snak om Jajt aa Sæprizer; aa
  Konnarna snakte om, hvoddan dorres Jylabrø aa Øl hadde skjikkad saj. Een hadde
  faaet Râubrøed lid vâzut aa Sægtebrøed et Kjænje Grân klægjut, en ajnen hadde
  faaed Hveddebrøed for haart bagt; aa en tredde sâe, a henjes Øl aa Drikka hadde
  inte gjorts godt nok. Men di va ajle enia om, a ded, di fikj aa nyda paa
  Letholt, va godt altsammen; aa ded ble dorres Værtinja Dorta Leth ju majed glâ
  for. — Tesidst gjik Syltetøjsasjettarna aa Hønnuskrokkan rundt te Borfællarna;
  aa ded gâe Lejlighed te Snak om Teberedninjen udaa di Vârarna.
  
  Ette Ujnarnabored ble der ju gjed Haand te Vært aa Værtinja aa takkad for Mâd;
  aa saa kom di unge te, mens di gamle trajte dom tebâges te dorres forria
  Plâds. Majnana fikj ijen fat i dorres Tobakspiver; aa Værtinj placerde dom om
  smaa Bor me Spøllekort aa Starinlyz i blânka Messinjstâga. Nonna valde aa spølla
  Whist te to Mark Robertinj, aa andra tâu fat aa spølla Trekort elje Lu te fir
  Skjillinj Stikked. Aa saa gjik ed rast me Opmuntrinjer aa Spølleglozer som:
  »Mæjl Grann, Makker!« »De klør i min venstre Haand!« »Skjidt me ded!« »Klo târ
  Klør!« Elje: »Trompinj e Klør!« »Spøll ud, Boss!« »Stik for Tusan!« »Der ble du
  beet, Klaus!« aa saa videre.
  
  Konnarna sodd i Lijlestâuan, hvor der kuns va oplyst udaa hjemmastøvta Tallyz,
  der skujle snoppas enj ynka Gong. Men ded pasde ju godt te Konnernes Snak om
  Forvârsler, Drømma aa Døinja. Tanta Rikka, som høre te Letholt, va âu me paa
  ded. Hon fortalde, a hon en Nytaarsnat hadde drømt, a der snârt skujle komma enj
  Frejara te henje; aa hajn kom âusaa om Sommarinj. Hajn va unger aa pener aa
  holdt na saa fâst i Haand; men hon va saa bloy, a hon ikje kujne faa sajt nâd;
  aa saa bleed livel inte te nâd me dom.
  
  »Du skujle hâust paa dinj goa Drøm!« sâe Madam  Hajl fraa Grunkagaarinj; aa
  saa fortalde hon, a hon som ung Pibel hadde drømt, a hon hadde faaed Luz i sin
  Senj. Ded skujle ette henjes Moers Forklârinj bety, a der skujle komma enj ræjer
  Frejara te henje; »aa daa saa Grunkaboninj kom aa trulkada om min Haand, gâe jâ
  hannem altsaa mit Ja«, sluttada Madam Hajl.
  
  »Ja, naar enj hadde villad nøjes me enj gammajler Gnask te Majn, saa kujne enj
  ajninj kanskje âu bled gjift«, svârde Tanta Rikka lid sælbevidst.
  
  »Ded e livel bære aa faa enj ræjtier Kar enjd enj halvâusinj Knævær, som nâue e
  bled fljøzuer om Mujnd«, svârde Grunkagaarskonn skarpt ijen.
  
  Ded Svâred ble Tanta Rikka hal knotten âuer, sa hon sin sodd trok aa trompen aa
  vijle ikje saj nâd. Men saa va der andra, der tâu fat. Skræppegaarskonn
  fortalde, a hon enj Gong hadde drømt om enj Lotteriseddel me tre Sjutâl, aa saa
  kjøvte hon sedden enj aa vândt monga Penja paa denj. Enj ajninj Gong hadde hon
  drømt om Regn aa derette sat sina gjestena Baljer ud; aa saa kom Regned ganske
  ræjtit. Pelsagaars-Trinan berette, a hon enjgong hadde hørt Lænkjehujnj tuda me
  Snudan imod Drenjahuzed; aa saa laa dorres Haldrenj aa va dør derinja. Aa Madam
  Westh fraa Lijlegaar fortalde, a henjes Moer i di sidste Dâna hadde drømt om en
  grøn Enj me pena Blomster i. Dâinj ette ble hon gulgajnu i Ansajtet aa vandrada
  herfraa. Aa Præstinj tâlte saa pent ver Ufrøled ette henje.
  
  »Ded e livel inte altid, a Drømma e saa letta aa udlægja«, bemærkte
  Sannemajnskonn. »Drømma om Ijlbrân ska ju bety Brojlup.« Men hon kjende en
  Pibel, som hadde drømt om Ijlebrân aa derette glæet saj saa urimelit te aa faa
  Brojlup me sinj Kjærest. Men saa hadde hajn bjærad nonna Vrâgplânker te aa bygja
  aa, »ja enj kajn ju godt saj, a hajn brænde saj paa dom, sa der ble et Slaus
  Ijlebrân udaad«, sâe hon; »men Brojlup ble der altsaa inte aa«, sluttada hon.
  
  Daa di unge Gjæstarna âu hadde vad uda i Mælsâlinj aa faaed Ujnarna, vende di
  tebâges aa anbragte dom lisom forr: Piblana hos Konnarna ver Tallyzen i
  Lijlestâuan aa Horrana hos Majnana me Starinlyzen, Tobakspivarna aa Spøllekorten
  i Storstâuan. Men saa kom Værtinjan Dorta Leth aa sâe te Horrana, a de va ikje
  nâd for seddena Ungersvenna aa sætte dom te aa spølla Kort, naar der va saa
  monga netta Pibla, der gjik aa kjedada dom i Krogana. Di skujle heljere tâe aa
  læja lid me Piblana uda paa Sâlinj, sâe hon. Aa saa kaldte hon paa di unge
  Damarna aa fikj varkeli hela Ungdomminj te aa gaa me saj ud paa Sâlinj. Tanta
  Rikka regnada saj vel au bland di unge; for hon folde Piblana aa satte saj hos
  dom paa enj Bænkj. Der va kâldt uda; men Moer Dorta tænde strajs Tallyzen, der
  sodd i Trælyzahojlara paa Vægjana. Ded varmde ju altid lid; aa naar di unge fost
  kom ræjti i Gong me Læj aa Dajns, saa gjik ed vel, mente hon.
  
  Der skujle ju sættes nogged i Gong; men Værtens Søn Lârs va for bloyer te aa
  begjynja paa’ed; aa saa tâu Skræppegaardssønninj Kâel Klo fat. Fost spore hajn
  Piblana, hva di syntes; aa Sannemajnadøttern Greta Torn svârde, a hajn kujne ju
  sæl foreslaa nâd.
  
  Kâel Klo sâe, a hajn hadde ægelit helst set, a di fikj dom enj ræjtier Dajns aa
  varma dom paa. Men skujle di ded, saa skujle di ju hâe fat i Spøllemajn; aa hajn
  sodd ju aa spøllada Kort me di gamle Majnana, sa hajn va vel ikje te aa rokka
  fra denj Plâdsinj nu, mente Kâel.
  
  »Nej, men la vos saa læja lid aa varma vos ver ded!« sâe Sannemajna-Thoran. Aa
  de va der flera me paa.
  
  Saa vad om, hva di skujle læja; aa ded kujne di inte strajs ble enia om. Enj
  foreslo eet, aa enj ajninj et ajned. Tesist foreslo Thoras unga Broer Knud, a di
  kujne la Tanta Rikka, som va saa ungdommelig aa saj, begjynja enj Læj. Ded ble
  vedtâed; aa de gamla Kvinjfolkaskroved mente saj majed âuer, a hon ble udvalt
  te ded.
  
  Tanta Rikka me opsat Haar, Rynkjer aa Garnerinjer trødde saa fram aa bâ di andre
  om aa stilla saj i enj Kris me Front imod na aa hojla hverandra i Hænnarna. 
  Naar ded saa va ettekommed, bâe hon dom gaa rundt aa sjynga me, mens hon gjik
  inja i Krisijn aa song for:
  
  »Skøn Jomfru gaar i Dansen med det røde Guldbaand.
  Skøn Jomfru gaar i Dansen med det røde Guldbaand.
  Det binder hun om sin allerkærestes Haand.
  Det binder hun om sin allerkærestes Haand.«
  
  Hon saa ju altsaa inte saa majed skønjomfruajtu ud; aa henjes Gujlbaand va bâra
  et snoskut Lommetorkle; men ded bândt hon me et lykkeligt Smil om Arminj paa
  Sannemajnens Knud, der hadde sajt di pene Orn om henje. Derette song hon videre:
  
  »Au! Au! lille Jomfru, bind ikke for haardt!
  Au! Au! lille Jomfru, bind ikke for haardt!
  Jeg agter slet ikke at rejse langt bort!
  Jeg agter slet ikke at rejse langt bort!«
  
  Aa de hørtes saa sjâuelit; for hon va saa gjæjl i Maaled; aa monga aa di unge
  smiskada te hverandra ujne Songinj.
  
  Lisom hon saa va færdi me ded Versed, stok hon hastut ud idaa Krisinj aa song:
  
  »Saa hastig den lille Jomfru i Skoven forsvandt!
  Saa hastig den lille Jomfru i Skoven forsvanøj,!
  Der skydes efter hende med tusind Gevær!
  Der skydes efter hende med tusind Gevær!«
  
  »Og Kanon!« va der enj aa Horrana, der føjde te. Aa denj Vittighedinj ettefoldes
  ju udaa en Grinesalut, sa de rungada ette.  Tanta Rikka forsto slet inte, a di
  gjore Nar aa henje. Hon ble bâra ver aa song for:
  
  »Den Jomfru bliver borte to Dage eller tre!
  Den Jomfru bliver borte to Dage eller tre!
  Men naar hun bliver sulten, saa lar hun sig se!
  Men naar hun bliver sulten, saa lar hun sig se!« 
  
  Aa lisom ded va hon inja i Krisinj ijen aa gjik hen aa kniksada for Knud Torn,
  som hadde faaed »Gujlbaaned« om Arminj. Hajn va enj hal Spidsbu aa gâe saj
  strajs te aa hausa aa ântas:
  
  »Ska jâ dajnsa me en Skønjomfru, saa maa jâ nok se aa gjørra maj lid Umâg, for a
  de kajn tâe saj pent ud!« sâe hajn; aa mens der ble songed:
  
  »Se, hvor lystig de danse de to, 
  som om de havde stjaalet baade Strømper og Sko!
  Tra falde ride ralde!
  Tra falde ride ralde!«
  
  saa hyggada Knud i Knæen aa slo Svinker me Ben som enj Âbekat, ided hajn valsada
  rundt me denj gamla Pøvvermøen; aa der ble ju sedden et Grin, sa de ammada ikje.
  
  Rikka tâu inu de hela for goa Varer aa sâe, a nu skujle der ægelit vad en ajnen
  Pibel inj i Krisinj; men de va vel bedst a hon gjik der enj Gong enjdaa, for a
  di kujne faa lært denj Læinj ræjtit, mente hon. Aa ded Forslaued ble vedtâed me
  stor Fornøjelse udaa hela Ungdomminj, natyrlit.
  
  Di gjik altsaa rundt ijen aa song de samma som for, mens Tanta Rikka sprong
  omkræjn aa gjore sina Diggedarier; aa denja Gonginj bleed Kâel Klo, der fikj
  Gujlbaaned om Arminj. Naar Rikka saa kom aa bø hannem te Dajns, svârde hajn paa
  sin muntra Maada:
  
  »Ja, la vos to gamle præua aa svinja vos paa Gollbræen enj Gong!« Aa saa svinjde
  hajn denj gamla Skønjomfruen saa rast, a Benstikkarna gjik som Trommestikker, aa
  blev ver, te Rikka va hel ambostu aa svingel. Hajn maatte hjælpa na hen aa sidda
  paa enj Bæjnkj, for a hon kujne hvila saj.
  
  »Du e nok bleed for gammel te aa dajnsa, Rikka!« sâe Lijlegaars-Sinan te henje
  aa grinada. Aa flera aa di andre grinada nu saa majed, a Rikka ble baadde
  knotten aa kjedsam. Hun maatte hâe sit Gujlbaands-Lommetorkle op te ajned Bryg;
  aa saa forsvândt hon hastut ud idaa Sâlinj. 
  
  »Hon ble nok kort for Holled«, bemærkte Kâel Klo lid spodsk, mens Grinesalvan
  taunada lid.
  
  »Aah, hon e altid saa nikker aa saj; aa somma Tier e hon en ræjti Grynklepiva!«
  svârde Lijlegaars-Sinan aa storsmilada te Kâel Klo.
  
  Der skujle ju saa begjynjes paa enj ajninj Læj. Aa for a Sina West inte skujle
  faa for majed aa sâj âuerfor Kâel Klo tâu Storborra-Døttern Thora fat aa føre
  an. Hon ordnada ijen di unge te aa gaa rundt i enj Kris aa gjik saa sæl inj i
  Krisinj aa song for:
  
  »Skøn Jomfru træder i Kredsen ind;
  der drejer hun sig saa sagte omkring;
  og er der nogen, Skønjomfru har kær,
  saa træd ham paa Foden, men ikke for nær.«
  
  I ded a Kâel saa kom lie ud for henje, gjik hon hen aa trødde hannem lid smaat
  paa denj ena Skoinj; aa hajn va strajs alatter aa svinjde na rundt i enj Dajns,
  mens di song:
  
  »Se, nu er jeg bleven saa kisteglad,
  for nu har jeg fundet den, jeg vil hae!
  Tra ladela ladela ladela!
  Tra ladela ladela lae!«
  
  Derette kom Lina Leth inj i Krisinj. Hon valde Hâns Hajl fraa Grunkagaar aa
  dajnsa me. Saa kom Sina West inj; aa hon valde Lârs Leth; aa seddan ble di ver
  Rækjan igjennem.  Daa ded saa va âuerhat, tâu di fat paa enj nyer Læj, hvor
  Grunkagaars-Hildan aa to andra Pibla gjik inja i Krisinj, mens der ble songed:
  
  »Der ganger tre Søstre i Skoven!
  Tra ládelalá, tra ládelalá!
  De ere saa yndig’ som Voven!
  Tra ládela ládela lá!
  De af deres Kigdom praler!
  Tra ladelalá, tra ladelalá!
  dog ejer de knap en Rigsdaler!
  Tra ládela ládela lá!«
  
  Ded ble der ju grinad majed te; aa de fortsattes, mens hver aa di tre »Søstrana«
  kniksada for enj Herre te Songinj.
  
  »Og vil du mig Haanden give,
  Tra ládelalá, tra ladelala!
  Saa skal du min Kæreste blive,
  Tra ládela ládela lae!«
  
  Aa di udvalde tre Pârn dajnste rundt me hverandra. Ette ded folde enj Læj, hvor
  Herrarna valde Damer.
  
  Aa saa va Hâns Hajl strajs paa Tæerna aa namsada Thora Thorn aa svijna rundt
  me. Ded syntes Skræppe-Kâlinj intet ræjtit om; aa for aa faa Revanch opføre hajn
  saa enj Hamborre-Dajns me samma Thora, mens hajn song:
  
  »Og jeg har hørt, der skulde være Dans,
  og det skulde være i Aften;
  og jeg vil jo saa gerne med;
  men det skulde gaa lidt sagte. —
  Og jeg vil danse med Mari
  og saa med Oles Søster
  og saa med bitte Ane Sofi,
  saa længe som jeg lyster.«
  
  Aa ette som der nu va kommed Fârt i Tinj en, gjik ed sin rast me Inklinassioner,
  Dajnsa aa Songa som denja her:
  
  »Der brænder en Ild, den brænder for dig,
  den brænder med tusinde Flammer!
  Tag mig ved Haand! sving du mig om!
  Jeg vil saa gerne danse!
  
  Saa gerne som jeg vilde danse med dig;
  men der er saa mange, der vogter paa mig;
  paa mig vogter Fader; paa mig vogter Mor;
  paa mig vogter Søster og eneste Bror.«
  
  Derette præude di Dujnsedajnsinj, der begjynte me, a et Pâr gjik ijna i Krisinj
  aa puffade te hinjajn, mens der ble songed: 
  
  »Du skal ikke tro, jeg om dig tykkes,
  Nej, du er altfor lidt for mig!
  Du skal ikke tro, jeg om dig tykkes!
  Nej, du er altfor lidt for mig!
  Nej, min Hu staar til andre Steder!
  For her er den, som jeg synes om!«
  
  Aa saa valde baadde Herrinj aa Daman dom hver enj ajninj Mâga, som di dajnste
  rundt me.
  
  Naar di unge saa va bleed hel varma udaa Dajnsinj, gâe di dom te aa læja
  Pântelæja som »Borra Gujlæble« aa »Gjemma Bælte«, aa derette: »La Rinj gaa«,
  »Slaa paa Hænner«, »Gaa me Forundrinjer«, »Munkinj gaar i Enja« aa »Bryda
  Kloster«, te Værtinjan kom aa bâe om Plâds te aa faa Spizeborn opstæjlda aa
  dækta.
  
  Der va di unge strajs terez aa hjolp te. Horrana stæjlde Skrikka op aa lâe di
  longe Borplâdarna paa; aa bâg ver longs denj ena Vægjen lâe di paa nonna Stola
  et lânt Bræ, som Piblana beklædde me Hestadækken, for a der kujne vara godt aa
  sidda. Strajs ette kom Pajarna me longa hvida Dygga aa lâe paa Bored aa satte
  saa Starinlyz i blânka Stâga derâuanpaa. Aa saa dækte di op me
  Postelinstalrikka, Kniva, Gafla aa Asietter me Røbeder aa Agorker. Aa tesist kom
  di me di store varme Stæjarna, som di stæjlde omkræjn paa Bored; aa ver Sian aa
  Stæjarna satte di Postelinsfâd me varma skâlada Kantofler aa Skaala me varmer
  Sâus, der dâmpada tjykt i denj kojla Loften.
  
  Imens gjik Moer Dorta inj aa bø Majnana aa Konnarna te Bors: »Vassego aa sidden
  nu ud paa Sâlinj aa faa et Grân Mâd! Ded e snârt læjne sin, a ni fikj nâd!«
  
  Aa Konnarna va strajs villua te aa gaa; for di hadde sodded aa kjedad dom hela
  Avtaninj. Men Majnana va saa optâena aa dorres Kortspøll, a di knap sanste nâd
  ajned. Fost daa hon hadde faaed sinj Majn i Gong me aa hjælpa saj aa gjæstby,
  begjynte di andre Majnana aa rokka paa. Men nonna skujle saa ud aa se, hvoddan
  Væred va, kantro; aa ded tâu ju âu Tid. — Imens va Konner aa Pibla kommena te
  Bors. Aa di foste begjynte  alt aa fryza. Hvar hadde vel et lided Selskavssjal
  om Rygjinj. Men di skujle ju, som Skjik aa Bryg va, sedda longs ime Vinjuen; aa
  der va livel kâldt aa Trækj udafraa. De mærktes varst for Konnarna, der lie va
  kommena fraa denj varma Kaklunskroginj.
  
  Nâ, nok e ded. Majnfolken kom ju inj tesist di me; aa di ble saa anbragta paa
  enj longer Bænkj âuerfor Kvinjfolken seddan, a der kom enj Storbone te aa sidda
  ver hver aa di store Stæjarna; aa hajn skujle saa skjæra for aa partera itu,
  forenjd Gjæstarna kujne faa nâd aa spiza.
  
  Ded gjik elja majed godt. Sannemajn Torn skâr Flæsked ud i pena Skjiver, som
  hajn lâe paa Talrikka aa lod gaa omkræjn; aa Skræppegaarsmajn skâr Oksastæjen i
  haltommatjykka Bidda, som hajn spode saj aa senna omkræjn, for a hajn sæl kujne
  komma te aa faa nâd ner i sinj Maua. Sammen me Stæjtalrikkana gjik âusaa Kâr me
  Kantofler, Sâus aa Røbeder rundt, sa baadde Hænner aa Mujna kom i Gong, sa de
  lød bestandig: »Vassego!« aa »Tak!« »Vassego!« aa »Tak!« Aa somma Gjæster ble
  saa unøtta âuer, a di skujle flytta Kâr saa ota, a di sâe: »La de bâra gaa
  frambi!« Enj aa di graadiste fikj ikje enjgong Tid te aa saj ded, sa der en
  Stujn kom te aa staa enj hel Krydda Stæjtalrikka aa Kantoflefâd, Agorke- aa
  Røbedeâsietter aa Sâusaskaala ver hans Plâds.
  
  Daa de mesta udaa Flæska- aa Oksastæjen va sat te Livs, ble Kalla- aa Gaazastæj
  parterad aa sendt om; aa ettehaands, som Gjæstarna fikj majinj goer Mâd ner, kom
  Bloinj godt i Omløvv hos dom ajle; aa derme steg âusaa Varmajn aa Homøred, sa
  Snakked gjik rast; aa sæl Konnarna ver denj kojla Vægjen begjynte aa knadra
  lid. Der snaktes om Vær aa Vinj aa om, hvoddan der hadde vad dækt op paa andra
  Gaara, hvor Gjæstarna hadde vad te Gjilje.
  
  Ette a Kalla- aa Gaazastæjen va injtâed, ble der omdelt Ânestæj aa Fyln udaa
  Plommer aa Røsiner, Æble- aa Kringlemos; aa saa ble der forudan dejligt Jylaøl
   skjænkjt Punch te Herrarna aa Vin te Damarna. Ded satte ju Homøred ydarliere
  op, sa somma ble muntra aa andra vraulurna.
  
  De vârde nu inte læjne, forenjd Sannemajn Torn slo paa sit Glaz, reste saj aa
  udbragte Værtinjans Skaal. Hon hadde ju gjort saj enjhelu Umâg me sin
  Huzholdninj, aa de va vellykkad aa dejlit altsammen, hva hon bød sina Gjæster,
  sâe hajn; aa derfor vijle hajn me dom ajle takka saa majed aa ønska henje Lokka
  aa Hæjld aa Helbré aa saa videre. Derpaa hævada hajn Glâzed aa begjynte aa
  sjynga; aa hela Selskaved reste saj aa song me:
  
  Og dette skal være Værtindens Skaal,
  Hurra! Hurra!
  Og Skam for den, som ikke
  Værtindens Skaal vil drikke!
  Hurra! Hurra! Den Skaal var bra, Hurra!«
  
  Aa imens a Moer Dortha saa gjik rundt aa klinkada me hver enkelt, ble der songed
  videre:
  
  »Gid hun maa længe leve!
  i Fryd og Velstand svæve!
  Hurra! Hurra! Den Skaal var bra,
  Hurra!«
  
  Derette hævada Sannemajn sit Glâs aa râvte:
  
  »Værtinjan længe leve!«
  
  Hvorpaa ajle gâelde:
  
  »Hurra-a-a!«
  
  Aa saa ble Sannemajn ver:
  
  »I Fryd og Velstand svæve!«
  
  Hvorette der folde et lânt »Hurra-a-a!« fraa hela Selskaved.
  
  »Aa denj, der mener nâd meed, hajn tutar ud!« teføjde Skræppegaarsmajn. Aa saa
  grinada di ajle aa drok, mens Værtinjan takkada for Skaaln. Aa Thora Torn saa nu
  te Kâel Klo me enj vis Stolthed i sit Blik. 
  
  Naar der saa va bleed snakt aa vraulad nogged âuan paa alt ded, aa ijen skjæjnkt
  nogged i Glazen, reste denj gamla Skræppe-Kloinj saj aa udbragte Værtens Skaal,
  takkada hannem for godt Nâboskav aa ønskte, a Niels Leth maatte læua monga Aar
  inu aa hojla monga dejlia Jylagjijle som detta her. Aa saa brommada hajn for,
  mens di andre song me:
  
  »Og dette skal være vor Værtes Skaal o. s. v.«, te der va klinkad, drokked aa
  takkad lisom ver denj fosta Skaaln.
  
  Derette ble der ijen snakt aa sjausad en Possion; aa saa reste Grunkagaarsboninj
  Jens Hajl saj aa sâe, a di maatte livel inte glømma Ujnantagsmajn: gamla
  Bedstefar Skâu, der inu gjik aa saa altinj te goa paa Gaarinj, Annars Skâu hadde
  altid vad paapassinj me sina Smorrskjillinja; aa derfor va der bleed nâd te
  Sviersønninj aa hojla Gjæstabod for, sâe hajn. Mens Bedstemoer Skâu læude, hadde
  di âu hat en go Støtta i henje. Hon hadde forstaaed aa spinja aa værkna, sa der
  baadde va nogged aa ligja aa gaa i aa nogged aa dækka op me. Aa saa ble der
  songed:
  
  »Bedstefar Skâu til Ære
  skal denne Skaal være!
  Hurra! — Hurra!
  Og Skam for den, som ikke
  Bedstefar Skâusa Skaal vil drikke!
  Hurra! — Hurra! Den Skaal var bral Hurra!« osv.
  
  Naar der saa va klinkad, drokked aa takkad aa skjænkjt i Glazen ijen, reste
  Skræppe-Boninj saj aa sâe, a Gjæstarna maatte heljer inte forgjædda Tanta Rikka,
  der gjik saa troet paa Letholt aa sorjada for, a der ble nonna Gjæs aa Ænner aa
  slajte te Jyl. De gâe baadde Fjæra i Dynevaarn aa dejlia Stæjer te aa sætta paa
  Bored, sâe hajn.
  
  »Aah, ded e elja inte nâd aa skræppa aa!« svârde Rikka hal ujnselit, mens flera
  aa Gjæstarna smiskada te hinjajn. 
  
  »Du mener kanskje, a de alt e nâd, der kommer aa saj sæl!« svârde Sannemajn Torn
  for lisom aa do dom aa.
  
  Ette a der saa va grinad en Possion âuan paa ded, ble Tanta Rikkas Skaal
  drokked; aa hon takkada ju me smilenes Ansajt, lisom di andre hadde gjort,
  kantro.
  
  Denj Skaaln gâe saa Anledninj te aa snakka om di goe Spizegjiljen, hvor der ota
  hadde vad Præster me, som hadde nydded mer enjd gaddelit. Skræpppemajn Mads Klo
  fortalde, a enj Præst hadde inte lad’ed varra nok me ded, hajn kujne faa i saj
  ver Gjiljesbored, men hadde âusaa fyljt Lommarne me Stæj- aa Kâgestompa, som
  hajn tâu me hjøm aa læua aa bâg ette. Aa enj ajninj Præst hadde drokked saj saa
  fujler, a hajn hverkan kujne se elje sansa.
  
  »Men saa kom Præstinj Trânbær aa gâe baadde Præster aa Bønner paa Pelsinj for
  dorres Ugudelighed«, sâe Lijlegaarsmajn.
  
  »Aah, denj Trânbærinj va livel men enj sømpel Præst, naar hajn kujne la enj Smed
  tâe Majten âuer saj!« svârde Skræppegaarsmajn ijen.
  
  »De e’nte altid bedst,
  hva Smedinj hâr fæst,«
  
  injskodd Lijlegaars-Westinj me Blynkj i Øjen. Aa ettesom hajn nu hadde faaed
  begjynjt aa saj nâd, reste hajn saj aa sâe, a di gjore nok ajle væl i aa tâe
  nogged ette Trânbær. En ny Slægt vâuste nu te aa skujle præua Lived. Derfor
  vijle hajn foreslaa, a di drok enj Skaal for Bællana aa di unge.  Denj
  Skaalinjledninjen ble Skræppemajn inte ræjti glâr for; aa hajn hjolp saa te, a
  Skaaln ble songed seddan:
  
  »Og Børnenes Skaal vi heller ikke glemme maa!
  Tirállalá Tirállalállalá!
  Nej, Børnenes Skaal vi heller ikke glemme maa!
  Tirállalá Tirallalállalá!
  Tirállalá! Tirállalá! Tirállalállalállalá!
  Tirallala! Tirallala! Tiral-lal-lae!«
  
  Âuan paa ded ble râft:
  
  »Børnene længe leve!«
  
  Aa Letholts Børn: Lârs aa Lina gjik rundt aa klinkada me hver enkelt aa takkada
  for Skaaln.
  
  Raagaboninj, som forra mest hadde gâlt lid me, syntes nu, hajn âu skujle føra an
  paa nâd aa udbragte saa Selskaveds Skaal, som saa ble drokked ujne majen
  Kommers. Derette fikj Pelsemajn Selskaved te aa drikka Damarnes Skaal. Aa saa
  ble der songed enj Del Drikkevizer som: »Per Morten han var en emsiger Mand« og
  »Med fulde Glas og Sangens raske Toner«. Aa der ble ju drokked for hver Viza,
  men inte altid »fulde Glas«. De va inte ajle, der tau’ed som Skræppeboninj, der
  bâra drok tæt aa slo om saj me Orsprogged: »De gaar nok an i vor Tid. Skam faa
  di, som ettelæua!« —
  
  Gjæstarna ble livel omiser trætta aa de Drikkeried; aa Klokkan 2 hal 3 om Natten
  reste di dom fraa Bored aa takkada Vært aa Værtinja for Mâdinj. Derette skujle
  di fleste ju ud aa se, hvoddan Væred va; aa de hadde varkelig forandrad saj lid
  aa begjyndt aa slejna i Sneeinj. Somma fânt lid Krâ aa lauada te Snebojla, som
  di kjinkada ette hverandra; men denj Kommersen va’d ju for kâldt aa ble ver me.
  
  Daa di saa kom inj ijen, va Mâdasâgarna tâed aa Born uda i Sâlinj, aa Borplâder
  aa Skrikka vækrømda. Spøllemajn Boss sodd alt aa stemte sin Fiol; aa nu skujle
  Bordajnsinj begjynja. Værtinj føre denj op me Sannemajnakonn, aa Sannemajn va
  ijen galanter aa tâu Værtinjan Dorta aa dajnsa me. Seddan bytte di gamle Majnana
  Konner; aa di unge Karana valde Pibla, som di syntes om.
  
  Naar hver Kar saa hadde faaed en Dama, stæjlde di dom Pâr om Pâr i to longa
  Rækjer, hvor Værtinj aa Sannemajnakonn sto nærmast Mossekantinj; aa saa snârt
  hajn begjyndte sit Spøl, klappada hvar Herre i Hænnarna imod sin Dama aa hon
  lisedan imod hannem, hvorette di trødde i Golled aa svinjde rundt me 
  hverandra; aa saa balancerde de æversta Pâred ner imeljem Rækjarna aa tebâges,
  hvorette di klappada aa trødde aa svinjde rundt me de næsta Pâred aa balancerde
  saa ner aa op ijen. Derette begjyndte de andra Pâred aa gjøra lisedan som de
  fosta; aa næsta Omgang tâu de tredde Pâred fat aa følla ette paa samma Maada,
  ettesom Musikken lød, sa di snârt va i Gong ajlesammen me: »Klap! Klap! Klap!
  Tráderáderom!« der ujne Rujnsvinjninjen ble te: »Trádé, rádé, ráderiderom!« Aa
  somma Kara va ujne ded saa bællaajtua, a di slo Knips me Hænnarna aa hyggade i
  Knæen for aa gjørra dom te.
  
  Naar saa ajle Pârn hadde gaaed alt ded igjennem, begjyndte di aa kjeda. Di
  sluttada Kris Pâr om Pâr. Hver Herre tâu sin Dama i venstre Haand aa denj næsta
  i højre; aa saa krydsada di inj aa ud aa ud aa jin ibland hverandra, te hvar
  Herre fikj sin Dama ijen, som hajn saa svinjde rundt me, te Musikken holdt op.
  
  Saa ble der pustad lid; aa somma aa di gamle maatte torra Sveddinj udaa
  Pajnan. Derette bestilde Niels Leth en sagte Vals, som di ajle gjik me te; aa
  âuan paa denj fikj di en Hamborr, som âu va let aa trø. Derpaa trødde di nonna
  Opstæjledajnsa som: Seksturn, Bromlan aa Stâdsturn. Di gamle va nu trætta; aa
  for aa faa dom lid oplivada bø Moer Dorta dom inj i Mælsâlinj aa trakterde dom
  me Kaffe aa Hveddebrø.
  
  Ette denj Oplivelsen trajte Majnana dom ijen inj te Spølleborn i Storstâuan aa
  Konnarna te Kaklunskrogana i Lijlestâuan, mens Ungdomminj ette Kaffedrikninjen
  fortsatte me muntra Rujndajnsa uda paa Sâlinj.
  
  Paa denj Maadan gjik der nonna Tima ijen. Kortspøllarna fikj monna Glâz Bitter,
  der livada op, sa Skræppemajn meljde Modgran aa ble gjort »Stora Siøm«. Men
  Konnarna sodd aa beklauada dom âuer forskjellia Nøijer, di hadde faaed udaa denj
  kojla Salsvægjen. Nonna ryste, andra gloff'ada, aa nonna hadde ont for
  Holbruskajn elje Vark i Lænnarna, sa de  knajte i Rygjatinjana paa dom. Denj
  enesta, der inte sâe nâd te ded, de va Pelsagaarskonn; aa naar di andre spore
  henje, om hon inte hadde faaed nân Nøija, svârde hon me Orsprogged:
  
  »Der gaar sjæjlan Pest paa Edernæjler«. Aa ded satte lid Homør i
  Konneselskaved. —
  
  Henad Dâninjen kom Moer Dorta aa bø baadde Konner aa Majna inj te Frokost i
  Mælsâlinj; aa ded gâe ijen lid Forandrinj. Der va dækt op me Râubrø aa Sægtebrø,
  Spæjesilj, kogta Ægj, Pølsa aa Ost, Øl aa Bræjnevin. Aa somma tâu ijen dygtit te
  dom udaa Rettarna.
  
  Skræppeboninj va âusaa dér enj aa di vijleste. Hajn skræpte hela Tiden aa, hvor
  majed hajn kujne tølla. Men lisom ded tafte hajn baadde Kniv aa Gaffel aa gle
  ner ujne Bored, hvor hajn nok kâste lid op.
  
  Liljegaarsmajn, som sodd lie ver, bøjde saj ner aa spore, hva der va i Væinj.
  
  »Aah, jâ skujle bâra leda ette enj Stomp Brø, som jâ hadde taft«, svârde
  Skræppemajn nera fraa Golled aa, mens di nærmeste udaa Borfællarna smiskada.
  
  »Men jâ synes, jâ høre daj kløijes lid«, bemærkte Annars West lid sajte aa
  hâlada Kloinj op paa Stolinj ijen.
  
  »Ja, jâ hadde ju faaed denj lid forkjert i Halsinj«, svârde Kloinj nok saa
  fermt; aa saa drok hajn enj Slurk Øl ver Bored aa lod som inte va.
  
  Men ajle Borfællarna hadde livel lajt Mærke te de paserda, sa de gjik me
  Smaasnak aa Smiskan hela Bored rundt. Nonna mente, a Skræppemajn va bleed
  daarlier udaa Tobaksrøinj; aa andra sâe, a hajn hadde nok faaed for majed udaa
  di vaade Vârarna.
  
  Sannemajn Torn vijle inte snakka me om ded. Hajn reste saj aa sâe:
  
  »La vos nu hojla op aa takka for alt de goa, vi hâr faaed her i Avtan! De hâr i
  ajle Maader va’d et hæjlut Jylagjijle; aa vi maa inte ble ver saa lænje, a denj
  Ona faar slaaet sin Klo i vos!« 
  
  Di siste Orn ble der âu smiskad lid te; aa saa reste baadde Majna aa Konner dom
  fraa Bored aa takkada Vært aa Værtinja for Frokostinj aa alt de goa, di hadde
  faaed denj Avtaninj. Aa mens di unge saa kom inj fraa Sâlinj aa fikj dom lid Mâd
  ver Frokostbored, lauada di gamle dom te aa kjøra hjøm.
  
  Niels Leth gâe saa sina Drenja Ordre te aa spæjna di frammede Øijen for di
  tehørenes Slæ aa Kâner.
  
  Skræppeboninj va ijen Karakar. Hans Søn Kâel hadde nok slaaed sin Klo saa fâst i
  Sannemajnadøtterns Haand, a de holdt. Enj kajn ju âusaa saj, a hajn hadde
  stokked saj paa enj Torn. —
  
  Udan videre Slinger kjøre ajle Lethols Gjæstarna hjøm i denj dejlia
  Meljemjyls-Mârninj, mens Kâneklokkarna rinjde, aa Sneenj blinkada hvidt âuer
  Lanskaved.
  