text: Då Stina skujle te Val
  
  Ni unge hâusa ju ente, då a Kvinjfolken fikje Valret; men jâ hâusar’ed, kanj ni
  tro. Di hadde kjæulas om detta inja på Rigsdânj bådde i År å Dâ, å nu vad så
  bled vertâd. Nu skujle vi hâ le majed å saj ajle, bådde Udbygjara å Bønner å
  Udbygjarakjælenjer å Bonafruer, å de va vi Småfolk enjhellu glâ ver,
  kanjtro.
  
  Kvinjfolken va ju majed opivada âuer detta hær, å vår di kom sammen denj
  Vinjterenj, forgatte di rent å tagla om, væm der skujle hâ små, å om væm der va
  blena forlâuada, bâra for å snakka om Valled. I Fostnenjen va di mæst ajle enia
  om, a de va bâra Tossastrajer, å di skujle ikje astâ; men som Valdânj nærmada
  saj, begjynte di ju å sjevta Menenj.
  
  De va nok Kjilesgårskon, som hadde Sjyl te’d, for i et Gjæstabod hadde hon sajt,
  a hon skujle på Vaj, om hon så skujle kriva derop. Nu veste ju ajle, a hon mæst
  kunje vænta, a hon skujle slå Pottenj itu i di Dâna, å når hon livel velle astâ,
  kunje di andre nâue varra bekjænt å ble jemma.
  
  De gjek ævent lessedan me min Stina. Då jâ enj Dâ spore na, om hon skujle te
  Val, svâre hon naj. Hon va’nte sennen Tozahaja å hadde âu anjed å sjødda æn å
  løvva seddan te Folkaviners.
  
  Jâ mente, a der va vel injed galed i, om hon tâu derop å stæmde, for der kom nok
  monga Udbygjarakonner.
  
  Men Stina svâre, a der va vel en ynka Râvina, som skujle astâ; men hon va’nte å
  de Slaued.
  
  Jâ svâre så, a hon måtte gjorra, som hon velle i ded Stykjed, å så ble der ente
  snakt mera om detta. 
  
  Så va’d Dânj for Valled, då vi sod å fikj Mârnmål, begjynte Stina, a hon hadde
  gåd så småt å tænjt på, a de va’nte å lida på, a hon livel tâu te Val. De
  va’kje, fordi a hon brø saj om å stæmma; men de kunje livel varra morsomt å se,
  veddan de gjek te ver senned Val. Hær va hejler ente så strængjerlit jemma nu, å
  di skujle âu astâ ajle, bådde Pær Hânska å Hâns Nelska, ja, sæl Greta Koffed,
  som va âuer di halfjærs, å nâue kunje ruterera saj sæl, skujle derop; Hylebonenj
  skujle kjøra for na.
  
  Jâ svâre, a de va nâd, hon sæl fikj om.
  
  Då vi hadde fåd Meddesmâd, sâ Stina, a hon skujle bestæmt et Ærne te Bys, va hon
  skujle dær, snakte hon ente om, men jâ hadde livel en Snâua om’ed. Stina e ju en
  galant Konna, der forstår å hojla Huz å kanj âu hojla Møjed frå Dørana; men
  granj vel hon varra, når hon ska ud mæl Folk, le så granj som Bonafruarna å Tak
  te.
  
  Henimo Awtan kom Stina jem frå Bysturn, å hon hadde et Knyde i Hån, som hon bâr
  majed vârsamt. Då jâ kom inj om Awtanenj viste hon maj, a de va enj nyer Hat,
  hon hadde kjevt.
  
  Nu hâr jâ ente majed Forstan på Kvinjfolkastâz, så jâ kanj nâue fortælla, veddan
  hanj så ud, men granjer va hanj. Der va en stor rø Blomst met i Panjan, de va
  vest en Tulipân.
  
  Jâ spore, om de va Menenjen, hon velle maja saj ud me denj te Valled, for hon
  linada mæst denj svårta Menorkahânanj, når hon fikj’enj på, å vi kom te å
  betalla minjst ti Kroner mera i Kommoneskat, når Sognarådsmanjana så, a hon
  hadde Rå te å kjeva så granjer Hat.
  
  Stina ble ju knotten âuer detta Snakked å lo maj vedda, a jâ’nte hadde majen
  Forstan på, va der va næt, å hon tâu Hattenj på, når de paste na, for hanj va
  betalder, de va me Pænja, hon hadde fåd te âuers, når hon sålde Ægj.
  
  Dânj ætte va Stina mollesjøsk å snakte føje et Or på hela Dânj. Met på
  Ættemeddanj tâu jâ mit Søndastøj på å nørlada op te Forsamlenjshuzed udan å
  snakka te Stina om nâd.
  
  Ver Forsamlenjshuzed va der en hel Stømmel, Folk kom å gjek, å der holt mæst
  et hal Snes Vâuna. Kjilesbonenj holte helt uda på Vænj, hanj hadde di bæste Øjen
  for denj nya lokta Vâunenj, å de tâu saj ud, som om de va enj hel Harremanj.
  
  De e lorlit, som sennet Val kanj forandra Folk, som nu bâra Kjilesbonenj. Te
  dâlit e hanj ju enj fæzeli finer Hagga, der nâue ser te Småfolk, men i Dâ va
  hanj så nerladenj å væl, så de ammada ikje. Hanj kom hen te maj å hælste å
  snakte, ævent som om vi va værlæja.
  
  Hanj spore så, om Kon hadde vad oppa å afgjed sin Stæmma.
  
  Jâ svâre naj, ded hadde hon ente, for då jâ gjek jemma frå, hadde hon ævent vad
  ver å gje Hønsen, å då hadde hon Stæmman got nok.
  
  De grinada hanj ju lid ad, å så spore hanj, om hon så ente hadde vad oppa å
  valt. Jâ svâre naj, de hadde hon ente.
  
  Hanj holt så en long Tâla for maj om, vår viktit de va, a vi ajle sammen møte
  op, å spore, om jâ trode, a Stina velle følla me, ves hanj kjøre ætte na.
  
  De va’nte umâulit, a hon va Toza go nok te’d, svâre jâ.
  
  Då hanj høre detta, sprong hanj op på Bokkenj på denj lokta Vâunenj å kjøre
  jemætter mo mit te, så arrit Øjen kunje løvva.
  
  Nâ, jâ gjek så inj i Sâlenj, å hær fikj jâ enj Stæmmeseddel å ble vister inj i et
  lided Rom, vår der hænjde enj Blyant i et Sajlgarn; denj tâu jâ så å slo et
  stort Krys på Seddelenj, å hærme hadde jâ gjort min Plikt. Så gjek jâ ud for å
  se, om Stina va på Lén.
  
  De vâre hejler nâue en hal Tima, forrinj jâ så, a Kjilesbonenj kom. Vâunenj
  hadde hanj slåd ner, å dær, ena i Bâgsæded, sod Stina, å ni kanj tro, de tâu saj
  ud. Stina hâr alti vad fæzeli net; men så net, som hon va i Dâ, synjtes jâ føje,
  jâ hadde set na forra. Hon va âu i denj alra granjesta Possen; denj nya Hattenj
  hadde hon på, å Tulipân svajada hid å did for Vinjen; jâ va farru te å mena maj
  enjhellu âuer, a jâ hadde så jøs en Konna.
  
  Jâ jolp na så å Vâunenj å folde me na inj å jolp na te Retta me å få
  Stæmmeseddel, å då hon skujle inj i Rommed for å stæmma, sâ jâ te na, a hon
  skujle bâra spo saj å slå detta Krysed, der sto ju monga å vænte på å komma te.
  
  Stina kom âu strajs ud ijæn å stopte Komfeluten me Seddelenj i Kassanj; men jâ
  kunje se på na, a der va nâd i Vænj me na. Hon tâu maj âu strajs i Armenj å
  trajte maj hen i enj Krog å veskada:
  
  „Ola, jâ bâr maj vest rent forkjert ad.“
  
  „Veddan så, Stina?“ spore jâ.
  
  „Jo, for når a Kjilesbonenj kjøre for maj, skujle jâ ju stæmt på denj Lestan,
  vår hanj sto; men då jâ skujle spo maj, så jâ’nte ætte, va der sto, men satte
  bâra Krysed æuerst på Seddelenj. Men bâgætte så jâ, a de va Sosjalisterna, som
  jâ hadde stæmt på; troer du ente, jâ kanj få enj nyer Seddel å gjorra’d om
  ijæn?“
  
  „Naj, Stina, de får du ente,“ svâre jâ; „men de va kansje ente så forkjert endå,
  som du bâr daj ad, for de gjek ævent maj lessedan. Jâ hadde ente fåd Brellarna
  me å kunje nâue se, va der sto på Seddelenj, men satte bâra Krysed nerast, sjønt
  jâ velle stæmt på Sosjalisterna, å jâ tâu fajl å stæmde på Venstremænjen; så hâr
  di fåd le go Ret, å injen kanj bebrajda vos nâd.“
  
  Hærme slo Stina saj âu te Ro.
  
  Nu gjek vi så å hælste på Folk å sludrada lid enj Times Tid, å jâ lâ got Mærke
  te, a ajle Kvinjfolken æmmer skâlada så te Stina, de va denj nya Hattenj, di
  beundrada, for senna Tinj ska Kvinjfolk nok lægja Mærke te, sæl på enj Valdâ.
  
  Nâ, nu va’d så bled henimo Awtan, å vi skujle så tænjkja på å komma jem å
  sysla. Jâ gjek nu å kjekkada ætte Kjilesbonenj, for jâ tænjte, a jâ fikj vel Lâu
  å âga me, når hanj kjøre Stina jem; men der va’nte nânj Kjilesbone å se nânj
  Stâ. Jâ gjek så ud for å se ætte Kjøretøjed; men de kunje jâ hejler ente få Iva
  på. Så spore jâ et Pâr Kara, der sto der, om di hadde set nâd te Kjilesbonenj;
  di svâre så, a hanj va kjørder jem for lænje sin.
  
  Detta så ju ente ârtit ud, for nu gâ’d saj te å rajna, så de øste ner, å der
  va hejler injen kjørenes frå vor Lé, som vi kunje få âgt me.
  
  Jâ sâ så te Stina, a der va injed anjed for, vi fik bâra å gå jem. Di Kladdana,
  jâ hadde på, skâde hejler ente på å ble i Grân vaskada, å når våder bler tor, e
  hanj le så goer som for; men de va ju ente sajt, a detta paste me Stinas Hat, å
  hon va âu mæst vrælefarru.
  
  Nâ, jâ hadde ju et stort blåtærnut Halstorkle om Halsenj, de tâu jâ å lo Stina
  få, å sâ, a de kunje hon bâra tâ på te Hâudtorkle å så la maj få Hattenj. Jâ
  hadde Sjinjtrøja på, å når jâ nu stopte Hattenj unje Trøjan, skujle hanj nok
  hojla saj tor.
  
  De gjore Stina så, å så traskada vi jemætter, men vi va våda som Råga, injan vi
  nåde så lânt. Stinas Hat va livel ente bled våder, men lid brugluer va hanj ju
  blenj, å Tulipân va så ila metân, a Stina grev Sajsen å kløpte na å å smed na i
  Kaklunenj.
  
  For nu å trøsta Stina lid, sâ jâ, a detta skujle hun livel ente varra så kjiv å,
  for Hattenj va mæst penere æn forra, å got va’d livel, a hon ente hadde stæmt på
  Kjilesbonenj, for hanj hadde behanlad hænje ævent, som når di i gamla Dâ drev
  Svin i Lyngenj, di kjøre dom derud, men di fikj Lâu å gå jem ijæn. 
  
  