text: Lyngblomster
  
  VÅR Ø — VÅRT JEM.
  Vår hijtes så nætter å hæjluer Stâ, 
  som hær imæl Kløpper å Stena.
  Hær Blomstarna sjenna i Ænja å Mâ, 
  å Fâulana sjynga i Rerna.
  På Âgrana bognar denj dajlista Sæn, 
  i Lykjan gå Kjørna i Klæwer te Knæn.
  
  Hær Huzen å Gårana ligja i Strø 
  å sjenna så pena å granja.
  På Sjønj kanj nok Fiskarenj hijta sin Fø, 
  å Værken gje Arbaj te Manja.
  Å kanj vi ænj sjæjlan teâuers nâd få, 
  så kanjed nok ævent pånå rabba å.
  
  Å vi, som fikj Jem på vår bakkua Ø, 
  vil glæs ver de stora å nætta.
  Vårt Sprog, våra Minje ska alri uddø, 
  vi vil dom te Hojbors nu sætta.
  Om anra fikj mera, sletikje vi spor, 
  vi mena om Jemmed å takka derfor.
  
  UDBYGJARALIV.
  Anra di hâ ju nok fedara Mujl
  enj denj, dær finjes mæl Kløpper å Stena, 
  næt e hær livel, de skujle jâ mena,
  for på vær Brinka gro Blomster så pena, 
  Hønnan hon skrokkar ad sinj spraglua Kujl.
  
  Vi, som hâ Jem på denj bakkua Len, 
  slida å slæwa må Dâna så långa; 
  vrântas de gjor ju adsjellia Gånga, 
  livel så sjynga vi hæjlua Sånga,
  glæs, når a Sæn hon bler gaddeli pen.
  
  Jemmed vi pynjta så got som vi kanj, 
  Blomster i Vinju å Roser i Hawa, 
  nættast vos synes ded sæl vi kanj lawa, 
  arbja i Grân e ju slet injen Plawa, 
  jælpes te gjor bådde Konna å Manj.
   
  
  Sjæjlan di hâ mæn te âuers en Stunj.
  Bællana trives, ble starka å strâga, 
  nâue væl hijtes te Arbajsfolk Mâga, 
  ente te Værdâ di Kâger få smâga, 
  Fetmada smâgar enj svøltuer Munj.
  
  Seddenet Liv i Udbygjarens Bo
  e’nte så uzalt, som många di troer — 
  seen mæn på Fâr, æjle spor bâra Moer — 
  Lokka, Tefreshed unje Stråtâged boer, 
  Fred e te Huza, ja ded kanj ni tro.
  
  PÆR FRÅ LYNGENJ.
  I en gammel Huzakâta uda på Lyngenj enj Stâ, 
  dær bode gamla Pær Jensen i ajle sina Dâ.
  Nu Hyttan e forhobbad, hon fajlefarru e;
  de samma e Pær Jensen, ded e en Ynk å se.
  
  Jâ så’nj nu i Hinjdânj, då jâ kom der frambi, 
  å gâ maj så i Prât me’nj, de kanj ju gamla li.
  Hanj sto å klæwde Skryner; de va mæn sjit bevænt, 
  for Skrynarna va saja, å Ojsan hon va sjænt.
  
  „Veddan gåred me Hælsan?“ jâ sporenj, dæmmeså.
  „De e mæn seddan hal om hal, men kanj ju rabba å. 
  Jâ e ju âuanvænnes å kanj ruterera maj;
  men enj bler så ambostuer, så snârt enj spoer saj.
  
  Jâ hâr ju Varkj i Kroppenj, å Ajten e så stygj, 
  for enj e ju forslæwader å stiver i sinj Rygj.
  Enj e ju âu så gammajl, i di sjuhalfjærs jâ går, 
  å altid hâr jâ sledded frå mina Bællaår.
  
  De varsta å de hela e, a Konn hon dø frå maj; 
  hon hadde skrântad lænje, vi ska ju âu denj Vaj.
  Hon va så go en Konna, som noggenj Manj hâr hat, 
  å hon va ente udå di, der e bånge å tâ fat.
  
  Å Bællana vi hadde, i Amerika ju e.
  Di syntes, her va injed for dom å værka me.
  Di hâred vest enjhellu got, forgjædda ente Fâr,
  jâ får ju Brev enj ynka Gång, de e denj Glæn jâ hâr.
  
  Jâ hâr ju Allersrenta, så Føn får jâ nok min Tid. 
  Jâ e ju injenj Røzlara, kanj jælpa maj me lid.
  Jâ stolar på Vorharre, å gjor lid va jâ kanj,
  så târ hanj nok jem te saj, enj uzal gammajl Manj“.
  
  GAMLA LENA.
  I tre Rom Huz, le nera ver Strân, 
  bode Lena, å der e hon føt.
  Nu kanj hon bâra gå å nuta i Grân, 
  men forra hon majed hâr sjøt.
  
  Hænjes Hyta e liden, men net hon e, 
  som hon ligjer der lorlit på Sjøns.
  Hon ajer na sæl, enj Plat Jor e der te, 
  et Får å nonna pjøskua Høns.
  
  Då Lena va ung, va hon frak å kry, 
  å en næt Pibel va hon ju me —
  Denj gamla Storjan, der æmmer e ny, 
  om di to, som Govenner ble.
  
  På Långfârt me enj Skonnert hanj for, 
  å skrev når hanj kom te en Hawn.
  Lena hon gjemde vært evia Or, 
  å vænte å bæra hans Nawn.
  
  Ja, då va hon ung å så mijl å glâ,
  som te Danjs te set Arbaj hon gjekj. —
  „Slånj âuer Bora enj Stormværsdâ" — 
  de va denj Besjen hon så fijkj.
  
  Så stelle å sajtlawen Lena då ble; 
  men livæl hon ble’nte nâd Piv.
  Te Gjile å Danjs tâu hon alri me; 
  ble ensammen hela set Liv.
  
  Hon gjejk i Sijlen, når Vrâgtiden kom,
  hon Fiskarens Arbaj forsto.
  Om Vinjterenj bøte hon Manjser for dom, 
  hon altid va vellu å tro.
  
  Nu Lena e gammel, å skraduren me, 
  men ente så uzal enjdå.
  Hænjes Bibel å hænjes Minje di e 
  enj Skat, som hon hojler å.
  
  DENJ GAMLA GARTNARENJ.
  Jâ hâusarenj alt frå då jâ va enj Bæl;
  di mæste på Lanned di kjændenj âu væl. 
  De e vel mæn sjæjlan et Mænjeske får
  som hanj traska runjt i så många År.
  
  Vår hans Vagga sto, ved jâ ente nâd å,
  hanj snakte mæn lid om saj sæl, 
  dæmmeså. Enj førder hanj va ju, enj Jyde kansje;
  i firatrøs hadde hanj âu vad me.
  
  Ajen Jor æjle Jem hanj ju alri fikj.
  Frå Går te Går me sinj Spâ hanj gjekj
  å plântada Blomster å Træ, vår hanj kom; 
  nâd anjed hanj sjøtte væl nâuehen om.
  
  Lid sær å lid ajenj hanj va væl nok âu, 
  å lid for majed å Flaskan hanj tâu —. 
  Di anres Fajl se vi altid så nømt —.
  Kansje va der nâd, hanj ville hå glømt.
  
  Hanj paste set Arbaj å gjore ded got 
  å kunje anlægja enj Hawa så flot; 
  for enj Kunstnara va hanj i sit Fâg
  å gjore saj altid enjhellu Umâg.
  
  For Plânter å Blomster, di holt hanj å — 
  de va nok di Venner hanj hadde pånå — 
  å kjelada for dom hanj gjore — væl, 
  som en Moer hon kjelar for sin lijla Bæl.
  
  Te sist ble hanj gammajl å skradurenj me 
  te Sjøgehuzed hanj henkjørder ble.
  Der ble hanj got paster, å led mæn lid; 
  hanj lå for de mæsta et hal Års Tid.
  
  De va enj så hæjluer Forårsdâ,
  a denj gamla Gartnarenj måtte astâ. 
  I enj lojner Krog, på enj åsies Plâs,
  ble hanj stopter ner udan majenj Stâs.
  
  Hanj holt så å Blomster, denj fattia Manj, 
  å få hâ vel plântad sâ många som hanj; 
  men de va te anra. — Nu bâra hanj får 
  di, som ente plântas, men sæl dom sår.
  
   
  NELS PÅST.
  Hanj kommer me sin Taska bestæmt vær sogner Dâ.                  
  Te Rams i Taskan ligjer der Kårt å Brev å Blâ. 
  I Sne å Blass å Bæzinj, de e enj ijla Vaj. -- 
  Hâr alri goa Stynjer, må altid sjynja saj.
  
  Sin Rota got hanj passar som vân i många År; 
  jâ troer fæmåtjive, når Mikjelsdâ vi når.
  Derfor hanj kjænjer Folken å ved så go Besje, 
  va Bællana di heda, vår gamla a di e.
  
  I Taskan hanj ju gjemmer så mångt et ârtit Brev.
  Å hanj pånå kanj gjædda, væm de va, som dom skrev. 
  Så ota Ane Lise på Sjøns te Taskan ser,
  å e der Brev frå Peter, så mijl på Munj hon bler.
  
  Te Greta Smeds på Lyngenj e Brev enjgång imæl. 
  Når hon ser Påstenj komma, hon bler så mijl å væl. 
  Frå Horrenj, som e âuer, Nels ved nok, Breved e; 
  hanj hjælper na å læsad, hon dojar for å se.
  
  Men Nelsa Taska rommar nok majen Sorri âu, 
  å Brev me Krævesædla væl stosta Plâsenj tâu.
  Ves Nels fikj sæl bestæmma, va der i Taskan kom, 
  de ble nok Glæ de mæsta, hanj fijkj å dela om.
  
  Då Nels hanj va lid yngre, gjejk Rotan som et Snop. 
  Men nu e hanj snârt gammajl å får snârt lægja op. 
  Så får enjanjenj Taskan, som hanj hâr bårred tro.
  For så hâr Nels fåd udtjænt, å kanj tâ na me Ro.
  
  Hanj va så tro i lided, denj Rozen vi enj gjer,
  å di, står der ju skrevved, ska sættes âuer mer. 
  En læt benømmen Rota Nels får saj nok ijæn,
  ves der e Brug for Påster, vår hanj sin kommer hen
  
  EN DISPUT.
  Bâg Gjâred møtes enj Snajl å et Bi 
  å kom i et fæzelit Krægleri,
  om vem å dom der va klogast å storst. 
  De va nok Snajlenj, som tâu på Vaj fost:
  „For ded e då nâd enjvær kanj forstå, 
  a de ikje e Arbaj enj bler feder å; 
  men Huzed ska livæl sæl enj aja
  å ikje som du bâra bo te Laja“.
  
  Men Bied de va’kje lænje om Svâr:
  „Du mener daj âuer ded Huzed, du hâr;
  du hâr vest mæn lid â grota å, 
  kanj ente floja å nâuehen gå;
  du fâr nok pent ver Jorn Lâu å ble, 
  for du å Madkenj i Familia e;
  men jâ samlar Hønnu te Kåvan jemma, 
  jâ e udå di, som kanj samla å gjemma".
  
  „Du samlar, ja; men vem samlar du te? 
  Et fattit Skakkal mæn livæl du e,
  for Hønnued tâ di frå daj iblan
  å gje daj i Stânj for lid Sokker å Van. 
  Naj, æda saj mætter å tâ na me Ro, 
  se ded e nu min Polletik, kantro.
  Vem, som kriver højt, får divt å fajla; 
  dænj Lâuenj gjæjler for anra enj Snajla".
  
  „Ded Snakked e nâue vært å svâra på; 
  men du hâr ikje bære Forstan, dæmmeså. 
  Varden e vrång, men bler vel var inu,
  ves ajle vil tænjkja å gjorra som du. 
  Sjøddes nâd ska dær, i veddan de går, 
  le majed vem te Menistra vi får.
  Hos vos de heder, a lâda å stæwa 
  i Kåvan ikje hâ Ret te å læwa“.
  
  En Marripyta såd å lydes derte, 
  så fikj hon Lyst te å snakka me.
  „Ni e vest i Vijlare bægje to; 
  va jâ ble skavt te, ni alri forsto. 
  Jâ hør te di fine, nætte å glâ,
  for maj e Lived enj Grantværsdâ; 
  jâ kanj bådde floja, kriva å vanra
  å læwer te Glæ for maj sæl å anra."
  
  Tesist ble enj Torbag tânj me på Rå. 
  Hanj gronjada lænje å svâre så:
  „Dænj Sâgen kanj ses frå flera Ler, 
  å derfor lid Ret jâ jer ajle gjer.
  Men om te Nøtta æjle te Stâs, 
  de gjæjler om å fyjla sinj Plâs.
  Stora å kloga så månge dom kajla, 
  som livæl e nonna lawlia Snajla".
  
  LYNGENJ.
  Når Agrana falma i gult å i gråt 
  begjynjer du mæn å blomstra så småt; 
  men sin bler du ver hen ad Fiskjed te, 
  å granjara Syn vi vel sjæjlan fikj se.
  
  Din Blomst e mæn liden, men livel så næt, 
  hon sjevter Kulør, e væl mæst fivolet;
  i Tuzenviz stå di, så sjæra å rena —
  ja då må vi sanja, dina Blomster e pena.
  
  Du fikje vel ikje nânj blârenes Kjâul, 
  men Lojne å Sjyl gjer du fattier Fâul, 
  å Bien lid Hønnu her hijta tesist — 
  te Glæ å te Nøtta du skavtes såvest.
  
  Lid halstarrier e du ju nok, kantro, 
  i Skâu å i Hawa du ikje vil gro;
  I denj uzlesta Jorn på denj bakkusta Len
  dær hâr du dit Jem imæl Kløpper å Sten.
  
  Du helst vil bo ena å ble, vår du kom, 
  nâd Nâboskaw sjøtter du sletikje om; 
  enj Enetap kanj vel så nâuehen gå — 
  hanj hør te Familian, dæmmeså.
  
  Te dâlit du ikje bler stort rajnad me
  å småt ed vel âu, ded som du hâr å gje. 
  Du e nok i daj sæl å kanj nojes me lid;
  men blomstrar — de gjor du, om ænj de târ Tid.
  
  LYNGENJS BØN.
  La maj ble vår jâ e!
  De e ni kansje sæl âu bæst tjænta me.
  Me denj uzlesta Jorn jâ târ te Takka
  å vâuser på denj alra brattesta Bakka; 
  ja her jâ trives alrabæst, kansje.
  La maj ble, vår jâ e.
  
  La maj ble, vår jâ e!
  De samma sajer nok Larkan me, 
  å Agerhønsen nok lesedan mena, 
  for vi e så fæzeli Govenner blena. 
  Ja, Høns å Larka, di hør maj te.
  La maj ble, vår jâ e.
  
  La maj ble, vår jâ e!
  Så grant et Syn ni te Fiskje ska se.
  I Tuzenviz hâr jâ då Blomster så nætta, 
  som sjevta Kulør å e mæst fivolætta.
  Vi vænte lænje, men kom livæl me.
  La maj ble, vår jâ e.
  
  La maj ble, vår jâ e!
  Sæl om de mæn e lid, va jâ hâr å gje. 
  Lid Hønnu kanj Bied saj livæl hænta; 
  jâ forlångar værkan Tak æjle Rænta.
  Enj Kranjs te din Grav jâ âu ska daj gje.
  La maj ble, vår jâ e.
  
  MOD FRAMTIDEN.
  Vinjterenj va bådde långer å hår; 
  men livel tesist hanj enj Ænna får. 
  Soln hon majnar nu Dâ for Dâ, 
  å derfor må Snenj nu pent astâ. 
  Larkan hon sjynger enj hæjluer Sång
  „De bler nok Sommar ijæn enj Gång“
  
  I Mars då hâ vi âu Starrenj hær, 
  hanj vænter ente på bære Vær, 
  Hanj fæjes ætte å komma hid; 
  Røddanj ska lawes i rætta Tid. 
  Sporrenj hâr bot dær å hatted rârt;
  hanj smides på Portenj, å ded i en Fârt.
  
  Vivan hon e vel âu snârt på Vaj;
  i Ænjen hon hojler et fæzlit Stahaj. 
  Tjivenj! Tjivenj! râver hon alt imæl, 
  som om hon ajde de hela sæl. — 
  Du skante ina, jâ Ægjen ska tâ, 
  for du hâr alri gjort maj nânj Skâ.
  
  Vinjternarrana tita op
  bâg Gjâred står dær enj pener Trop. — 
  Ni hænja me Hâud, som frøz ni lid.
  Ja, ni å så Larkan kanj alri gje Tid. 
  Ni grønas å spira unje Iz å Sne,
  å derfor altid di foste ni ble.
  
  Mars kanj got enj Bæzinj Vinjter gje, 
  April som otast lid ustogga e.
  Men grønas å groer de gjor vær Dâ;
  om lid sjyda Træen bådde Blomster å Blâ 
  Å ajle Skavninjer, stora å små —
  Solsjen å Grantvær, ded hojla vi å.
  
  ENJ SOMMARAWTAN.
  Arbajsdânj e nu te Ænna, 
  Soln i Hawed sænjkjer saj. 
  Ajle nu mod Jemmed vænna, 
  ænt e Dânj me set Stahaj.
  Trætta Fâula Vinjanj strækja; 
  Doggen står i Ænj å Mâ.
  Poggarna i Hølenj skrækja; 
  di i Awtan Fest nok hâ.
  
  Larkan sawer alt i Râuenj;
  hon i Morns va fosta Manj. 
  Ynka Kuk enj hør frå Skâuenj, 
  Gjønj hanj foje taja kanj.
  Fjælstaunenj nu stæmmer Flojtan 
  en Konsært hanj vil vos gje.
  Sântehânsmadk tænner Lojtan, 
  bien bâra, ska ni se.
  
  Jylkat pâzlar ibâg Dæjed, 
  hela Dânj hanj snevved hâr. 
  Vessa Skâumus nu så fæjed 
  Runjtorn hon i Skâuenj târ.
  Ræwenj kommer frå sin Skryna; 
  hanj ska ud på Hønsajajt.
  Ungana om Mad nok hyna. 
  Agerhøns tân jer i Ajt.
  
  Vâra Vysta fæzlit bjæla; 
  Svâr enj hør frå anjen Le. 
  Ojlenborrer bromma fæla; 
  Høstafolk di tinja me, 
  Månanj e så ævent oppa, 
  runtenj der enj Øgår står.
  Læwskrerna lemydit hoppa — 
  snârt ulada Vær vi får.
  
  Jøssa Paja, Blomst i Niva, 
  kommer trøppanes ad Vænj. 
  Strâger Kar hâr vâged Iva, 
  hanj vil mødana på Stænj.
  Storjan e i Dâ som forra; 
  æmmer ny hon livel bler. — 
  Om va hanj vil hænje sporra, k
  ommer ente anra ver.
  
  Frakka Bælla ârtit læja;
  „Kotter" „Sist“ å „Saltebrø". 
  Hâuse gåred; vår di skræja, 
  di hinanj på Tærna trø.
  Moer kolsar for sinj lijla:
  „Varr nu brâr, å saw nu væl,
  hâusa på, de e nu sijla; 
  vizli roa, lijla Bæl."
  
  Gamlefâr på Pivan smakkar, 
  hødrar: „Altid ed så kâlt,
  de mod Sænjatid âu lakkar, 
  å me Hælsan ed mæn skrâlt" 
  Gamlemoers Iven rinja:
  „Sajen Tak for va vi fijkj, 
  for nu e vor Sjymninj inja;
  God sje Lâu for Dâ, der gjikj"
  
  RÂUHØST.
  Nu Râuenj ju snârt moner e, 
  Kjærnana e fâsta.
  Hanj alti ju de fosta ble, 
  vi skujle te å høsta.
  Vi hâusa nok, di gamle sâ:
  „Hanj ska i Bån te Lârsedâ“. 
  De sjer nu ente alti.
  
  Enj Binjara ju Bonenj hâr, 
  så Øjen di få Slæwed;
  men Huzmanj ner frå Bjælkanj târ 
  sinj Sajs å Hârestæwed,
  å Pibelenj te Bys e gån
  å kjevva en ny Strøjespån. 
  I Rivan Tinja sættes.
  
  Å tilia frå Mârnenj å,
  så snârt som Doggen letter, 
  di ajle sammen fnatta på, 
  sæl Horrenj kanj ble trætter. 
  Især me lid ustogga Vær, 
  de gjæjler nok for vær især 
  å kunja få nâd udræt.
  
  Å når så Dânj hâr gåd lid got, 
  å ajle hâ bled trætta,
  i læje Råzer, Pjot ver Pjot, 
  stå Næjen nok så nætta. 
  Et hæjlut Syn ded e å se, 
  vår rena Stobbana di e; 
  her injed går te Spijla.
  
  Når så a Soln hâr gåd i Sænkj, 
  å Sjymninjen hon kommer;
  di sætta dom på dorres Bænkj 
  å vila trætta Lømmer
  å snakka lid om småt å stort, 
  om va a Nâbona hâ gjort, 
  mens Bællana di farres.
  
  Om ænj de e et Mâz å Sled, 
  ju nok så ârtit gåred.
  Denj bæsta Tiden livel ed 
  vi hâ på hela Åred. —
  Men en Tinj må vi hâusa på 
  a vi ju høsta, som vi så —. 
  En go å gammel Læra.
  
  MOD LÆWFAJL.
  Sommarenj gjekj så hastut sinj Gång, 
  de gulnar så småt ajle Vajna.
  Snârt sjynger Larkan sinj sista Sång 
  å fæjes mod mijlara Ajna.
  
  Svâlan hon e alt rest sinj Vaj, 
  de går ju så rapt for hænje. — 
  Vårfor ska altid du sjynja daj? 
  Du hâr ente vad hær så lænje.
  
  Hâra å Høns hâ’d ikje rârt, 
  Fasânarna ikje hæjler;
  for nu kommer Hunj å Jægara snârt, 
  å så ed ju Lived, de gjæjler.
                                       
  
  Sporra å  Kråger nu Hojtid hâ; 
  der spijles så rapt enj Kjærna. 
  Roarna stå nu me groskua Blâ, 
  å Hiven sjenna i Rerna.
  
  Lyngenj står som enj Blomsterskâu, 
  å Âgrana stå så tomma.
  Bonenj hâr strænjt me å så sinj Râu, 
  mens Tarskeværken di bromma.
  
  Vår Loften e ren! så stelle å lyt 
  i Skâuenj — lesom en Kjærka. 
  Alt e gammalt å livel som nyt,
  men foranras snârt, kanj enj mærka.
  
  Å Hawana stå nu så pena forvest, 
  dær Froktarne lokka å kajla.
  Di granjeste Blomstarna komma tesist, 
  å nættast e Læw, når di fajla.
  
  Der kommer for vos âu enj Læwfajlsdâ, 
  vår ente vi mera kanj lawa;
  for Tiden hon løvver så hâuse astâ, 
  spor ikje om va vi behawa.
  
  FISKJED.
  Sommar gjik mæst, for vi ved, 
  Tiden løv så hâuse,
  Høstenj kom me Rev å Sled, 
  Fiskjed, ded kom âuse.
  
  Kårta, svårta, tunga Dâ 
  hâ vi nu i Mænta.
  Lojne e der injenj Stâ, 
  Rajn å Blass i Vænta.
  
  Alri høres Fâulasång, 
  rest e Star å Svâla,
  Soln mæn ses enj ynka Gång — 
  alt går nu i Dvâla.
  
  Sommarsol å Fâulasång 
  kanj ju ente lawas.
  Tiden går sin vânta Gång, 
  gjer va slet behawas.
  
  Sorjen âger altid småt, 
  kommer livel hâuse;
  men me Vinjter, ved vi got — 
  Jyln hon kommer âuse.
  
  KRÅGAN OM VINJTERENJ.
  I Pilenj sjæjler å galpar en Kråga; 
  Ijåns va der to; hon hâr ju enj Mâga. 
  Men galpar hon arrit å lænje især, 
  så mener Bonenj, hon spår ijla Vær.
  
  Jâ troer nâue, om Væred hon mæjler; 
  ded e nok nâd anjed, Galpan gjæjler. 
  Å ves a jâ Krågesång kanj forstå,
  så fryzer å svælter hon, dæmmeså.
  
  Ja, Bonenj — hon sajer — e en gjærru Râd, 
  der alri kanj unja en Kråga Mâd.
  Loenj e fujler — jâ synes då gjærna, 
  hanj kunje åse enj ynka Kjærna,
  
  Frå Marken hanj kjøre me drivenes Las; 
  men livel hanj va’nte ræjti tepas;
  for mer vil hâ mer, ja de kjænjer jâ nok, 
  ded samma gjæjler i fjæruer Flok.
  
  Jâ nårtar lid frå'nj, når jâ kanj se met Ram, 
  ded rajnar jâ’nte for Synj æjle Skam, 
  Kjyllinja -- ja de kanj hanj lida på -- 
  ska jâ tâ så många jâ kanj nå å klå.
  
  Jâ kanjkje sjynga som fina Fâula,
  å somma hâr majed granjara Kjâula.
  Ded e nâd enj ente sæl kanj gjorra nâd ver; 
  enj fâr â tâs med, som Vårharre gjer.
  
  Monne ente jâ âu gjor et Gryzzen Gawn? 
  Vårfor ska jâ så doja Svølt å Sawn?
  Jâ e hâdad å ajle; jâ hâdar iblan — 
  men somma Folk hâred lessedan.
  
  FAULANA.
  Når Vinjterenj kommer me Frøst å me Sne, 
  â Marken e vid, så lânt enj kanj se,
  når Kjyln hon bider å Stormana tuda 
  då lia Fâulana ont deruda.
  Frå Vinjued ser jâ enj Krødda sidda
  å vænta på, jâ ska gje dom enj Bedda.
  
  Enj Gulvælmenj sedder, runjer som en Kjyla, 
  å præwer set Hâud unje Vinjanj å sjyla,
  Enj Bækkjastar kjekkar frå Boskana op, 
  å darrar âuer hela sinj svårta Krop.
  Enj Røhals å andra — va di nu heda — 
  ætte lid te Kroenj di ajle leda.
  
  Gråsporrana sedde så tysta i Flok. — 
  Om Sommarenj då e ni næbbua nok. 
  Då farres å slås ni å hojla et Sty,
  så enj anj kanj nâue få Ørnaly.
  Me Grantvær å Fø nok e ni fæzeli krya, 
  nâr Vinjterenj kommer, te vos ni tya.
  
  Enj Skadda sedder i enj Hawentorn 
  å ser då så nåsamt ætte et Korn. — 
  I Sommars då stâl du â grinada te; 
  nu ed om et Grân jâ bâra vil gje.
  Du e’nte så færmer, som du va forra;
  Kjyl å Svølt kanj tæmma seddenenj Horra.
  
  Sæl Råga e her ikje så få. —
  De va bære, ni hadde rest sønnerpå. 
  Kråger å Kajer, som e nødda te ble, 
  di hyta dom nok, ska ni bâra se.
  Di tâs ju med, som de nu kanj fajla, 
  i Ædjan ver Strân e dar altid Snajla.
  
  Fasâner å Âgerhøns jâ injena så. 
  Di ente Tygjara, dæmmeså. —
  
  Lid Lyngfrø ni hijta væl nok, kantro; 
  men de fyjlar så lid i enj svøltenj Kro, 
  å Ræwenj târ jer — hanj ska åu læwa.
  Tænkja fost på dom sæl gjor Folk å Ræwa.
  
  La vos gje dom en Smolla, en Niva Gryn; 
  så ska ni se på et ârtelit Syn!
  En Hawranæj — de va nok alrabest; 
  så kanj ni tro, a di hojla en Fæst!
  — I svårta, grå æjle blârenes Kjâula,
  di e livel ajle Vårharres Fâula.
  
    
  LARKAN.
  Vårfor e du altid så fæzli glâ?
  Ed for di Gaver Vårharre daj gâ? 
  Enj uzal Rødda, fira najena Unga,
  der snârt le som du vil tralla å sjunga.
  
  Du e ju bâra enj fattier Fâul, 
  grår å sømpel e mæn dinj Kjâul.
  Te hællit å sognt du hâr mæn denj samma 
  jâ synes, du skujle mæst daj skamma.
  
  -- -- --
  
  Jâ hâred ævent, som jâ veled hâ. 
  Vårfor skujle jânte så varra glâ? 
  Her e mit Jern mæl Stena å Tâuer 
  å ente i Bønj i fina Folks Stâuer.
  
  Å e mina Fjær mæn sømpla å grå, 
  de e’nte Klærna de kommer an paa. 
  Jâ hâr minj Rødda, Unga å Mâga,
  å Føn i Mârn ska alri maj nâga.
  
  Ni Mænjesker majed dommara e, 
  ni grua for nogged, ni ente kanj se, 
  å glømma de stora å goa, ni aja,
  å nâue derfor ni Tak væl saja.
  
  Jâ takkar i Sång for vær Dâ der gjekj, 
  å mener om de Jemmed jâ fijkj.
  Ni skujle bâra gjorra de samma;
  ded e væl rappara jer, som skujle jer skamma.
  
  ET BREV.
  Goa Ven!
  
  Ijåns jâ gjekj å tænjte på,
  a Hâns ska livel Brev nu få. 
  Ded hâr ju æmmer gåd i Fordrâ 
  jâ hâred æjla majed brâ.
  
  Så pent et Jem som nânj vil se, 
  en râr å hæjlu Konna me.
  Vi kanj ju injed te âuers få, 
  de kanj så ævent rabba å.
  
  I Stâuarna Kon jøssar op,
  de går for hænje som et Snop, 
  å nyt Paper på hâ vi fåd,
  for Trina e lid nikker på’d.
  
  Vår Horra nu enj Knob ju e; 
  hanj kanj âu stagra lid ime; 
  å fira Tænner alt hanj hâr
  å ajle saja, hanj linar Fâr.
  
  Tarmin i Går jâ fikj betalt;
  de e en Stunj sin, hun va forfalt 
  å Prokkerâtarna enj ska,
  om mâulit hojla frå Dørana.
  
  Fæm pena Kjør jâ hâr i Lân,
  som nok kanj molka i vassens Grân. 
  To Kjybba, som e næt på Vaj;
  men Svineried hâr krâdad saj.
  
  Minj Klæwerhøst e nu frambi, 
  men de va mæst nâd Plokkeri. 
  Å Râuenj e seddan hal om hal, 
  lesom Pær Jensa Kjyrekal.
  
  Å Roarna ded e nâd Sjit, 
  for Møjed vâuser så fæzlit;
  men livel kanj di nok ble brâ; 
  di kanj ju vâusa te Mårtensdâ.
  
  Men Korned e jâ færmer å, 
  for de hâr stolas, dæmmeså. 
  Hawranj e krabbuer å stor;
   så jâ får gaddelit me For.
  
  Husmanjsrezan i Fjor va brâ; 
  te næsta År ska Kon astâ.
  Ves din torr vâua saj âuer Haw, 
  så kunje di ju lægja Law.
  
  Men nu hâr jâ’nte mera Tid, 
  for jâ ska ud å syzla lid.
  Ni hælses ajle på sønre Len 
  frå Jens å Trina i Røskersen.
  
  GAMMALMANJSPRAT.
  Håns Pærsen hanj kom stagranes på sina gamla Ben. 
  Ded e nu æjla lænje sin jâ sånj på dænja Len.
  Jâ gâ maj så i Prât menj om Awl, om Vær å Vinj. 
  Jâ kjænjerenj frå forrå å — enj gammajl Gniepinj.
  
  Hanj tuggada på Skroen å spottada enj Gång, 
  å så tâu hanj ju fat på sinj vânta Klâvesång:
  „Di unge e snârt galna, de kanj då ajle se; 
  naj då a jâ va Horra, då va der Horra te“.
  
  Tjænestefolk i våra Dâ e rentusajt nâd Pak,
  der bâra drabba Tiden væk me Fjâz å Bællasnak; 
  men hoja Lønner vil di hâ, som kludras væk te Stâs, 
  å få di ente Gjilesmâd, så løvva di å Plås.
  
  Forra sjøtte Folk då nâd, å kunje spâra âu, 
  nu nuta di lid halla Dânj, å sin tâ di på Sjâu.
  Minj Døttermanj, som fijkje Gårenj, mæst for majen Tak, 
  Hanj ikje bær enj anra e — enj ræjti Skobbernak.
  
  I År hâr hanj kjevt saj enj Bil. Nu possar hanj å smor, 
  ølæggja Lannavajana — ja, de e ded hanj gjor.
  Enj anj som hâr et vassens Grân, må sjitat hen i Skat. 
  Hanj bâra kjør å tossar saj i Stânj for å tâ fat.
  
  I Stâuarna der stâsas op me Soffa å Klaver, 
  Sjelleri å Sjit å Lort, som injen Rænta gjer. 
  Gjæstabod vær Øggedâ, kanj nâuehæn forslå — 
  vår lænje di kanj klâra dom, de ska jâ unras på.
  
  Min Døtter, Greta, hon e âu me på Modarna —
  Kjâul, som nâue sjyler Knæn, men granj som Sjinjara! 
  Di e’nte bloja Pibla nu, naj ded e sânt â vest.
  Jâ bler så harmse på å sed. Va skad ble te tesist?
  
  Kunja hojla Hus me lid forstå di dom ente på
  å ves enjanj vil snakka me, så bler enj snøbbenj å. 
  Jâ nørlar lid så got jâ kanj — de rajnas ikje me.
  På Soggen komma di enjgång, de ska ni få å se“.
  
  Hanj va mæst vrælefarruer — jâ svâre ikje stort.
  Et gammalt Gnav ded e han ju, som injed got hâr gjort. 
  Å seddan e nu Vardens Gång, her jælper injen Pivan 
  Horrenj øzer ud me Skâuln — Fâr samlada me Rivan.
  
  JENS PETER Å TRINA.
  Jens Peter å Trina va fæzli glâ, 
  for di va bena te Gjile enj Stâ;
  men så kom di ævent te tænkja på, 
  â Soen hon âu skujle farra då.
  
  Fost skujle Jens så gå derhen,
  men fæjes å komma jem ijæn,
  når hanj me Mâdenj fikj gjort Besje,
  for de va hanj denj vijlesta te.
  
  Men Trina hon hadde fåd pena Sko, 
  derfor skujle Jens sæl passa sin So, 
  mens hon gjekj derhen å fijkj en Svinjom. 
  På denj Mådan bægje te Gjile kom.
  
  De Trina nok va, som denj Plânenj lâ, 
  å hon fijkj ju âu sinj Manj astâ; 
  for de gjekj hær, som så ota de går, 
  a Jens hanj hadde fåd Kåm te set Hår.
  
  Å Jens gjekj te Gjile å åd for to, 
  mæns Trina sod jemma å paste So. 
  Men då hanj skujle jem å løsa å, 
  så kom di me Kårten, dæmmeså.
  
  Enj Makker di månglada ævent âu, 
  å Jens hanj syntes, a Kårtspil va Sjâu; 
  hanj kunje ikje stå dom imo, 
  men glømde rent bådde Konna å So. 
  
  I Fostninjen vânt hanj å va då så glâr; 
  men sin nok Lokkan enj anj Kos târ.
  Då hanj gjekj jem for å kriva i Sænj, 
  hanj hadde forlest et Pâr Krones Pænj.
  
  Då Jens hanj kom jem, va Klokkan bled tre; 
  svårt âueralt å Darn tæpt te.
  Jens krev så inj i Lân te sin So, 
  hon hadde tâl dajlia Grisa, kantro.
  
  Jâ torr ikje mæjla va Mârndânj gâ, 
  å hæjler ikje, va Trina hon sâ; 
  men sjered otara, då kanj ni tro, 
  å Jens får sæl Lâu å passa sin So.
  
  Å denja Storjan ni læra kanj, 
  a Kon skakje altid lida på Manj.
  Å Trina hon fikj âu lært detta me, 
  a Gjile å Slæføre ska tâs, når ded e.
  
  BÆLLAMINJE.
  Som Bælli der jemma jå hâuser så tit, 
  vi i Sjymninjen sod en Tid.
  Stâuan va lønkad så gaddelit, 
  Fâr å Moer vilada lid.
  
  Fâr hanj fortalde då Storjer iblant, 
  jâ lydes nok te, kanj ni tro;
  Bonavedde, der klârada altinj galant, 
  å Koffed, som Svenskenj slo.
  
  Så sång hanj en Viza, ja kansje to; 
  denj om „Liden Elna" va brâ.
  „Sjøkarenj" syntes jâ âu va go; 
  jå lære snârt bægje râ.
  
  Men nu fæjdes Moer å få Lâmpan tænt, 
  å Rokkenj kom hâuse i Gång 
  å hærme va Sjymninjs-Stunjen ænt; 
  jâ syntes, hon va’nte ret lång.
  
  Å så tâu Fâr sina Glâriven på, 
  å læste lid hojt idå Blân.
  Frå Fostan te sist ble di læsta pånå; 
  jâ læjte me Vystenj i Grân.
  
  Å Moer å Rokkenj di nynnad om Kap,
   mæns Toja ætte Toja hon spânt.
  For Moer va altid så vellu å rap, 
  å Garned å Tenenj hon vânt.
  
  Ja, seddan de gjekj vær Awtan såmænj, 
  te Klokkan ni, ti hon va bled.
  Så sång vi en Salma, å gjekj i Sænj 
  me Tak for va Dânj hadde gjed.
  
  Nu hør enj ju Sånga så mångenj enj Gång, 
  som kansje e ârtia nok;
  men alri jâ minjes så hæjluer Sång, 
  som Sångenj ver Moersa Rok.
  
  HANLINJSTRO.
  Vår ble du å, du Dâ, som svânt 
  i Tidens stora Sjø?
  Monne jâ nâd mera vânt, 
  enj ævent dâlit Brø?
  Hâr jâ gjort Gawn                                 
  å dolmad Sawn
  hos dom, jâ møte på minj Vaj, 
  som hâred varr enj maj?
  
  Vår ble ni å, I År, som kom 
  å lestada astâ?
  Gjekj jâ i ajed Tommerom å syntes, 
  alt va brâ?
  
  For pener Manj 
  jâ gjæjla kanj —
  te Kjærkes går enj Gång imæl. 
  å sorjar for maj sæl.
  
  Ja Koen âu tefres e med, 
  når hon hâr Vommen fujl.
  Så kanj hon togga Drev på ded 
  å få så næt et Hujl.
  Å når hon får enj Kal vært År
  å got me Melk i Kjitan gjer, 
  forlångar injenj mer.
  
  Men vj fikj mer enj Hæst å Ko –
  fikj mer å svâra te; 
  å togga Drev i Fred å Ro, 
  vil liden Løn nok gje.
  Naj, varra me å jælpes te,
  å hajna om, va got vi ser; 
  men slå de ona ner!
  
  La vos begjynja me vos sæl 
  å komma got i Gled! 
  ja fæjes for å gjorra væl 
  å alri sagga med.
  Vi —dæmmeså —  må hâusa på:
  Vår Tro i Gjærninj kjænjes må, 
  Or kankje hær forslå.
  
  DE STOSTA.
  Va e vel lided, å va e vel stort?
  Vem hâr denj stosta Gjærninjen gjort? 
  Dom, som i Lyzed æjle Morkjed bo, 
  dom på fira æjle dom på to?
  
  Bied, som samlar sin Kåva fujl, 
  Madkenj, som arbjar i divesta Mujl?
  Di, som fijkj fina å spraglua Fjær, 
  æjle dom, som nøjes me sømplara Klær?
  
  Æjen, som vâuser så hojt âuer Ren, 
  Tornenj, som står så næt unjenen? 
  Lyngenj, som nâue gjer Fø te enj Fâul, 
  Rosan, som fikje enj blârenes Kjâul?
  
  Sporrenj, vi mena, hør te di små, 
  men komma vi så te å hâusa på, 
  å ænj ikje enj å dom fajler te Jor 
  udan Gods Vilja — så e hanj ju stor.
  
  Alt e ju stort, å næt e de me, 
  de gjæjler bâra, om vi kanj ed se. 
  Mænjeskens Gjærninj, som rapt forgår, 
  alri, naj alri, Vårharres denj når.
  
  Mænjesked sæl e de stosta å alt, 
  derfor vi Skavninjens Harrer ble kalt; 
  men livel så ota vi ble di små, 
  når ajena Kræfter vi stolada på.
  
  Denj klågesta Skavninjen Mænjesked e, 
  men derfor ed ikje, a stost vi ble.
  Mænjeskejartad e stost, fordi 
  Vårharre hâr sæl sat sit Stempel deri.
  
  I MÂRN ED JYL!
  Kårta, svårta, sjymma Dâ, 
  Awtana så långa! 
  Bæstemoer mijl å glâ 
  nynnar Jylasånga. 
  Âueralt der e Stahaj,
  Fâr hanj går å gassar saj, 
  å te goa Venner 
  Jylakårt hanj sænner.
  
  Moer hon må fæjes me, 
  hon ska Kâger bâga, 
  Anna, lidinj Stompenj e, 
  vil hâ Lâu å smâga.
  Liden Skre du her ska hâ,
  å når du vil varra brâ, 
  få te Jyl en Dokka, 
  som kanj Iven lokka.
  
  Håns hanj vil nok jælpa Fâr 
  Jylatræd å hænta.
  Fort hanj løvver, å hanj hâr 
  foje Tid å vænta.
  Ræjti stort de varra må, 
  helt te Tijled op skad nå.
  Lys å Korra granja, 
  många Kâgemanja!
  
  Bællana, som læja Sjyl, 
  glømma rent å tælla.
  Tra, la, la, i Mârn ed Jyl, 
  å ajle ble som Bælla.
  Jyln hon vârer ver te Knud, 
  ves hon ente drives ud, 
  te Fâstelan, jâ troer; 
  spor mæn Bæstemoer.
  