text: Tre Nâbo aa Navnafætra
  
  FOR i Tider behøvte Borrinjholmarna inte søija om aa faa dorra Navn forandrada
  elje betalla Penja for aa faa enj nyer Titel; for di gâe hveranra Titla aa
  Binavn ganske for injen Tinj. Somma fikj nya Navn flera Gonga ad. Folk va inte
  saa gniena aa dom i ded Stykjed. Seddena Binavn ble ota te et Slaus
  Kjelenavn. Di va’nte altid saa pena; men der va gjerna lid Meninj i dom
  allievel; aa de faldt saa râ for aa la dom løvva igjennem Mujntøjed.
  
  I sønre Pærskersen bo’de for monga Aar sin tre Nâbo, som vijle varra Storbønner,
  skjønt di kuns va laulia ajle tre. Denj ena ejde livel enj ræjtier Gaar. Di anre
  to hadde bâra Parceller fraa Gaarinj. Men dorra Ejendomma va mest lisaa stora
  som Gaarbonens; aa naar hajn va enj Hagga, saa vijle di inte varra Sjæus.
  
  Sjelva Gaarboninj hadde en Aa te aa driva en Vanmølla; aa for aa faa Van nok te
  denj grauada hajn Ræjner i sina Skjæl aa trajte Enjvannet fraa anra Folks Âgra;
  aa ded ble di knottena âuer aa kaldt’enj »Vantappinj«. Mæn ette a hajn enj Gong
  hadde tappad Øl ver et Ølgjilje, ble hajn kaldter »Øltappinj«. Aa ded ble tesist
  te »Tappinj« elje »Tappemajn«. Ded Navned pasde âu godt; hajn hadde enj vis Fâza
  ver saj aa forsto aa dreja rundt me Folk lisom Tappinj me et Hjâul. Hajn mâlde
  Mel aa Gryn te dom, hajn gâe dom goa Raa; aa hajn kujne faa dom te aa grina ad
  injen Tinj.  Hans Nâbo te Norr va inte ræjti me paa ded; for  hajn vijle partu
  varra denj gjævesta aa dom. Dæjn Vej hajn anviste me Tøppinj aa sinj Pæjefinger,
  skujle di andre gaa; eljes va’d inte ræjtit. Aa ettesom hans Jord âu gjik ud i
  enj Tøp, pasded ju inte saa galed, a hajn ble kaldter »Tøppinj«.
  
  Denj sønresta Nâboinj va denj naalista aa dom. Hajn va enj Drabbes te sit
  Aulsvæsen aa nøppada saa ota te Flaskan, a hajn sodd paa Nøppinj te
  Fallit. Derfor kom hajn te aa hedda »Nøppinj«.
  
  Dæsse tre Nâbona høre sammen som to Svingla te enj Hammel. Naar denj ena kom for
  lânt fram, aa denj anra va lid tebâges, holdt »Tappinj« Balancen. Di hjolpes ad
  aa âga inj om Høstinj, aa di foldes ad te Kjærkes aa te Krâus. Hva di ægelit
  hed, va der injenj, der hâuste. Naar Folk saa dom komma, sâ’e di: »Der kommer
  Tappinj aa Tøppinj aa Nøppinj!« Ded va saa læje te. —
  
  Men injed e bestandit i denja Varden. Hammeltøj kajn gaa itu, aa Kjelenavn kajn
  ble forandrada, forenjd nâijn tæjnkjer paa’ed.
  
  Denj Gonginj kjende Folk inte te saa monga Maskiner som nu. Bønnarna maatte
  baadde tarska, skjæra Hakkelse aa kjærna Smorr me Haandkraft. Men denj kloga
  »Tappemajn« tæjnkte som saa, a naar en Vanmølla kujne mâla Mel, kujne denj vel
  âu kjærna Smorr. Aa ættesom der inte va nâd Van te aa trækja Møllehjâuled om
  Sommarinj, fândt hajn paa aa laua en Maskin, der kujne trækjes aa enj stor
  Hujn. De va bâra et stort Hjâul, der sodd paa enj Âusel lisom et Møllehjâul aa
  va tomt injidi lisom en Tromma. Paa denj andra Ennajn udaa Âuselinj sodd et
  Trissehjâul me en Snor te en liden Trissa paa Kjærnan. I Trommehjâulet va enj
  Lem te aa slæppa Hujn inj igjennem. Naar saa Hujnakrajtured kom derinj,
  begjynte’d ju aa trø frametter; aa saa løvv Hjâuled rundt; aa ju raskere Hujn
  løvv, ju hâusere gjik Maskin.
  
  Daa hela denj Remedian va ble’d færdi aa kommen i Gong, sto denj glâ »Tappemajn«
  aa gne saj i Hænnarna aa hvyslada aa song; for ded va livel fæzeli morsamt,
  syntes hajn, a de kujne gaa, udan a hajn sæl behøvte aa røra en Haand
  ver’ed. Kjærnan slo Vinjana rundt i Flødden saa rast, saa rast, a de inte vârde
  læjne, forenjd der ble Smorr aa. Seddan gjik ed flera Gonga; aa »Tappinj« ble
  højer i Nakkajn âuer detta her. Hajn snakte inte stort om ajned enjd sin
  Hujnakjærna i longa Tider.
  
  I Fostninjen brød hans Nâbo dom inte om ded Snakked; men saa snârt di fikj se
  hela Remedian i Gong, forgryste di dom âuer, hvor let de gjik aa faa kjærnad. Aa
  saa vijle di inte staa tebâges for denj kloga »Tappinj«, natyrlit. — »Tøppinj«
  vijle nu hâe en Maskin, der va majed storre enjd Nâboens, kantro. Hajn lo enj
  Snekkara laua et Trækjhjâul saa stort som dæjna Stâuan, men Fortgongshjâuled paa
  Âuselinj ble men paa samma Størrelse som ded, a »Tappinj« hadde. Naar »Tøppinj«s
  Hujn saa kom inj i de stora Hjâuled, aa hela Relihedinj begjynte aa røra saj,
  gjik Kjærnevinjana inte hâusere rundt enjd gamla Marnas Grødaslæu i
  Grydan. Strajs glæde »Tøppinj« saj âuer, a ded Maskineried kunje gaa; men daa de
  hadde gaaed enj Times Tid, udan a der kom Smorr, begjynte hajn livel aa klø saj
  lid i Nakkajn. — Hva kujne der daa varra i Væinj, tæjnkte hajn. Sporra
  Opfinjarinj om Raa va hajn for stor te; aa la ajl dæjn goa Flødden gaa i Vasken
  va hæjler inte saa morsamt. Hva skujle hajn daa griva te.
  
  Lisom hajn spekelerde paa ded, faldt der hannem nogged inj, som gjor’enj blæjer
  om Næzan. — Om »Tappemajn« hadde forgjort Sâgarna for’enj, for a hajn inte
  skujle faa nân Glæ aa sin Hujnakjærna. Ded vijle livel vara de varsta aa de
  hela; aa ju mera hajn tæjnkte, des sækrere ble hajn paa, a seddan va’d. Men
  hvoddan skujle hajn faa Hævn paa denj Trojlmajn? — »Tøppinj« maatte smida ajl
  denj goa Flødden i Svinatrâued; aa næsta Gong maatte hajn kjærna me Haandkraft
  lisom i gamla Dâ. 
  
  »Nøppinj« hadde imens faaed saj en Maskin hajn me; men denj va kuns liden; for
  hajn hadde inte Raa te aa kosta majed paa seddan nâd Kram. Hujn hadde hajn
  hæjler inte. Men enj Kat kujne vel gjøra samma Tjeneste, mente hajn. Derfor
  hadde hajn lad enj gammajl Bødkara laua saj en Kattakjærna. Daa de Drejeværked
  va færdit, kom »Nøppinj« ajl sin Flødd i Kjærnan aa sinj Kat i Træjkhjâuled aa
  sâe: »Kis! kis!« Men de hjolp ijned. Maskin vijle bârstans inte gaa. Hajn præude
  aa skobba lid te Hjâuled aa kissa ijen; men de ble men de samma. »De va daa
  livel Hundans!« brommada »Nøppinj« aa spottada en stor Skro ud. Aa daa ded
  hæjler inte hjolp, sende hajn Bodd te sinj kloga Nabo, om hajn vijle komma aa se
  paa Relihedinj.
  
  »Tappemajn« va strajs terez aa folde me Bodd hen te Majnaskroved, der sto aa va
  saa unøtta, a de ammada ikje.
  
  »De va daa livel Hundans!« gjentâu »Nøppinj« Gong paa Gong.
  
  »Ded e vel snârere Kattens!« sâe »Tappemajn« aa grinada.
  
  »Du hâr ju gjort Træjkhjâuled altfor lided te din Maskin. »Tøppinj« gjore sit
  for stort; men detta her e livel varre. Hvor kajn du tro, a enj Kat kajn trækja
  ded, saa lided som ded e?«
  
  »Ded ska daa vel vara mindre te enj Kat enjd te enj Hujn!« brommada »Nøppinj«.
  
  »Nej, de ska, min Skâl, vara storre, minj goa. Der ska storre Hjâul, naar der e
  mindre Kraft te aa trækja«, sâe denj treska »Tappemajn«.
  
  »Jo, vist, ded kajn du bilja Tossa inj«, svârde »Nøppinj« ijen; aa for inte aa
  gje saj viste hajn sinj kloga Nâbo aa me Ortøjed: »Enj ska’nte la Bælla se
  halfâdad Arbej«.
  
  Nok e ded. »Nøppinj« præude slet inte paa aa forbæra elje fli sin Maskin. Hajn
  lo Kattinj komma ud idaa sin Kattapina; aa Konn maatte kjærna Flødden me
  Haandkraft, mens hajn sæl hente Trøst fraa Bræjnevinsflaskan. 
  
  Dâinj ette gjik hajn hen te »Tøppinj« aa beklauada saj âuer sin uheldia
  Kjærnemaskin, som »Tappinj« hadde gjort Nar aa; aa daa hajn fikj aa vidda, a
  samma »Tap« âusaa hadde vad henna aa grinad ad »Tøppinj«s Kjærneremedier, ble di
  to Smaabønner enia om aa kvæza denj tredde, som ju va enj ræjti
  Vigtigsnud. Strajs kujne di inte komma i Tânker om, hva di ægelit skujle gjørra
  ver Bâzajn; men naar di hadde faaed nonna Sypa, begjynte di aa komma etter ed.
  
  »Dersom jâ kajn faa Ram paa hans Hujnadyr enj Gong, saa ska denj, flaske maj,
  ligja der me Ben i Væred«, sâe »Nøppinj«. »Ded kajn du nyza rødt paa! — Sedden
  enj Galnerojs, der kommer her aa narrar vos te aa laua nâd, som inte kajn gaa,
  aa saa bâg ette staar aa grinar ad de hela! — Hva, du? Ska vi hâe enj Stæjnkj
  inu?«
  
  »Ja, vassego!« sâe »Tøppinj« aa skjæjnkte Glâzen bredfujla. »Skaal! Skaal!«
  
  »Skaal!« svârde »Nøppinj« me et spodsk Grin aa drok de halla udaa Glâzed.
  
  »Ved du, hva jâ vil gjørra?« sâe saa »Tøppinj«. »Jâ vil skyda ajle hans Krajtur,
  som kommer inj paa mit ette denja Dâinj. De kujne varra, a de vil tæmma lid
  paa’enj, sa de kujne.«
  
  »Aa vi ska ver Lejlighed se aa faa nogged Sprut idi’enj, sa hajn møster
  Kondeviten«, sâe »Nøppinj«. »Hajn ska inte hâe monga Sypa, forenj hajn blier saa
  tammer, a enj kajn prikka’enj paa Iven, udan a hajn mærker ed. Ha! Ha! Ha!
  Seddan e vor kloga Nâbo. Hajn kajn skava saj baadde som enj Tossa aa enj
  Sprintengjøij. — Hâusar du denj Gonginj hajn forgatte Træskona te Niels Lârses
  aa løvv hjøm paa Hozzesokkana?  Hvor hans Konna daa skjæjlde! Dinj
  Hozzekræmmara! sâe hon. He! Hi! Hi! Skaal du!«
  
  »Skaal! Skaal!« sâe »Tøppinj« aa grinada me. »Nej, âuer for Konn hâr hajn inte
  majed aa ska hâe sajt. Aa mærkelit nok, a de Trojltøjed, som gjor’enj saa
  kloger, inte hjælper’enj te aa hâusa, hva hajn ska.« 
  
  »Ja, ded maa du nok saj«, sâe »Nøppinj«. »Aa nu ska jâ fortælla daj, hvoddan de
  gjik, daa hajn kjøre me Flyttelas for Stina Pær Henriks. Hajn hadde forgat aa
  tâe Sædebræ me; aa daa hajn skujle kjøra hjøm, maatte hajn sidda aa âga Raukâna
  paa Vâunbonninj; aa syle maj daa, hvor Kjælinjarna grinada ad inj. He! He! He!
  Ha! Ha! Ha! — Skaal! Skaal!«
  
  »Skaal! Skaal! Ha! Ha! Hi! Ja, daa hâr hajn, dølle maj set lidinj ud!« grinada
  »Tøppinj«. »He! He! He! Ha! Ha! Men enj Tossa aa Galnerojs har hajn ju altid
  vad. Hâusar du denj Gongijn, hajn skujle korera Tornagaarskoen for Skab aa hadde
  forgat sin svorta Bog elje Doktaralajsa. Hajn kom ju te aa gjørra nâd galed ver
  Krajtured, sa de ble rent ustogga aa vælt’enj i Komøijed. He! He! Ha! Haaaah!«
  
  »Aa, du, du«, raglada »Nøppinj«, »du saa vel ikje, hva hajn gjore ver
  Munkagaarspajan paa Høstagjiljed? Hajn dajnste me na saa læjne, te hon ble hel
  træt aa sonk ner paa enj Stol; aa saa kjiljada hajn na.« »Nøppinj« gâe
  »Tøppinj« et Puf i de samma. »Seddan gjore hajn du! He! He! Haa! He! Hi!«
  
  »Nâ, de gjore hajn!« sâe »Tøppijn« aa saglada lid. »Men daa va hajn vel
  Græzæjnkj au«, føjde hajn te.
  
  »Ja, ded va hajn vel âu«, sâe »Nøppinj« aa dalrada lid paa Stolinj. »Nâ, nu faar
  jâ nok gaa, mens jâ kajn sæl!« raglada hajn aa begjynte aa vraula a Stâ. »Se,
  seddan gjore hajn, du«, sâe hajn ijen aa gjore nonna Svinker me højre Haand,
  ided hajn vraulada aa.
  
  »Du hâusar vel, hva vi hâr snakt om i Dâ!« râfte »Tøppinj« ette hannem. »Vi
  skujle ju se aa faa kvarnad denj »Tappinj«, forstaar du vel!«
  
  »Ja, jo, min søda Krokka«, svârde »Nøppinj«; seddan gjore hajn, du. Seddan gjore
  hajn.«
  
  Aa saa dinglada denj fujla »Nøppemajn« hjøm te sit Bo.
  
  To Ygger ette denj Passâsikan skujle der varra Aksion paa Pinjelykje; aa Søndajn
  for denj Begjivenhedinj kom di tre Nâbona te aa følles ad fraa Kjærke. Di to
  opsternâsie snakte inte om nâd galed; aa »Tappinj«  va lisom vân. Hajn snakte
  aa grinada aa spore di andre, om di vijle kjøra me’enj te Aksions om
  Onsdajn. Hajn skujle hen aa kjøvva saj en ung Hoppa, sâe hajn; aa der va vel
  altid nogged, som hans goa Nâbo kujne faa Lyst te aa by paa, mente hajn.
  
  Aa om de nu va denj Præken, di lie hadde hørt, der hadde værkad, elje de va for
  ded, a di sæl hadde Lyst te aa komma te Aksions, de ved jâ’nte. Men nok e
  ded. Di syntes inte, di kujne varra uvillia aa saj nej. Der va vel âusaa et aa
  ajned di kujne træjna te aa kjøvva.
  
  Men »Tøppinj« især va livel inte ræjti glâr ver de Føljeskaved. Aa saa snârt
  hajn kom hjøm, forhâude hajn, hva hajn hadde lâut. — Tilja Manda Mârn gjik hajn
  hen te »Nøppinj« aa sâe, a hajn vijle ikje âga me »Tappinj«, om de saa va alri
  ded; aa saa spore hajn »Nøppinj«, om hajn hadde forgat, hva di hadde snakt om
  ver Sypaflaskan i hinj Dâinj.
  
  Nej, de hadde hajn ju inte, ded. »Men hvoddan ska vi kujna ujnværa hannem helt?«
  sâe »Nøppinj« aa saa betæjnkjelier ud; »for naar en Mær blier forfongen, elje vi
  ska hâe nogged skrevved for vos, hvem ska vi saa elja sporra om Hjælp?«
  
  »Ja, galed e’d, hvoddan vi saa stæjler vos an«, sâe »Tøppinj« ijen; »men tâer vi
  vos inte i Ajt for’enj, saa blier ed, kolre maj, majed varr.«
  
  »Jâ ska saj daj, hva vi kajn«, halviskada »Nøppinj«, »vi kajn gje’enj saa majed
  aa di vaade Vârarna, a hajn inte kajn klâra saj sæl, for saa blier hajn lidinj,
  du, saa blier hajn, kattemaj, lidinj.«
  
  »Ih! ja, der sajer du nâd; de va inte saa galed et Forslau«, svârde »Tøppinj«;
  »men ska de ble te nâd, saa maa vi inte komma’enj saa nær, a hajn kajn forgjørra
  vos paa nân Maada. Sidda aa âga paa Sædebræ sammen me denj Trojlmajn ded gjør
  jâ, dølle maj, inte otere.«
  
  »Nej, men vi kajn ju følles ad aa kjøra me hvar sinj Vâun«, ble denj andra ver,
  »aa saa kajn vi tâe vora Aksionsstompa me vos hjøm, saa ed me enj Gong skjøt; 
  aa saa gjor’ed ju inte vos nâd, om hajn kjør Galnemajn paa Hjømvæinj.«
  
  »Ja, du sorjar vel for aa faa nogged idi’enj«, halhviskada »Tøppinj« te Svâr.
  
  »Jo, jo, min Gonn, jâ ska faa’enj saa fujler som enj Bræjnevinsmunk, udan a hajn
  tæjnkjer paa’ed«, svârde denj andra; for »Nøppinj« va flabbaajtuer ibland.
  
  »Du maa livel inte gje’enj mer enjd gaddelit, forenjd Aksion e forbi!« sâe
  »Tøppinj« me Vægt, »for jâ ska saj daj: jâ hâr tæjnkjt aa by denj unga Hoppan op
  for’enj, sa hajn inte ska hâe na for injen Tinj, forstaar du.«
  
  »Ded e ræjtit, minj goa«, svârde »Nøppinj«. »Skjil du enj bâra aa me
  Skjillinjana, saa skjiller ja’enj aa Kondevitten; saa ska vi se, hajn blier inte
  saa kar i Snudan herette.« —
  
  Seddan endte denj Raaslaaninjen; aa nu ska vi høra, hvoddan de gjik me
  Udførelsen aa de hela.
  
  Aksionsdâijn kom, aa di tre Nâbo aa Navnafætra foldes ad aa kjøre me hvar sinj
  Vâun. Der va flera Mil aa kjøra; aa daa di kom fram, syntes di, a enj Kop Kaffe
  kujne vara godt. Hos Maketentarinj va alt seddan nâd aa faa; aa di gjik altsaa
  inj te hannem aa satte saj ver Bored. »Nøppinj« fikj snârt fat i Romflaskan. Enj
  lidijn Ekstravarmara skujle der ju te seddan enj Gong, sâe hajn. Nok e ded. Di
  drok Kaffe me Rom idi; aa for hvar Gong »Tappemajn« vende saj et Grân ver Bored,
  snæjte »Nøppinj« saj te aa hæjla lid Rom i hans Kop. Men denj fosta va’nte »Tap«
  for injen Tinj. Hajn drejada saj horti tebâges aa saa Traktementet; aa saa
  maatte »Nøppinj« gje Omgongijn rundt. Paa denj Maadan ble di lid heda i Hâud
  ajle tre.
  
  Naar saa Aksion begjynte aa gaa for saj, bø di ju, som di va galna aa kjøvte saa
  monga gamla tuena Kjister aa bondløza Kâr aa Skræjl, som di injed Bryg hadde
  for. Tesist kom denj Hoppan fram, som sjelva Bâzajn hadde snakt om. Hajn saa
  strajs, a hon va majed ældre enjd hon ble udgjeen for aa varra; aa  derfor va
  hajn inte saa forhappader paa aa faa na. Hajn bø nok, men holdt na inte længjer
  enjd te 100 Dâler. Ded tæjnkte »Tøppinj« inte paa. Hajn ble bâra ver aa by aa bø
  saj sæl âuer monga Gonga. Paa de Golaued fikj hajn Mærn op i 200 Dâler aa ble na
  teslaaed. Se, ded va ju altfor majed for denj Kulan; aa »Tappinj« tâu saj et
  ordelit Grin âuer, a »Tøppinj« kujne vara saa dommer aa la saj narra seddan. Men
  ded sâe hajn ju inte te hannem sæl, kantro. —
  
  Nok e ded. Di drok Letkjøvv sammen; aa daa Aksion va forbi, læste »Tappemajn«
  sit Skrammel paa Vâuninj aa lauada te aa kjøra hjøm udan noggen Slinger; aa naar
  hajn va færdier me ded, spore hajn di andre to, om di vijle me paa Hjømleen.
  
  Ded vijle di ju nok; men ræjti ver Moffan va di inte. Di gjik aa skobbada
  omkræjn lisom to vaada Hujna. Aa »Nøppinj« døjde me aa hojla Balancen.
  
  Tesist fikj di livel læst dorres Aksionsstompa paa Vâunana di âu, spæjnt for aa
  kom a Stâ. »Tøppinj« kjøre foran me sin nya Hoppa bujned te Vâuninj, saa kom
  »Nøppinj« me sin Pæriâl; aa bâg ette kjøre »Tappinj« me sit goa Homør. Hajn
  tæjnkte som saa: »Enj ska fara i Mâg, saa gaar inte Hjâuln aa.« Aa saa sodd
  hajn i sinj Vâun aa spekelerde paa, hva der inu kujne lauas udaa Slaggana fraa
  Letkjøvved.
  
  Midt ujne ded kom Tefæjled hannem te Hjælp. Paa Hjømvæinj mødte di en ung net
  Pibel, der spore »Tappemajn« om Væijn te Skarpeskâ. — Aa daa kajn ed nok vara,
  der kom Liv i Fyrinj. Hajn sprong strajs aa Vâuninj aa va saa galanter, sa de
  halla kujne vara nok.
  
  »Jo, ded ska jâ saa gjerna saj daj, min Paja«, sâe hajn, »du ska bâra gaa læje
  fram ette Næzân der aa der aa der!« Aa saa pæjte hajn aa snakte me na aa grinada
  en hel Possion. Tesist spore hajn, hvor gammel hon va.
  
  »Syttan Aar!« svârde hon glâ; aa saa gjik hon videre.
  
  »Kuns syttan Aar!« gjentâu Spâsmâgarinj aa torde saj me Lommetorkled. 
  
  Imens va di andre to Nâbona kjørt lid fraa’enj; aa ded syntes hajn inte ræjti
  om. Hajn vijle gjerna hâe Føljeskav. Aa for aa faa dom te aa standsa lid gâe
  hajn saj te aa gâla te dom.
  
  »Hon va kuns syttan Aar!« râvte hajn.
  
  »Nøppinj«, som va nærmast, høre lisom et Gjevaltskræj aa ble saa bonge, a hajn
  ble hel ædruer me de samma. Hajn trode, der va nâd rent galed paa Færa, a Lassed
  hadde forskodded saj elje nâd. Derfor sprong hajn alat aa sinj Vâun, verada
  Tømmen om de ena Naued aa râvte tebâges:
  
  »Hva e der i Væinj?«
  
  »Aa, jâ vijle bâra saj jer, a hon va kuns syttan Aar«, grinada
  Morskavsfætterinj.
  
  »Nâ, hon va saa gammel«, momlada »Nøppinj« aa tæjnkte paa dæjn Mærn, som
  »Tøppinj« hadde kjøvt.
  
  »Tøppinj« hadde nu set, a di to andre Nâbona holdt stille me dorra Vâuna. Hva
  ded skujle bety, kujne hajn paa injen Maada regna ud. Men kjøra videre aa lada
  som inte va, syntes hajn inte va ræjtit. De kujne ju vara, der va gaaet nâd itu
  ver Vâuna elje Søllatøj. Hajn sprong saa âu aa sinj Vâun aa gjore Tømmen fâst
  ver de ena Hjâuled aa nærmada saj di andre to for aa faa Besjé. Ræjti lânt tore
  hajn inte gaa for denj nya Hoppans Skyjl. Hajn maatte derfor râva højt te dom.
  
  »Hva e der i Væinj?« gâelde hajn.
  
  »Hon va kuns syttan Aar!« svârde denj kaada »Tappemajn« hannem, lisom hajn hadde
  svârt denj andra.
  
  »Hva sâe du?« spore »Tøppinj« forbauster.
  
  »Aah, jâ vijle bâra saj daj, a hon va kuns syttan Aar!« râvte Filurinj ijen aa
  grinada.
  
  »Nej, saa gammel e hon, piske maj, inte; for jâ hâr sæl følt na paa Tænnarna!«
  svârde »Tøppemajn« hel forajtelit.
  
  »Nâ hâr du ded! Ja, saa e du viljere enjd jâ!« skratgrinada »Tappemajn«; for jâ
  saa nok, a hon va net; men jâ kujne livel inte komma maj ver aa kjyssa denj
  frammada Piblinj.« 
  
  »Aa, du e enj ræjti Galnerojs!« gâelde »Tøppinj« te Svâr aa vende saj i de
  samma.
  
  »Ja, e jâ enj Galnerojs, saa e du, spølle maj, enj Narrafas aa hajn dér enj
  Flabbatas!« râvte »Tappinj« te »Tøppinj« aa »Nøppinj«, »for jâ hâr godt mærkt,
  hva ni hâr spekelert paa i Dâ!«
  
  Aa daa fornom di ajle tre, a di grâue Benævnelsarna pasde inte saa galed. Di tre
  Nâbona sâe saa inte mera; men grev hastut dorra Hestatømmer, sprong alat op i
  hvar sinj Vâun aa spode dom aa kjøra hjøm etter.
  
  Di siste Gjevaltskræjen va nok âusaa bleed hørt udaa andra Folk; for ette denj
  Dâinj va’d di Binavn, som Nâbona hadde gjed dom sæl, a der mest ble brygt om
  dom.
  