text: ENJ GALNEROJS
  Lovet være Himlens Gud, de ædles Æt dør aldrig ud.
  
  Nera bâg Dâlagårsskâuenj lå Ænjahuzed, å her bode Ænjapajan æjle Anna Ænjapaja,
  som Folk âu sâ. Anna Nielsen unjeskrev hon saj, når de enj ynka Gong sjedde, a
  hon skujle skriva sit Nawn, men når unjtâs Påstenj, va der nâue nânj, der kjænde
  na unje anjed Nawn enj Ænjapajan. Ænjahuzed lå lid åsies å mæst sjylt bâg
  Skâuana, å de va et lided næt Huz, å de va âu et got Huz. A Bygninjarna va væl
  holta, kunje ajle se, å a der va en liden go Joralod te, sâ ajle, som hadde
  Forstan på slæjt. Her va trele-fira Tynjelan Awlsjor te å enj Ænjasnøp på et hal
  Tynjelan. Men Ænjapajan forsto å passa sinj Ajendom, så der vært År vâuste Sæ å
  Roer, så de va en Lyst å se. Ænjahuzed lå nera i enj diver Dâl, me Skâua mæst på
  ajle Ler, å Lojne va der for ajle Vinja å livel låd got mod Soln. Enj stor
  granjer Hawa va der âu å Blomster bådde uda å inja, å når Høst å Fiskje kom,
  bognada der me Bær å Frokter å ajle Slaw. Ja, næt va her tevissa, de måtte nok
  ajle, som hadde Iva for slæjt, sanja me på. Enj Sommar va der kommed enj
  Kunstmâlara te Dâlagårenj å sport om Lâu te å bo der et Straj, mæns hanj mâlde
  et Billede å Ænjahuzed, de va seddenet storslåd Motiv, hadde hanj
  sajt. Dâlabonenj hadde tebød, a hanj kunje mâla et Billede å hansa Stâulænja i
  Stânj for, men ded velle hanj ikje. Ænjahuzed va majed nættara, hadde hanj
  sajt. Nâ, senna Kunstmâlara e ju altid nonna lorlia Narrafassa, mente
  Dâlabonenj, for sæl om Ænjahuzed va ganske næt, så vad livel injed mod hansa
  Stâulænja, som va pånå ny å hadde bådde Kvist å Veranda å alt va der høre saj
  te. Billeded å Ænjahuzed ble livel målt, å tâu saj hejler ente så ijla ud, å sin
  sto der i Blån, a de va bled sålt for Tuzen Kroner, men Dâlabonenj velle foje
  troed, enj sk’nte tro alt va der står i Blân hejler. Ænjapajan paste sæl sinj
  Ajendom, å rent å pent va der bådde uda å inja. Kâl Annarsen, som hadde et
  Tohæstesawl på hinj Sian Skâuenj besorjada henjes Awlnenj, å igrân Dâlønsjælp te
  å maja å tarska måtte hon âu hâ, men æjla gjore hon de hela sæl, så vad bådde
  takkad å betalt, som hon brøgte å saj. Men Ænjapajan bode livel ente ena, hon
  hadde ju sinj Horra, å hanj fikj såmænj âu Lâu å sjødda nâd, så snârt hanj va så
  vijla. Ja, Ænjapajans Horra hadde gjed Nâbomadammarna majed å snakka om å majed
  a forarja dom âuer. Di mæste mente, som Hollagårskon sâ, enjgong detta båres på
  Snak, a enj uajta, va der så monga Pajer der hadde, især iblant sømpla Folk; men
  så hadde di âu enj Fâr tenj, som fikj Lâu å betalla. Men Ænjapajan forsorjada
  sæl sinj Horra, å a de va henjes ajenj blojdes hon slet ikje, men mera fikje di
  goe Konnarna hejler ente å vedda. Anna va føt å hadde læwt hela sin Bællatid i
  Huzed, som hon nu ajde. Då hon va komfremert, va hon kommed ud å tjæna på Gåra
  der i Soggen, men så hadde hon fåd Lyst te å se saj om andra Stâ, å så tâu hon
  saj enj Plâs borta. Nu gjek der så fille-fæm År, vår ente andra enj Forældrana
  høre frå na. Så dø Moern, å Fârenj, som va gammajl å skradurenj, kunje nâue
  ruterera saj sæl, så kom Anna jem, å då hadde hon denja Horrabællenj me saj, å
  då va hanj ævent halsåra. Detta va alt va Folk veste om na, å ded syntes di va
  alt for lid. Især va Annars Maska enjhellu beladen for å få igrân Besje. Hon som
  æjla veste så go Reda på alt, der va’kje fødder enj enesta uajta i Soggened di
  siste tjive Årn, udan  hon på Forhån kunje fortælla væm Fârenj va. Ja, nonna å
  dom hadde hon tol-tre Fâra te. Strajs då Anna kom jem hadde Annars Maska lawad
  saj et Ærne derom, å hon hadde gjort saj enjhellu Umâga for å få lid å vedda,
  men Anna va’kje te å vri et Or idå om Fârenj te Horrenj, i vår majed Annars
  Maska så fritada å frâgada. Hon brøgte âu sina Iven got, å kjekkada ætte, bådde
  på Vægjana å på Kommodan, om der ente skujle varra nâd Sjelleri å enj frammader
  Kar, men ikje ded enjgonj va der å hita. Ikje så majed som enj Knap, hon kunje
  sy saj en Klænninj ætte, fikj hon for sin Tur. Hon mente livel, a Turn ente
  hadde vad helt omsons, for då hon kom i Fostâuan, så hon, a der sto enj Koffert,
  å her va påklistrad enj Seddel, vår der sto Svinninge på. Hon va’nte sæl ret
  stiv i Gurafien, men då hon kom jem, spore hon sinj Horra, vår Svinninge
  lå. Hanj kjekkada ætte på Lankårted, å sâ, a der va enj Lansby på Sjælland å enj
  på Fyn, å kansje âu enj i Jyllan, der bâr dette Nawned. Alt va så kontrâdit, å
  tesist måtte hon rent begje å få å vedda, vår Ænjahuzhorrenj stammada frå. Men
  så lawada hon en Storja sæl, om a de va enj Greva æjle Baron æjle sennenj fine
  Hagga, som va Fâr, å a Anna hadde fåd enj stor Somma Pænja for å
  døllad. Hollagårskon velle livel ente tro denja Storjan, men mente, a de nok
  rappara va enj Lannavajsstrøjfara, som va Fâr, å derfor vad, a Anna ente velle
  vergåd. Hon spore Tornabonenj, som va Sognarådsformanj, om hanj ente hadde fåd
  nân Redagjorrelse; men hanj sâ naj, å sålænje Ænjapajan sæl forsorjada sinj
  Bælli, va der injed for hannem å gjorra; men kom hon å velle hâ Jælp tenj,
  skujle hanj nok skaffa Fârenj te Vaja, sæl om hanj bode helt nera i
  Austrâlien. Men de va’nte Nâbokonnarna alena, som hadde Tânka for Ænjapajan, der
  va asjellia, bådde Ungkara å Ænjkjemanja, som gjærna velle vad Goven me
  Ænjapajan. Hon va ju ung inu, å næt va hon âu, så hon kunje got fåd saj enj
  bådde nætter å galanter Manj, vis de va ded hon velle hat. Men Anna velle ente
  hâ nânj Stufâr te sinj Horra å viste ajle Frajarna kårt å bestæmt Dørn, sæl dom
  som livel velle henjed væl. Der fortaldes, a Galopskredarenj frå Bjørnabakkana,
  hadde vad der å frajad  tre Gonga, å denj sista Gongenj hadde hanj vad lid
  nærtyenj; men så hadde Ænjapajan tâd Mongelholtenj, å så sport, om hanj velle
  forsvinja så fort som mâulit, å så va Galopskredarenj kommed lid hâudkujlles ner
  âuer Trappan. Sinj då va Ænjapajan så noggenlunja i Fred bådde for Frajara å
  Sladderkjælenjer. Hon omgjekkes sina Nâbo te Gaddelihed, å tâu âu mo Besøj ijæn,
  å trakterde dom got. Især i Bæratiden vad ârtit å besøja Ænjapajan, for då
  trakterde hon me Syltetøj, å monga fikj âu enj lidinj Kor Bær me dom jem, å
  Syltetøj va’nte nâd som Folk kjænde majed te då for et hal Hondrede År
  sin. Derfor va Anna væl anset, å læwde i Fred å Forståelse me ajle sina
  Nâbo. Pâul frå Ænjahuzed va enj frakker å nætter Bælli, å sæl om Anna mente
  majed om sinj Horra, gjek hon livel ente å kolsada for’enj, å de va der nok
  hejler ente Tid te. Bestefârenj sånj lid tegoa de fosta Åred, men så nikkada
  hanj ju å, å sin måtte Pâul mæst passa saj sæl. De kunje hanj âu got, for hanj
  monglada aldri Læjekommerâter. Di hadde ju bådde Pyz å Vyst, å då hanj va så
  vijla, a hanj kunje stagra me ud i Lân å på Marken, når Moern skujle syzla, så
  va her ju bådde Kjør å Kalla å Svin å Høns. Å Pâul ble snârt Govenner me dom
  ajle, å va’nte bonge for nânj. Der va injena Bælla i Nâbolawed, på hansa Åjler,
  som hanj kunje læja me, men livel va der vest ente monga, som hadde så årti en
  Bællatid som hanj. Frå tilia Mârn, te sijla Awtan, va hanj på færa, å når så
  Sjymninjen kom, tâu Anna sinj Horra på Sjød, å så fortalde hon Storjer å song
  Vizer forenj, å ded synjtes hanj va de bæsta å alt. Men når de knev me å hojla
  Titarna oppa, tâu Anna å læste Awtanbøn menj. Då hanj va fille-fæm År, hadde hon
  alt lærtenj å sjynga et Pâr Awtansalmer. Hon gjore ju va hon kunje, for å hojla
  alt ont å styt væk frå Jemmed. Men veddan velled gå sin, når hanj skujle ud i
  Varden? Ded tænjte Anna ota på. For enj hal vijlter Krabât tajnada hanj te å
  ble, sæl om der ente va nâd ont ienj.Der va altid så monge Konster for menj. Ja,
  hanj va mæn fillesæks År, då Pilabonenj alt sâ om’enj, a hanj va lesse fujler å
  Flabbastrajer, som en Ko e fujl å Renjesjida. Annars Maska spåde âu om’enj, a
  hanj velle ble enj ræjti Galnerojs, når  hanj ble vâusenj, å hanj måtte vel
  slajta Fârenj på, for Moern va då et majed sjekkelit å galant Folk.
  
  Då Pâul va sæks År kjevte Moern hannem en Ā. B.C. Nu skujle hanj begjynja å
  læsa. De viste saj, a hanj va majed letnømmenj. Kjænja Bogstawana lære hanj på
  nonna Dâ, å då hanj va sju År å skujle begjynja å gå i Skolan, kunje hanj hela
  A. B. C.’n udanad å kunje âu skriva Tâl å Bogstawa ret pent på Tawlan. Denja
  Skolegongenj hadde Pâul hørt så majed om, a hanj mæst va hal ijla vered; men de
  ble majed bære, enj hanj hadde tænjt saj. Denj Dânj hanj fyjlde sit sjuene År,
  tâu Anna sinj Horra om Armenj, å så nørlada di te Skolan. I denj rætta Skolan va
  der ente Plâs te Pogabællana, å derfor hadde Sognaråd lajt Nels Koffeds
  Storstâua te Pogaskola. Lærinjan va en Udbygjara Pibel på 25—30 År. Hon hadde ju
  aldri lært anjed enj va hon hadde lært i Sognaskolan. Hon kunje livel bådde
  Bibelstorja å Lærebog pånå udanad å skrev âu ret pent å kunje bådde lægja sammen
  å trækja frå, når de ente va for stora Tâl. Løn hon fikje som Lærinja va mæn
  lawli, å derfor mente hon, a der kunje ikje forlonges ret majed Arbaj å na, å
  når hon bâra va der å sod i sinj Lænnestol oppa ver Vinjued å holte Iva me
  Bællana, va ded mæst va der kunje forlongas. Hon hadde monga Søskjen å
  Søskjenabælla; men hon kunja mâgelit hojla dom for me Hozzetøj ajle sammen, for
  i di fæm Timana Skolan våre, va âu Speddarna i Gong, å hon kunje mæst forføda en
  Hozza på denj Tiden. Me Unjevisninjen gjeked majed brâ, når hon fost fikj dom i
  Trit. Hon slo op i Ā. B. C.’n, å sâ vår di skujle begjynja, å så lâ di vijleste
  for, å så gjiked: b, a, — ba, b, e, be, b, i, bi, b, o, bo, b, ø, — bø, ajle
  sammen på enj Gong, så de skalrada i Stâuan. Me Skrivninjen gjiked mæst lesse
  nømt. Fost skujle di spotta på Tawlan å torra na å me Trøjearmenj å så straja
  Linier å så komma op te na å få Forskreft, enj om Gongenj. Sinj kunje di så
  sedda der å mâla te Tawlan va fujl. De varsta for na va mæst å få dom inj ijæn,
  når di hadde hat Frikvater. Piblana gjiked nok an me, for di holte dom pånå ver
  Huza, men Horrana kunje ota varra lånt væk, å fikj hon så nonna inj, løv di
  foste væk ijæn, mæns hon va astâ å  lete ætte di siste. De va ævent, som å
  gjenna enj Flok Gjæs idå enj Hawrabedda. Mente majed om Bællana gjore hon vel
  ikje, men hon va tolmodi å sjekkeli, derfor sjeded mæn sjæjlan, a hon præwde å
  tokta nânj, å sjeded slo hon så læt, a di mæst grinada aded.
  
  Her vad så, a Pâul begjynjte sin Skolegong.
  
  Då hanj å Moern kom inj, va Bællana ævent kommena i Gong me å stawa, å der va et
  Spetakkel, så di nâue kunje få Ørnaly, men så rajte Lærinjan en Spedda i Væred,
  de va ju Tajned te, a di skujle stansa. Så ble Pâul injskrevenj å fikj sinj
  Plâs, de va nerast ver Horrabored. Der va ju mæn to Bor, et te Horrana å et te
  Piblana, å der va Plâs te sajstan Bælla ver vært, åtta på vær Bænjkj. Så spore
  Lærinjan, om hanj kunje stawa, ded svâre Pâul ja te, å så slo hanj op bâgarst i
  A. B. C.’n å begjynjte me longa Stawelser. Lærinjen svâre så, a de va ju majed
  brâ, men nu skujle hanj stawa sammen me di andre. Di skujle ju følles ad ajle,
  æjla gâd for majed Arbaj for henje. Nu tâu di så fat ijæn, å Pâul hâdde et got
  Mål å gâlde op, så de skingrada, å de synjtes hanj va grâua ârtit. Då di hadde
  hat Frikvater skujle di te å skriva, å Pâul gjek strajs op å fikj Forskreft, de
  va „a“ hanj skujle skriva, å hanj tâu fat, som hanj hadde fåd Betalninj fored, å
  injan Lærinjan va fardi me å gje Forskreft, hadde hanj Tawlan fujl målt. Hanj
  gjek så op å bâ om en ny Forskreft, men ded sâ Lærinjan naj te, nu vad nok for i
  Dâ. Då Pâul kom jem, va hanj rent oppendawader âuer alt, va hanj hadde hørt å
  set, å glæde saj te å komma astâ ijæn i Āuermârn. Lærinjan va âu glâ ver Pâul,
  for hanj va ju så vijla, a hanj kunje jælpa di nåliste å spâra henje for majed
  Arbaj, så hon kunje nå å få flera Hozzer forføta. Denj Dânj Pâul skujle i
  Skolan, behøvte Moern slet ikje râva pånj, så arrit lanjtada hanj ætte å komma
  astâ. Hanj va âu snârt denj vijlesta te å læza å skriva, å te å lawa Sjâu i
  Frikvatered va der slæt injenj, der kunje hamla op menj. Ded brø Lærinjan saj
  hejler injed om, når de bâra ente gjek ud âuer henje, men her kunje Pâul hejler
  ente næra saj. De va enj Dâ, tol-tre Ugger ætte, a hanj hadde begjynjt sin
  Skolegong, di va i Gong me å skriva, Pâul hadde sin Tawla fujlskrevven å sod
  mæst å kjedada saj. Så tavte Lærinjan sit Garnnigle, å de rujlada ner imæl Born,
  helt ner vår Pâul sod. Hanj stok Fodenj fram, å lestaded te saj, å så trødde
  hanj påd me Træskoenj. Lærinjan mente, a hon bâra kunje haspa Garned te saj å gâ
  et Rykj, å derme ryte hon Garned å. Nu va der så en Tøzaraspa, som skujle varra
  vikti, hon reste saj å sâ, a Pâul sod å trødde på Nigled. Lærinjan kommederde nu
  Pâul te å komma op med. Nu va hanj ente helt glâr vered; hanj ignada for, a der
  vânkada nâd. Å ganske ræjtit då hanj rajte henje Nigled, smajl hon hannem en
  Øratæwa. Hanj sto lid å sunjada saj, så gâ hanj saj te å vræla, ikje forded a de
  gjore ræt ont; men hanj mente, a de va nâd, der høre saj te, når hanj hadde fåd
  Pryjl. Nogged ætte va hanj ijæn på Spel, å ded va ijæn Speddehozzan de va galed
  me. Lærinjan hadde lajt Hozzan frå saj i Vinjued. Pâul kunje ente næra saj, men
  måtte op å hâ fat ina. Hanj satte saj i Lænnestolenj å lo, som om hanj va
  Lærinjan, der sod å arbjada Hozza, men så høre hanj Lærinjan komma inj å velle
  så spo saj å lægja Hozzan i Vinjued ijæn; men så kom hanj te å trækja en Spedda
  idå. Lærinjan såd ju strajs å opdâwada âu nømt, væm der hadde gjorted. Nu kom
  Paul te å stå i Skammekrågenj; men de nøttada ente stort, for hanj sto bâra å
  skår Ansajt å ântada saj, så hanj narrada di andre Bællana te å grina. Men nu
  hadde Lærinjan nær bled nag, å så kommederde hon Pâul hen å sedda på
  Piblabænkjenj, å der måtte hanj sedda Resten å Dânj. De va denj håresta Straffen
  hon veste, å Pâul va âu majed unøtte vered.
  
  I to År gjek Pâul i Pogaskolan, å de Grâned hanj lære dær va’nte majed vært. Men
  hanj hadde øvad saj enjhellu jemma, å Moern hadde âu jolpedenj, å derfor kunje
  hanj nu læsa râ, å âu regna hela Styjkje, å denj sista Dânj hanj va der skår
  hanj hela sit Nawn i Skolebored me sin Lommekniv.
  
  Skolærenj ble rent forbawster, då hanj høre vår majed Pâul kunje, de va ju mæn
  sjæjlan der kom nânj frå Pogaskolan, der kunje så majed. Her i denj retta Skolan
  gjeked te på en hel anjen Måda enj va Pâul va vân te. Skolærenj  va enj hal
  strikser Manj, å hadde altid Spansrøred ligjenes i Kateterskoffan, å de va’nte
  så sjæjlan ded kom i Brug. Hanj ville, a Bællana skujle læra nâd, å gâ dom majen
  Lajsa for å forlongde, a di skujle kunja na. Dætta knev ju ota for dom, der va
  uda å tjæna, å derfor bled ju mæst dom der fikj Spansrøred å smâga. Hadde
  Skolærenj ente hat anjed enj Skolan å passa, hadded nok gåd helt brâ, men der va
  âu så majed anjed. Hanj va Dén, å hanj jolp Sognarådsformanj me å føra
  Sognaregenskavarna, å så hadde hanj sit Lanbrøg, der va på åta Tynjelan. Dætta
  va ju hansa halla Løn, å derfor skujle ded passas got, å der va livel nâue Rå te
  laja te stort mera enj te Awlnenjen. Når de nu krâdada saj me Awled æjle
  Krajturn, ble hanj ju unøtta, å så gjeked ud âuer Bællana. Strajs synjtes Pâul
  ente der va så rârt som i Pogaskolan, her måtte di ju ente strojfa runt i
  Frikvatered, men skujle ble på Læjeplâsenj, å lessedan sedda ganske tysta i
  Skoletiden. Men då hanj hadde vad her enj Månads Tid, syntes hanj livel, a her
  va lånt de ârtista. Lajsarna klârada hanj nømt, for hanj va bådde lætnømmenj å
  hâudkommenj å va ente bonge for å læza, å Moern skujle nok âu minjanj påd om
  hanj forgatted. Der va âu majed anjed, som Pâul lære å di andre Horrana, å de
  va’nte altsammen så pent å got. Især kunje di Horrana som tjænte på Gårana,
  fortælla majed, som di hadde hørt i Drænjahuzen om Awtanenj. Nu lære Pâul fost,
  a der va majed ont å styt te i Varden, å sæl om hanj forsto, a di Storjarna
  Vâutehorrana kom me ente va pena, kunje hanj livel ente la ble å lyes te, å sinj
  gå å tænkja på va hanj hadde hørt. Pâul fik âu snârt Kommerâter, især blant
  Vâutehorrana. De galt her som altid, a Kråga søjer Mâga. Bonahorrana holte
  sammen, di va âu for de mæsta di vijleste i Skolekonskaver å sod æwarst, di ble
  nok holta te Bogen frå Jemmed, å så ble di ente udskrewena om Feskjed,
  demmeså. Der va livel mæn enj å Skolekommerâtarna, som Pâul ble ræti Goven me, å
  de va Nels Annarsa Kâl frå Kjærahuzed. Di va æjla majed forsjellia. Pâul va mæn
  klener, men vesser å lemydier, mæns Kâl høre te di tunge, å ded galt bådde me
  Kroppenj å me Forstan. I Jemmed va der mæn Smâlhâns, for Bællakrøddanj va stor,
  å  Fortjænesten mæn læmpeli. Te Kjærahazed høre mæn trelefira Tynjelan hal
  mawer Jor, å hær kunje di mæn ævent awla Føn te en Ko å et Pâr Får. Sæl gjek
  Nels Annarsen på Dâløn hos Bønnarna vær Dâ Åred runt. Kâl va denj ælsta å
  Bællana å hadde alt måttad vad ud å vâuta, då hanj va et hal Snes År, å vad
  udskrevvenj vært Feskje. Ræt stor Lyst te å læza hadde ⟨hanj⟩ ikje, å hal
  tungnømmenj va hanj me, å derfor kneved majed forenj me å kunja Lajsan. Om
  Vinjteren, hanj va jemma, kunjed nogged rabba å; men om Sommarenj, når hanj
  tjænde, vad rent galed, å då fikj hanj Spansrøred å smâga så ota. Lessedan
  gjeked, når hanj sod å snev i Skoletimana, va rapt kunje sje, for hanj måtte ju
  op Klokkan fira-fæm om Mârnenj for å kunja få åzyslad te hanj skujle astâ a
  Skolan. Hanj va et År ældre enj Pâul, men Pâul va ju lånt denj vijlesta i
  Skolan, å jolp hannem ota, bådde me Lajsan å me Regnestyjkjen. Monga
  Syltetojsmâda fikj Kâl å Ænjapajan, når hanj om Vinjterenj besøjte Pâul. Når
  Pâul om Feskjed besøjte hannem, når hanj vâutada, bled mæst enj hel Hojtisdâ for
  Kâl. Pâul va ju altid så fujler å Sjâu å Påhit. Kâl va nok lid enfoldier, men
  enj sjekkelier å galanter Horra va hanj, å va der nânj, der va goer mod’enj,
  skujle hanj nok hâusad. Forhojled mæl Pâul â Skolelærenj ble lænjer ju bære, som
  Arn gjek. Skolelærenj så got, a Pâul va enj præktier Horra. Hanj lawada nok
  monga Ābekattastrajer, men når de galt Pâul, så hanj jennem Fingra me majed, som
  æjla skujle vad straffad. Men enj Gong gjek Pâul livel for vidt me sina
  Konster. Skolelærenj brøgte enj ynjka Gong, å tâ saj en Piva Tobak ætte Medda,
  når Bællana hadde Skrivninj. Så sjedded, a hanj enj Dâ hadde sat Pivan frå saj i
  Foststuan, å giømt å tâ na me saj inj. Om Meddasfrikvatered fikj Pâul Iva påna å
  veskada te Kâl, a nu skujle der lawas Sjâu, å då di andre Bællana va uda på
  Læjeplâsenj, lestada di dom inj å fikj fat i Pivan. Hon va’nte helt udrøjt, å
  Pâul râgada nu fost Tobakenj idå, så tâu hanj enj Totta Fæto, hanj hadde i
  Lomman, som skujle vad brøgter te enj nyer Boijl, denj stopte hanj på Bonnenj å
  Pivehâud, å så fyjlade hanj Tobakenj âuanpå. Kâl hadde ståd å set på. Då Pâul nu
  va fardier, veskada hanj: 
  
  De bler vest galed Pâul, for du kanj lida på, a Skolelærenj blernagger, men du
  kanj bâra la maj få Sjyln, jâ e vân te Pryl å bær ente stor Utølla vered.
  
  Pâul fikj ente Tid å svâra, for der kom nonna å di andre Bællana inj, å lid ætte
  kom âu Skolelærenj. Så gâ di dom te å skriva å då di va kommena got i Gong gjek
  Skolelærenj ud i Fosstâuan å tâu Pivan å tænde na. Nu ble Pâul livel hal ijla
  vered, hanj hadde ikje tænjt, a Skolelærenj ævent skujle te å røja i Dâ. Strajs
  sjedde der injed, men då hanj hadde røjt en Stunj, kunje hanj nok lâuta nâd, for
  hanj snusada lid i Loften, å Pâul synjtes ân, der begjynjte å lâuta så
  lorlit. Så gjek Skolelærenj hen å lokte et Vinju op å spottada ud, som om hanj
  hadde fåd enj ijla Smâg i Munj. Imæns slytes så Pivan; men hanj tâu så en
  Svâulstekka å tænde na å tâu nonna goa Draw. Men de smâgte nok ente brâ, å hanj
  forsto nu, a der va anjed enj Tobak i Pivan. Hanj gjek så hen te Kollakassanj å
  krassada na ud å så, a der va Fæto på Bonnenj. Nu ble der enj Stânk, så der nâue
  va te å varra, Skolelærenj sprong hen å smak ajle Vinjuen på gâuls. Så sjynjde
  hanj saj ud, hanj hadde nok fåd Kvalma, for då hanj nogged ætte kom inj ijæn va
  hanj helt blæjer. Hanj så fæzeli bister ud, då hanj vænde saj mod Horrana.
  
  Væm hâr hat fat i min Piva?
  
  Der ble så stelle en Stunj, så reste Kâl saj:
  
  Ded hâr jâ. Skolelærerenj så forbawster pånj. Kunje seddenenj Dosmernak hijta på
  seddan nâd.
  
  Naj, de passar ente, de hâr jâ, kommed småt frå Pâul.
  
  Skolelærenj så enjdå mera forbâwster ud. Æjla når der sjedde nâd, kneved altid
  me å hijta Synjarenj, å fånj te å vergå, å her va strajs to der mæjlde dom; men
  a de va Pâul, va hanj got klâr âuer. Hanj gjek hen te Kâl, å lâ Hån på Skolran
  pånj.
  
  Vårfor sâ du, a de va daj? for ded passar ju slet ikje.
  
  Kâl sto me Vrælan i Halsenj.
  
  Jo, for nue Pâul e altid så goer mod maj, å nue derfor velle jâ tâ Pryin i Stânj
  for hannem.
  
  Skolelærenj sto en Stunj å betænjte saj. De va pent gjort  å Kâl å vella tâ
  Straffenj for Kommerâtenj, å mæst lesse pent vad å Pâul, der sâ naj te
  Tebod. Derfor hadde hanj mæst Lyst te å la dom slæppa fri for Straf bægje to,
  men de gjek vel ente an for Respækten Sjyl, å derfor fikj Pâul sina Pryl, som
  hanj tâu imod udan å mokka. Hanj bâr slet ikje Nâg te Skolelærenj fored, hanj
  veste ju hanj hadde fortjænted, hanj fortalde hæjler injed te Moern omed; hon
  velle nok ente staklad’enj, demmeså. Denj der vânt ver denj Storjan va
  Kâl. Skolelærenj hadde forståd, a der va nâd got ienj, å bâr mere âuer menj ætte
  denja Dânj. Skolehorrana hadde de sista Åred delt dom i to Hojl. Te de ena høre
  Bonahorrana å nonna frå Tohæsteshuzen. Te de andre Hojled høre Udbygjarahorrana
  å Vâutehorrona. Pilagårs Jensenj va Førarenj for di foste å Pâul for di siste,
  Sættepilenj å Enjahâranj som di andre Horrana kalte dom. Jens frå Pilagårenj, va
  vânt te, a ajle så op tenj. Hanj hadde nu sodded æwarst snârt et Pâr År, å
  Præstenj hadde altid rostenj ver Eksamen. Hanj va âu denj starkesta, når di
  kræwtades uda på Læjeplâsenj, å Fârenj va âu me i Sognaråd å va i
  Skolekommision. Derfor mente hanj, a di andre Horrana bâra hadde å lystra
  hannem. Detta brø Pâul saj ente om, å derfor gjek di å så skâlt te enjanj å
  drellada enjanj, så snârt di kunje se dorres Ram. Pâul va mæst to År yngre enj
  Jens, men mæst lesse vijla i Skolekonskaver. Tagas hadde di aldri præwt, men
  Jens hadde sajt di andre Horrana, a hanj skujle nok mofla denj viktia
  Enjahâranj, så hanj kunje hâusad, så snârt de kunje ad saj bæra. Så vad enj Dâ i
  Meddesfrikvatered di kom op å trættes. Di kalte å lignada enjanj så got di
  forsto, å her va Pâul mæst den vijlesta te å hijta på. Hanj veste, a hanj kunje
  løvva frå Jens om de knev, a derfor va hanj ente ræder. Enjahâra, Sættepil,
  Lort, Knadrenj, Viktisnud, Snørsnud, Skobbatrâu, Skobbernak, Knævær,
  Skârabrân. Di andre Horrana hadde stæjlt dom i en Runjkris om dom, nu ble der
  vest Sjâu. Di vænte på, a Jens skujle sprinja på Pâul, å så galted bâra for
  hannem å komma unjan. Men de gjek helt anjelens enj di hadde vænt. Jens va bled
  helt oner, hanj gjek helt hen te Pâul, å så veskada hanj så højt, a bâra di
  nærmeste høred: 
  
  Dinj Horeunga.
  
  Pâul ble æjla aldri hissier, men nu ble hanj helt blæjer å Arriskav, å me et
  Sprinj for hanj inj på Jens. Ded kom så rast å uvænt, a Jens slet ikje fikj Tid
  te å tâ for saj, men forenj han veste å nad, lå hanj på Ryggjenj me Pâul âuen på
  saj, der slo å krassada alt va hanj kunde. Jens begjynjte nu å slå ijæn, men
  Pâul va så alatter, a hanj slæt ikje kunje få Ram pånj. Pâul va vel nok livel
  bled denj lijla tesist; men så kom Skolelærenj; hanj grev Pâul i Nakkanj å
  restenj op. Jens kom âu på Ben, å så fæzeli slunørader ud.
  
  Va e her på færa, vårfor slos ni?
  
  Di svâre ente nânj å dom.
  
  Kom me inj la maj snakka me jer.
  
  Hanj tâu enj om vær Arm, å så måtte di følla me inj på Kontored. Saj maj Pâul,
  vår kunje ded fajla daj inj å fara på Jens å slå?
  
  Hanj kalte maj, svâre Pâul.
  
  Men Pâul kalte âu maj, sjynde Jens saj a saj.
  
  Ja, ni hâ vest vad le goa i ded Stykjed; men va kalte Jens daj så, Pâul, a du
  kunje ble så råsenes.
  
  Hanj, nue kalte maj enj, enj. Naj jâ sajered ikje.
  
  De behøver du hæjler ikje, for jâ forstår daj got, svâre Skolelærenj mijlt.
  
  Hanj vænde saj te Jens:
  
  De va styt sajt å daj Jens, seddan må du aldri saj otara.
  
  Hanj sto lid å betænjde saj. A Jens hadde fortjænt en Drakt Pryl, va hanj got
  klâr âuer. Men de va ju som de va å slå på Pilagårshorrenj. Skolelærens kom
  majed sammen me Pilagårs, å nu skujle Jens âu snârt komfremeras, å då velled nok
  gå ud âuer Offered, ves a Jens fikj Pryl i Dâ. Naj, de va nok bæst å tâ denja
  Sâgen me de nætta. Så holte hanj en pen Formâninjstâla for dom å sâ, a då di
  altid hadde vad galanta Horra, skujle di slæppa for denja Gongenj, men så skujle
  di âu forlæjes pent, å aldri kajla enjanj otara.
  
  Pâul va så tyster Ræsten å Dânj, å så snârt di fikj Lâu, sjynjde hanj saj
  jemætter. Kâl å hanj brøgte altid å følles ad, å då va de for de mæsta Pâul, der
  føre Ored. Men i  Dâ vad Kâl; hanj velle så gjærna trøsta Pâul, om hanj kunje.
  
  Ves du vil gje Jens Pryl enjanj Gong, ska jâ nok jælpa daj. Jâ kanj ente klojsa
  Jens ena; men om vi jælpes te, gåred nok, for får jâ fost fat me denja hær,
  hojler jâ fâst. Å Kâl viste en Næva fram, der va bådde stor å barku å hæjler
  ikje så ren, som hon kunje vad. Naj, Kai, jâ ska’nte slås me Jens otara, de før
  ente te nâd; men jâ ble så hissier, a jâ’nte sæl veste va jâ gjore.
  
  Di tajde lid, så begjynjte Kâl ijæn:
  
  Ja, de va âu styt va hanj sâ, men jâ ved nâd, som du kanj gloza hannem me, ves
  hanj begjynjer å varra viktier ijæn. Jâ høre enjgong, a Moer å Annars Maska sod
  å snakte om, a Pilabonenj å Tossa-Lena i Fattihuzed, hadde vad Kjærester i
  Ungdommenj, å denj Pibelenj, som Tossa-Lena hâr, å som nu tjæner i Rønna, hænje
  e Pilabonenj Fâr te.
  
  Pâul svâre ente. Di va nu kommena ner te Ænjahuzed, å hanj sjynjde saj
  inj. Moern så snârt, a der va nâd i Vænj menj, hanj satte saj te å få Mâd udan å
  saj nâd, æjla hadde hanj altid så majed å fortælla, om va hanj hadde set å
  oplæwt.
  
  E du ente rasker Pâul, spore hon, å så lid bekymrader pånj.
  
  Jo, jâ fajler injed, svâre Pâul kårt å forsatte Mâdafåninjen.
  
  Då hanj hadde sat tre Sjiver Flæsk å fille-fæm Kantofler å enj hel Talrek Grød
  te Livs, forsto hon, a de va’nte der vår Mâdenj ska ligja, a hanj fajlde nâd.
  
  I Sjymninjen brøgte Anna gjærna å tâ saj et lided Vil. De va denj hæjlusta Tiden
  på hela Dânj for Pâul å hænje. Då ble alt va der va pasert denj Dânj jennemgåd å
  nya Plâner for Mârndânj lajda. Men i Awtan va’nte Pâul te å få i Prât, de ble
  bâra te ja å naj. Tesist sâ Moern: Va e der gåd daj imod, Pâul, kunje du ente
  Lajsan? for nâd e der i Vænj, kanj jâ nok forstå.
  
  Jo Lajsan kunje jâ; men nue... Pâul reste saj frå Slabænkjenj å tâu enj
  Skammel, å satte saj ver Moerns Fødder å lâ Hâud i hænjes Sjød, lesom hanj
  brøgte, då hanj va helt lidinj. Hon strøjtenj âuer Håred: Nâ, va e der så? 
  
  Moer vil du ente fortælla maj, væm der e minj Fâr, veskada Pâul.
  
  Der va så svârt i Stâuan, a Pâul ente kunje se, vår rø i Hâud hon ble.
  
  Vårfor spor du om ded Pâul, e der nânj der hâr glozad daj me, a du ente hâr nânj
  Fâr? De va Jens frå Pilagårenj, vi kom op å næbbas å kalte enjanj, å så tesist
  sâ hanj, a jâ va enj, enj Uajta. Då ble jâ nagger, så jâ urada injed, men sprong
  pånj å vælt’enj omkujl, men Skolelærenj kom mæst rætad å sjelde vos ad. Nu ved
  du de hela.
  
  Di tajde en Stunj.  Fædrenes Synder skal nedarves paa Børnene indtil tredje og
  fjerde Led. Jo, de ska Folk nok sorja for, a de kommer te å passa, å de ble nok
  ente sista Gong, a Pâul ble glozader ded, som hon hadde forset saj.
  
  Du svâre ente på ded jâ spore daj om Moer.
  
  Naj, de gjore jâ ente Pâul, å ded får du hæjler ente Svâr på i Awtan. Du e alt
  for unger å bællaajtuer te å tænkja på seddan nâd. Om nonna År, å du hâr fåd
  bære Forstand, ska jâ fortælla daj min Storja, å så kanj du dømma om, vår stora
  Fajl dinj Moer hâr begåd. Enjtes då får du bâra la Folk snakka, som di vil, å
  bâra tro de bæsta om maj. Jâ hâr ju livel altid præwt å varra en go Moer for
  daj, ikje sânt?
  
  Jo, ded hâr du, å der e vest ente monga der hâr hat nân bære, å Pâul tâu hænjes
  Hån å klappada na.
  
  Lid ætte begjynjte hanj ijæn: Monne de e sânt va Kâl fortalde, då vi foldes ad
  jem frå Skolan? Hanj fortalde, a Pilabonenj hadde vad Kjærest me Tossa-Lena, å
  Pibelenj som hon hâr, e Pilabonenj Fâr te?
  
  Ded ved jâ’nte nâd å Pâul, å ded e hæjler ente nâd, der kommer vos ver. Der e
  majed ont å styt te i Varden, å ajle hâ vi majed å svâra te, å ded gjæjler bådde
  fo Pilabonenj å enjanj. Nu gjæjlered bâra, om vi kanj opdrâ vora Bælla te å ble
  hælst lid bære, enj vi sæl hâ vad. Men nu tænner jâ Lâmpan, å så læzer du Åvizan
  for maj som vân, å så tænkja vi ente mera på de andra.
  
  Då Pâul kom i Skolan ijæn va hanj som vân. Jens å han  gjek å bøjte lid te
  enjanj å snakte aldri mera sammen; der va âu så majed anjed, di nu va optâna
  å. Jens skujle komfremeras om fjâurtan Dâ, å om tol-tre Ugger skujle der varra
  Eksamen, å der kom denj nya Præstenj. Ver di forje Eksamenarna, hadded mæst vad
  ârtit alt sammen. Denj forja Præstenj hadde vad enj gammajl fredsommelier Manj;
  hanj gjek bâra runt å klappada Bællana på Hâuden å sâ, a di va galanta Bælla. Så
  lo hanj Skolelærenj høra dom å lo nok for de mæsta âu Skolelærenj gje dom
  Karekter, å i Injberætninj te Prostenj skrev hanj, a Bællana va got unjevista å
  Skolan væl ledad. Men nu hadde di ju fåd enj nyer Præst, å ætte va Folk sâ, va
  hanj tæmmeli strikser påd; hanj va âu ganske unger å hadde ævent fåd Kjâul å
  Krawa. Hanj mente nok, a hanj skujle lawa en stor Omvæltnenj me Skola å
  Kjærkevæsened. For Skoleærenj va en Eksamen mæst viktiara enj for Bællana. Hanj
  skujle ju visa, vår majed hanj hadde lært dom. Derfor gjore hanj saj âu enjhellu
  Umâga me dom nu denj sista Månadenj. Pâul skujle nok klâra saj, for hanj kunje
  sina Tinj, men varre vad me Kâl. Hanj hadde nâue vad i Skolan på hela Sommarenj,
  å sæl om Skolelærenj hadde hærsad fæzelit menj nu hela Vinjterenj, va der så
  monga tomma Hol å fyla, a de nâue kunje forslå. Der velle ju ble søjt om å få
  Kâl udskreved nu i Sommar, då hanj skujle gå å læza. Hanj skujle tjæna på
  Dâlagårenj å hâ så majed i Løn, a der kunje ble te Komfermasionstojed. Kâl va âu
  stor å starker å vân te å sjødda nâd å kunje derfor mæst yda Arbaj for enj Kar å
  skujle nok âu få Lâu ted. Når bâra Præstenj velle gå me te, a hanj ble
  udskrevenj. Skolelærenj måtte livel begje å læra hannem nâd i ajle Fâgen; hanj
  rignada me, a ves Præstenj spore Kâl om nâd, bled vel i Bibelstorja æjle i
  Lærebogen, å derfor galted om, a hanj kunje igrân dær. Å tesist mente âu
  Skolelærenj, a nu kunjed kansje nok rabba å, når hanj bâra sæl fikj Lâu å
  høranj, for når a Kâl kom i Gong, kunje hanj nu ramsa hela Sier op udanad. Så
  kom Eksamensdânj å Bællana møte i dorres granjesta Pos, å Skolelærenj hadde
  vider Krawa på, å de samma hadde Tornabonenj å Pilabonenj, som va i Skolekomsion
  å sod der som et Pâr andra Stokkamanja.  Præstenj va enj lidenj visser Spæræw,
  som got kunje se ud te å velle hâ sin Næza op i di âueralt. Når di hadde songed
  en Mârnsalma, jennemgjek hanj Stilana å Rignestykjen, som Bællana hadde skrevved
  te Eksamen, majed noje å forhøre saj om væm de va, som søjte om å ble
  udskrewena. Så bâ hanj Skolelærenj om å begjynja å høra dom å tâu sæl
  Karakterbogen å skrev mæns hanj lydes majed noje ætte va Bællana
  kunje. Skolelærenj syntes sæl, a de gjek majed brâ. Pâul høre hanj især majed
  lænje, for hanj svâre ju på alt, så de va en Lyst å høra. Men de gjeke såmænj âu
  helt got me Kâl, hanj loenj bâra fortsætta, vår Formanj slop, å så ramsada hanj
  en hel Sia op idå Bibelstorjan i en Kjøra udan å stansa nânj Gong værkan ver
  Komma æjle Punktom. Då hanj va færdier me å høra dom, sâ Præstenj, a hanj kunje
  âu hâ Lyst te å høra dom i Grån. Å så tâu hanj fat; men nu gjeked ente nær så
  got. Pâul svâre got, å derfor ble hanj snârt færdier me hannem. Så gâ hanj saj
  te å høra dom der skujle udskrives. De kunje ævent gå me di to; men då hanj kom
  te Kâl, gjeked rent galed. De va Gurafien hanj begjynjte me. Hanj spore fost va
  Hovedstânj hed i Rumænien å sin i Pottergâl; men Kâl monglada Svâr på bægje
  Dela. Så spore hanj om va denj stosta Bønj i Danmark hed, å her kom livel Svâred
  rast, a de va Kjøvvenhawn. Så spore Præstenj, om hanj âu veste va denj
  næststosta hed, men her tajde Kâl. Præstenj velle jælpanj på Gled å begjynjte:
  Å! Å!
  
  Åkjærkeby, svâre Kâl hojt å tydelit.
  
  Der ble nu sennet Sty å Grin å di andre Bællana, a Stokkamanjana vâunada ver’ed
  å âu gâ dom te å fnezza me. Bâra Præstenj holt saj alvorlier. Hanj så, a Kâl sto
  me Vrælan i Halsenj.
  
  Dine geografiske Kundskaber er nok ikke ret store, min Ven, lad os nu høre
  hvorledes det gaar med Regning.
  
  Så tâu hanj fat å høranj i denj stora Gongatabæln, men her kunje Kâl slet injed
  svâra, sæl sju gonga syttan, som ajle Bælla hâusa, tajde Kâl te.
  
  Du kan nok ikke din Gangetabel.
  
  Naj, dænj stora hâr jâ’nte lært inu, svâre Kâl.  Hvorledes går det med den
  lille, hvormeget er syv gange ni?
  
  Kâl tajde.
  
  Pâul sod ju et Pâr Bænkja âuanfor; hanj velle så gjærna jolped sinj Kommerât idå
  denja Kattapinan; men de va’nte nømt, for Præstenj sto ju mit imæl dom, me Front
  imod Kâl. Men så tâu Pâul å skrev 63 me Fingeren på sit Bor. Kâl hadde seted.
  
  39 kom Svâred me enj Gong.
  
  Nu ble der ijæn et fæzelit Grin; men Præstenj ryste på Hâud. Nu kunje Kâl hæjler
  ente hojla saj lænjer, men Tårarna begjynjte å trila ner a Kjæwtana pånj; di
  andre forsto ju ente, a når 63 læzes bâglænjes blered te 39, demmeså.
  
  Dânj ætte sod Skolelærenj å jennemså Karakterbogen. Påul skujle sedda æwarst; de
  va der vel hæjler injed å saj te, hanj va ju denj vijlesta tænjte Skolelærenj;
  men lorlit vad livel, for de va fosta Gongenj i di toåtjive Årn, a hanj hadde
  vad Skolelær, a der ente sod enj Bonahorra æwarst. Å Kâl va’nte blenj
  udskrevvenj, ded hadde livel Præstenj fåd gjennemført, sæl om di andre to
  Manjana i Skolekomsion hadde snakt got for’ed. Men Præstenj hadde nok livel
  majed å læra inu, sæl om hanj hadde tâd en fin Eksamen. Nu mente hanj nok, a
  hanj hadde gawnad Kâl enjhellu, å så bled ævent hannem de kom te å gå ud âuer,
  for i Skolan kom hanj mæn livel enj ynjka Gong i Sommar, å Skolemoltarna ble så
  bâra trajta frå på hansa Løn. Jo, Skolelærenj forstoed nok bære. Hanj hadde âu
  vad unger å hissier på, a Bællana skujle læra enjhellu; men nu hadde hanj
  forståd, å ves a Forældrana e mæst le nojda me, om dorres Bælla lær nâd æjle aj,
  så kunje Præst å Dén mæst skava dom som di velle, de ble ente stort di fikj
  udræt. Enj kanj nok tvinja et Får te Vans, med ente te å drekka, demmeså. Å så
  smed hanj Bogen ner i Kateterskoffan å gjek ud for å mogga unje Svin, de va âu
  nâd som skujle passas.
  
  Nu va der gåd to År, å nu skujle Pâul komfremeras. Plâzenjsom Nommer en i Skolan
  hadde hanj beholt, ja, de sista halla Åred hadde hanj ente hat majed å gå der
  ætte, for ajle Regnebøjarna va hanj færdier me, å Skolelærenj  kunje ente
  læranj stort mera. Hanj ble livel ente udskrevenj då hanj skujle gå å læza. Pâul
  syntes sæl de va ârtit å gå i Skolan, å Moern mente, a der va’nte nânj Skâ te, a
  hanj lære så majed som mâulit. Præstenj hadde besøjt dom nera i Ænjahuzed, å då
  hadde hanj sajt, a Pâul hadde så goa Æwner, a hanj fortjænde å komma te å
  studera. Sinj hadde Moern sport’enj, om hanj hadde Lyst ted, for sæl om de koste
  enjhellu, kunje der kansje livel skravas Penja sammen ted. Men Pâul sâ naj; hanj
  hadde nok Lyst te å læza; men varra Skolelær æjle Præst æjle Prokkerât hadde
  hanj ente Lyst te. Hanj velle varra Lanmanj. Nu velle hanj fost tjæna i nonna
  År, å når hanj ble vâusinj, velle hanj hâ Ajendom sæl, å ded hælst så stor, a
  hanj kunje hâ Hæsta å monga Fækrajtur. Hær holte Moern menj, hon hadde lænje
  forståd, a hær va nok Pâulsa rætta Plâs. Nu va hanj så fæster for Sommarenj. De
  skujle hælst varra enj lætter Plâz te å begjynja me, de va på et Tohæstesawl på
  denj norre Len i Soggened. Der va åta Molkekjør â passa å hanj skujle âu hâ Jælp
  te Molkninjen å æjla jælpa lid te me alt. Ded Arbajed kunje hanj nok âuerkomma;
  men nu vad bâra om hanj kunje næra saj å ente lawa for monga Tossastrajer å
  Kunster, for ded hadde hanj ente lajt å, sæl om hanj nu va mæst lesse kloger som
  Præst å Dén. Et Pâr Dâ for Komfremasion hadde Anna å Pâul vad føllenes ad te Bys
  å kjevt Komfremassionstoj, å Anna hadde ente vad knevven, men kjevt nâd å de
  bæsta der va å få. Pâul va ju sennenj nætter Horra, å så skujle hanj âu varra
  pent klædder, synjtes hon. Då hanj sto på Kjærkegolled, va hon livel farru te å
  mena saj âuerenj, for a hanj va bådde denj vijlesta å nættesta å ajle
  Komfremantarna, måtte ajle sanja me på. Kâl Annarsen kjøre te Kjærkes, å om
  Awtanenj va hanj å hansa Konna der nera å fikj lid goer Awtansmâd, de va hela
  Gjiled. Men Pâul fikj livel âu Komfremasionsgawa. Le forenj di skujle astâ te
  Kjærkan, flyde Moern hannem et Fotterâl å sâ, a de skujle hanj hâ i
  Komfremasionsgawa, hanj hadde altid vad så galanter te å passa Krajturn. Då Pâul
  åvnaded, så hanj, a de va et nyt fint Lomur, å en stor, bre Sølkjeda va der âu
  me.
  
  Ja, men Moer, vårfor hâr du då kjevt ded? Vi snakte ju  om i Hinjdânj, a jâ
  got kunje jælpa maj me Bæstefârsa Klokka, te jâ sæl fikj tjænt såmajed, a jâ
  kunje kjevva maj en ny.
  
  Bæstefârsa Klokka vil jâ hælst sæl behojla, å ded e âu en gammel stor Gryda, som
  de ente passar saj for daj å gå me.
  
  Anna sto me Rygjenj tenj, mæns hon svâre.
  
  Men ded hâr då vad enjhellu kosbârt, kanj jâ se, å jâ så en Kjeda Mâga te denja
  i Vinjued hos Urmâgarenj, då vi va i Bønj, å hon koste ti Kroner.
  
  Nâ, ja, kost tæmmelit hâr’ed, men ded ska du ente bry daj om, men bâra varra
  glâr vered, å så må du lâua maj, a du aldri vil hanlad væk, men behojlad ajle
  dina Dâ. Naj, de kanj du tro jâ’nte ska, men veddan kanj de varra, a der står
  „Urmager Sørensen, Holbæk" på Sjivan?
  
  Anna ble fri for å svâra, for nu kom Kâl Annarsen kjørenes, å di måtte fæjes å
  komma astâ. Pâul stopte Ured i Væstalomman å fæste Kjedan i Knappaholled, så hon
  bredde saj âuer hela Mawanj, å hanj synjtes sæl, a de tâu saj gjevaldit fint ud.
  
  Så kom Valberdâ å Pâul skujle i Plâs. Hanj lanjtada mæst ætte å komma ud; men
  Anna va’nte helt glâ vered. Der ville ble øt å tomt i Ænjahuzed, når Pâul nu
  fløtte; men ded kom hon vel âuer, når æjla alt bâra velle ârta saj væl for
  Horrenj. Der sto jo, a Frestelserne ska komma, å hon hadde âu lært, a de
  passar. Så vad om hanj kunje stå imod, hanj va ju så lætnømmenj te alt. Bâra
  hanj nu ente âu va lætnømmenj te å læra nâd dårlit. Men Anna veste âu, a skujle
  der ble et ræjti Manjfolk å hænjes Horra, måtte hanj ud i Varden å læra nâd å âu
  læra å kjænja Forsjæl på got å ont. Hon hadde ju altid præwt å viza hannem denj
  rætta Vænj, som før te Lokka; men slæjt kunje rapt forgjæddes, især ves hanj
  fikj dårlia Kommerâter. Nâ, te Vinjter skujle Pâul jem ijæn, å i Sommar inada
  hon ente for, a hanj lære nâd dårlit, for Jens Hâns va sjekkelia å galanta Folk,
  der va goa mod Horrana, å di hadde ju hæjler ente andra Tjænestefolk enj
  hannem. Då Jens Hânsen om Formeddânj kom kjørenes for å hænta Pâul å hansa
  Pakenælliker, lo Pâul saj  majed tefres; men då di kom op på Bakkanj, å hanj
  kjekkada tebâga, ble hanj livel alvårlier. Nu så hanj fost ræjtit vår næt, a
  Ænjahuzed va, å forsto vår got et Bællajem hanj hadde hat. Anna gjek inj å satte
  saj i Slabænkjenj. Vår va her øt nu, å vår velle hon sawna Pâul vær Tima på
  Dânj, men de kom hon vel âuer, når de bâra gjek Pâul got. Så fojlada hon sine
  Hænner å bâ te hannem, som hâr Omsorri sæl for denj fattia Sporrinj, a hanj
  ville bevâra å jælpa hænjes Horra. Så tâu hon fat på sit Arbaj me lættere Sinje,
  hon veste, a en Moers Bøn rækjer hojt, å hon skujle âu gjorra sit, så lånt
  hænjes Kræfter rajte. De gjek âu ræjti got for Pâul, hos Jens Hâns. Hanj kom jem
  enj Gong om Uggan, å då va hanj altid glâr å tefresser. Jens Hânsen va âu got
  tefresser me sinj Horra, så dær vad ju alt brâ på bægje Ler. Di hadde en Pibel
  på fille, fæmåtjive År, å di sælle va met i Trøssarna. Lid alvårlit anlajda va
  di ajle, derfor gjeked seddan, a då Pâul hadde vad der i tol-tre Månada, va hanj
  farru te å kjeda saj, her va ju injana Kommerâter. Sofia, som Døttern hed, va
  majet væl mod Pâul å kunje âu bådde prâta å grina; men hon kunje ente li, a hanj
  lawada for monga Tossastrajer. Så vad enj Gong, strajs på Fiskjed, a Pâul ente
  kunje næra saj, men lawada en varre Straj. Jens Hânsen hadde en So, som hadde
  farrad; men de hadde krâdad saj, å hon hadde døt frå Grizana. Jens Hânsen hadde
  så sajt te Pâul, a hanj kunje præwa å dægja Grizana op, å kunje hanj hojla Liv i
  dom, skujle hanj få to Kroner for vær, når di va fira Ugger. Ded va et Arbaj,
  som Pâul syntes om. Hanj fikj saj enj Sut å en Patteflaska å gâ saj te å dægja
  dom. Men de gjek hær, som de som otast går; di dø denj ena ætte denj andra, der
  va mæn enj, som klârada saj. Denja ble snârt så kjelenj på Paul, a hanj løv
  ættenj vår hanj gjek; nâr Pâul va inja å fikj Mâd, sod Grizenj på Trappan å
  skræj, te Pâul kom ud ijæn. Kvinjfolken syntes ente em’ed, for Grizenj løv âu
  inj i Kjøkkened, snârt Dørn kom op. Jens Hânsen hadde trâuad me å lokkanj inj i
  Boen te di andre Svin; men Pâul hadde bed forenj; hanj syntes de va Sjâu å hâ
  enj Læjekommerât, sæl om de bâra va enj Griz. Så vad enj Dâ, a bådde di sæl å
  Sofia tâu væk met  på Ættemeddanj. Di hadde sajt te Påul, a de ble nok sent,
  injan di kom jem, å hanj skujle bâra syzla å hojla saj ver Huza. I Sjymninjen
  gjek Pâul mest å kjedada saj, hanj hadde præwt å læra Svortgrim, som hanj kalte
  Grizenj, nonna Kunster; hanj velle præwa å dresseranj te å ble enj hel
  Særkusgriz; men Svortgrim va vrântuer, hanj va nok trætter å sæwnuer. Så tâu
  Pâul hannem i Fawnenj for å bæranj ner i Huggehuzed, her va enj Kassa, som hanj
  brøgte å ligja i om Natten. Då hanj kom frambi Sofies Kammersvinju, så hanj, a
  ded sto oppa, å a hænjes Sænj sto le injan for Vinjued. Så fikj hanj en lyz
  Tânka. Hanj tâu enj Kassa å krev op på, så torde hanj Ben å på Svortgrim å
  løttenj inj jennem Vinjued å lânj i Sænjen. Ded syntes Svortgrim om; hanj
  borrada saj ner unje Dynan, å saw snârt tryt. Så gjek Pâul âu å lâ saj, nu hadde
  hanj då fåd lawad nâd, der va i Grån ârtit ver. Va der sjedde då Sofia kom å
  skujle gå i Sænj fikj Pâul aldri Reda på; men då hanj om Mârnenj kom ner i Lân,
  gjek Svortgrim i Boen hos di andre Grizana, å då Jens Hânsen kom derud, sâ hanj
  te Pâul, a nu hadde hanj bâra å lanj ble dær. Å forræsten skujle hanj ente præwa
  å lawa senna Kunster otara, ves hanj velle ble dær. Då Pâul lid ætte møte Sofia,
  så hon så surt, a hanj mæst ble bonge for na, å sin snakte hon nâue aldri
  tenj. Hanj forhâuada âu, a hanj hadde lawad denja Grizastorjan, Sofia hadde ju
  aldri gjort hannem nâd ont. Derfor gjek Pâul å talde Dâna te Fløttedâ å va glâr,
  då hanj ændeli kom. Då Pâul kom jem, hadde hanj hela sin Sommarløn me, å ded va
  120 Kroner. Ded syntes hanj ju va monga Pænja; di halle fikj hanj sæl Rådihed
  âuer, Ræsten satte Moern i Spârekassanj forenj. Hon varknada alt Værdâstoj å
  Unjetoj tenj, så der va’nta majed der skujle kjevves. Nu gjek så denja
  Vinjterenj, å Anna synjtes, hanj gjek mæst alt for rapt. Ded va ju så ârtit for
  na å hâ Horrenj jemma; men ded kunje ju ente ble ver å gå; hanj måtte ju hâ saj
  enj Plâs ijæn. Nu velle hanj hâ saj enj Plâs, vår der va flera Tjænestefolk å
  mera ârtit, å så ble hanj fæster som Rojtara på Norregår. Hær skujle Kâl varra
  Haldrænj, så her fikj hanj då enj Kommerât, som hanj kjænde. Norrebonenj va
  Ungkar å enj hal  Røzlara, der fârtada enjhellu, å denj der hadde Tesyn me de
  hela va Jomfru Linj. Hon va mit i Træddevarna å hadde vad Huzhojlerska i snârt
  et hal Snes År. Hon hadde nok âu gjærna vellad vad Konna hær, ves bâra Bonenj
  hadde vellad. Nu lo hon mæst, som om de va hænje der råde for de hela; hon
  hærsada me Pajarna, så de sto ætte, å der va nâue aldri nân, der ble mer enj et
  hal År. Drænjana velle hon âu hælst kommedera; men di va’nte så nømma å få Ræt
  på, di brø dom ente om å stå unje Kvinjfolkakommando. Når a Bonenj va væk,
  skujle hon nok hâ sin Næza op i âuer alt å sin klawa te Bonenj, ves der sjedde
  nâd, der ente skujle varra. Derfor va Jomfru Linj majed ijla adset mæl
  Tjænestefolken. Pâul va Jomfruen livel majed væl imod å trakterdenj me monga
  ækstra Sokkermâda, å Pajarna brugte å drella’nj me, a hanj va Jomfruens
  Dægjelam. Når a Pâul lawada Konster me di andre Folken, syntes Jomfruen altid,
  de va grâua ârtit, å der va aldri Snak om, a hon klawada te Bonenj âuer
  Pâul. Derfor va Pâul Govenner me ajle å syntes om å varra der. Der va nok forenj
  å gjorra, der va mæst et Snes Kjør å passa forudan Kalla å Svin. Frå Klokkan fæm
  om Mârnenj te sju, hal åta om Awtanenj måtte hanj fnatta på; men hanj va’nte
  bonge for å sjydda nâd, å derfor ble alt past som de skujle. Di andre Folken va
  mæst i samma Åjler som hanj, å derfor va der ju altid Sjâu å Kommærs, især når
  de sjedde, a Jomfruen va væk. Pâul syntes, a så årti en Tid hadde hanj aldri
  oplæwt forra. Når hanj kom jem te Moern om Awtanenj, brøgte hanj ota å hâ di
  andre Folken me, å då trakterde Anna me Kaffe å Syltetojsmâda; hon va âu glâ ver
  Besøjed å forsto, a å dæsse Kommerâtarna Pâul hær hadde, lære hanj injed galed,
  di va âu mæst Bælla ajle sammen. Men de goa vârar sjæjlan lænje, å ded kom âu te
  å passa hær, å de kom saj å, a Pâul fornærmada Jomfru Linj så grâut, a hanj nu
  ble te de svorta Fåred i Stânj for Dægjelammed. Pâul hadde flera Gonga forståd,
  a Jomfruen klawada te Bonenj âuer Folken å sâ, a di paste ente dorres Arbaj som
  di skujle, når hanj va væk, sjønt detta slet ikje paste. Di andre Folken hadde
  âu sat ienj, a hanj skujle præwa å spella Jomfruen et ræjtit  Pos. Pâul hadde
  livel ente Mod påd; hanj hadde ju lært i denj forja Plâsenj, a enj ska varra
  vårsommer me seddan nâd. Så vad enj Dâ sist i Juli. Bonenj hadde tâd væk om
  Medda. Forenj hanj kjøre hadde hanj sat Folken i Arbaj, å Kâl skujle ploja Brak
  nera på Longâger. Hanj hadde tâd Næzepozza å Onjarnamâd me, å så skujle hanj ble
  ver te Fyrawtan, å ded va når Klokkan va sju. Men Kâl hadde injen Klokka, å hanj
  syntes, a Ættemeddanj va så longer. Pâul hadde lâut, a hanj skujle râva pånj;
  men nu gjek Kâl å inada for, a hanj hadde forgated. Så tâu hanj å lâde frå å red
  jem å satte Øjen i Tøre. Men Jomfru Linj hadde ju set, a de va et Kvater for
  tilia, hanj kom jem, å strajs klawada hon te Bonenj. Dânj ætte ble Kai ju
  udsjæjlder å kommederder te å arbja enj hal Tima lænjer denj Dânj. Dette va Kâl
  enjhellu unøtta âuer. Pâul trøstadenj så me, a nu skujle hanj præwa å tâ Hæwn
  âuer Jomfru Linj; hon skujle hâ en årdenli Hâusekâga. Hanj gjek i flera Dâ å
  spekkelerde âuer detta; men så hadde hanj âu enj Plân lawader, som hanj syntes
  va goer. Hanj betrodenj nu te di andre Folken, å di syntes âu hanj va
  gjevaldier, når hanj nu bâra velle lokkas. På denj nærmesta Nâbogårenj bode en
  Ænkja, å hon holte ju Forvaltara. Denj hon hadde denj Sommarenj, va enj borta
  frå. Hanj hed Peter Nikolaj Madsen, men då Madsen va senned sømpelt Nawn, kalte
  hanj saj bâra Peter Nikolaj, ded syntes hanj høres finara. Hanj va enj fæzeli
  Hagga å gjek i Riebojser å Mansjætsjâurta te Værdâ å snakte så hojtrawenes som
  denj varsta Præstenj. Hanj va Goven me Norrebonenj å brøgte ota å komma
  der. Pajarna fortalde, a når Peter Nikolaj kom, veste Jomfru Linj foje, vår
  galant hon skujle varra, å vaktada op som te de finesta Gjæstabod, å Pâul hadde
  sæl set, a enj Gong, a Peter Nikolaj kom gånes ad Vænj frambi Gårenj, hadde
  Jomfru Linj ståd i Vinjued å vad ver å draja Hâud å Led bâra for å kjekka
  ættenj. De va detta Pâul velle benøtta saj å. Hanj hadde kjevt saj et Ark
  Brevpaper å en Komfelut, å enj Dâ mæns di andre saw te Medda, satte hanj saj te
  å skriva Brev. De knev lid forenj, me å fåd ræjtit sammenstæjlt, men då hanj va
  færdier, syntes hanj livel ente de va så 
  
  92 ijla, å de samma mente Drænjana, då hanj læsted for dom.
  
  Smukke Frøken!
  
  Jeg tager mig den store Frihed at skrive til Dem. Deres dejlige Øjne har
  forlængst tændt en Glød i mit Hjerte, som aldrig vil slukkes, og hvert et Smil
  fra Deres yndige Læber, har været som Næktar paa mit Livs støvede Tornevej. Nu
  beder og bønfalder jeg Dem, om De i Aften Kl. ni vil møde mig ved det store
  Lindetræ i Almegaards Lunden, som De sikkert kender. Paa Længselens Vinger vil
  jeg ile og jeg fordrestier mig til at haabe, at Gud Amor ogsaa vil lede Deres
  Fjæd. Deres af Hjertet inderlig hengivne
  
  P. N.
  
  Te de stora Linjetræd i Almegårsskâuenj, va minjst enj hal Times Gong. Drænjana
  mente livel, a Pâul skujle valt enj Stâ, der lå enjdå lænjer væk; men de velle
  hanj ente, for då kunje hon rapt ble mistænjksam, å de galt ju bâra om å få na
  te å gå i Fæjllan. Hanj skrev så bâra Jomfru Linj, Norregår på Komfeluten. Hanj
  tænjte fost på å sænna Brevet me Påstenj, men sin tænjte hanj, a hanj vest got
  kunje spâra di Ørana, som de koste, å sæl fly hænjed. Då hanj skujle inj å hâ
  Ettemeddeskaffe, tâu hanjed i Lomman. Då hanj gjek ud ijæn sto ævent Jomfru Linj
  ena i Kjøkkened. Hanj spode saj nu å fly hænjed. Hon spore vår hanj hadde fåd
  ded frå; men Pâul bâra grinada, å spode saj ud. Sinj va Jomfruen uda et Pâr
  Gonga for at få fat i Pâul; men hanj spode saj å forsvinja, så snârt hanj så na,
  hanj hadde injed å snakka me hænje om nu. Då hanj å Drænjana kom inj å skujle hâ
  Awtansmâd, va Jomfruen slet ente inja, å Pajarna veskeda, a hon va inja på sit
  Kammers å pyntada saj. Hon hadde sajt te dom, a hon velle gå en Tur te Hællepær
  å besøja sin Fâster i Awtan. Pâul å Drænjana sto på Lur for å se, når Jomfru
  Linj gjek, å då Klokkan va åta, så di, a hon tâu na ud jennem Portenj, å påmajad
  va hon som den fineste Bydaman. Di så âu, a hon tâu na ente a Hællepæravænj, men
  mod Almegårenj te. Drænjana velle âu varra me på denja Sjâuen å sjynjde dom râks
  âuer Agrana for å komma fost te Mødeplâsenj, å då di rajte fram, sjylde di dom
  bâg enj Hazelbosk. Då der va  gâd enj Tima, syntes Pâul, a hon hadde vænt
  lænje nok, å så nørlada hanj astâ. Då hanj rajte fram, så hanj Jomfruen gå der
  fram å tebâga. Væntetiden hadde vest falt na long, for hon så majed unøtta
  ud. Så snârt hon fikj Iva pånj kom hon imodenj.
  
  Va ska du hær, dinj Græwa?
  
  Nue, nue, jâ vella bâra snakka i Grån me Dom.
  
  Saj maj, væm fikj du ded Brevet å, du flyde maj i Meddes?
  
  Fikjed å? ded fikj jâ då’kje å nânj, de skrev jâ då sæl.
  
  Jomfruen glode pånj, som hon velle ædanj.
  
  Vår tor du vâua å skriva Brev i andra Folks Nawn? de ska du ble straffader for,
  kanj du lida på.
  
  Ja, men nue, de va då’kje i andra Folks Nawn jâ skrev, der sto då bâra P. N. te
  Unjeskrevt, å jâ heder då Pâul Nelsen. Men nu kunja Drænjana, som lå bâg
  Hazelboskanj le ver, ente næra dom lænjer, men begjynjte å fnezza. Jomfruen
  høred å kjænde dom âu på Måled, å så forsto hon veddan de hela hænjde
  sammen. Ded va nok hældit for Pâul, a hanj hadde holt saj tol-tre Alna på
  Afstan, for hadde Jomfruen kunjad rajtenj, va der vest vankad en Øratæwa, så ded
  hadde songlad for Ørn pånj. Nu måtte hon nojes me å sænnanj et Pâr Iven, der
  lâude alt anjed enj got, å så gâ hon saj på Jemlen, å nu vad i ajl Fajl ente Gud
  Amor, som ledada hænjes Fjæd. Då hon kom Halvajs møte hon Pajarna, di gjek me
  enjanj om Armenj, å så så fromma å usjøldia ud.
  
  Va ska ni nu her, i Stânj for å ble jemma å gå i Sænj i årdenlig Tid.
  
  Vi syntes de va så hæjlut Vær, å så fikj vi Lyst te å gå en liden Awtantur fost.
  
  Ni ska ud på Karasjâu vel? ded e ju bâra ded, ni rænja ætte.
  
  Ni hâr kansje sæl vad uda i ded Ærned, va denj ena vikti nok te å svâra.
  
  Jomfruen forsto nu, a di va âu me i Komplottet, å bed derfor Harmanj i saj å
  gjek vidre. Lid ætte møte di Pâul å Drænjana, der nu fortalde om veddan ded va
  gåd me Pâulsa Stævnemøde me Jomfru Linj, å der ble ju et fæzelit  Sty å
  Grin. Nu syntes di, a di hadde fåd ræjtit Hâz på Jomfruen. Denj der ente va helt
  glâr, va Pâul, hanj tænjte på, veddan ded va gåd, då hanj lawada
  Flabbatassastraier i denj foria Plâsenj. Hanj tænjte âu på di Iven Jomfruen
  hadde sæntenj, nonna ækstra Sokkermâda vânkada der ente ætte denja Dânj, ded
  kunje hanj nok regna ud, men ded fikj nu så âu å varra, når hon bâra ente hijte
  på nâd anjed, for å hæwna saj. Detta her ble ju ente holt dølt. Pajarna
  åDrænjana fortalded for ajle di fikj snakt me, å snârt va denja Storjan uda âuer
  hela Soggened, å bådde Norrebonenj å Peter Nikolaj fikj na å høra. Denj sista va
  kansje denj der morada saj mæst âuer na, å enj Dâ hanj møte Pâul, spore hanj, om
  hanj ente måtte få en Åskrift å de Kjærestabreved, som Pâul hadde skrevved te
  Jomfru Linj. Kansje hanj âu kunje få Brug for’ed, de måtte då vad got, ætte som
  ded hadde gjed så got et Resultât. Pâul fikj livel snârt å føla, a Jomfruen ente
  hadde forgat’enj. Hon præwde å klawa te Bonenj âuer hansa Arbaj, men ded fikj
  hon ente majen Glæ å, for hanj hadde forlænjst set, a Pâul paste Krajturn got, å
  a di trivedes væl unje hansa Rojt. Då Jomfruen forsto, a hon ente kom lånt me
  ded, gâ hon saj te å kniva å tenj me Mâdenj, å ded va denj varsta Mådan hon
  kunje straffanj på, for Pâul hadde en go Abetit. Kostenj hadde mæn altid vad hal
  nålier på Norregår; men di hadde livel altid fåd pånå så majenj Mâd di velle
  hâ. Men nu fikj Pâul nâue mera enj de halla som hanj kunje spisa, å
  Onjarnamâdenj va der gned igrân Fet på, så tynt, a de ânue kunje ses, om der va
  påsmort æjle aj. Di andre Folken hadde gjærna gjed Pâul lid å dorres Mâd, men di
  fikj ente mera enj di sæl kunje hâ. Så råde dienj te å klawa te Bonenj; men ded
  holt Pâul saj for goer te, hanj veste ju, a hanj hadde sæl Sjyl ted. Men så gjek
  Pâul jem te Moern å fikj saj enj Bedda mæst vær Awtan. Strajs hadde hon ondrads
  på veddan ded kunje varra; forrå velle hanj bâra hâ saj enj Kop Kaffe me en Skre
  Veddebrø te, å nu kunje hanj sætta tol-tre Sjiver Râubrømâd te Livs; men så fik
  hon âu Storjan om Pâul å Jomfruen å høra, å så kunje hon nømt rigna ud, vårfor a
  Pâul nu hadde så go Mâdalyst når hanj kom jem om Awtanenj. Enj Awtan spore hon
  hannem, om, hanj ente velle hâ et Pâr Sjiver Mâd me saj; hanj svâre, a ded velle
  hanj gjærna, å sin kom hanj jem å hænte saj lid Mâd tre-fira Gonga om Uggan. Men
  når Pâul ente hadde vad jemma å hænt Mâd om Awtananj, gjek hanj mæst å halsvolt
  Dânj ætte. Derfor va hanj glâr då endeli Hællemøssa kom å hanj kunje fløtta
  jem. Så gjek hanj ijæn jemma enj Vinjter å hadde sina goa Dâ. Hanj læste ajle di
  Bøjarna hanj kunje få fat på, å lære saj âu te å lawa adsjellia Tinj. Hanj va
  hænnuer, å då hanj hadde fåd saj lid Reskaver, lawada hanj bådde Blomsterbor å
  Fottegrafirammer å majed anjed. Kommerâter hadde hanj ente monga; men Folken frå
  Norregår besøjtenj livel enj ynjka Gong, å då ble der enj hæjluer Awtan i
  Ænjahuzed. Anna syntes âu, a de va ârtit, å så gjærna, a der kom Kommerâter te
  Pâul å a di som hær morada dom på en pen Måda. Då de drâu mod Framtiden,
  begjynjte Anna å snakka te Pâul om, a nu skujle hanj te å hâ saj enj Plâs
  ijæn. Pâul kunje âu forstå, a hanj ente kunje ble ver å gå jemma å snæwla. Men
  nu vad om å få enj Plâs, som kunje passa, di to forje Plâsarna hadde ju ente vad
  så helt te Pas. Moern holt især på, a hanj skujle hâ enj Plâs vår der va nâd å
  læra; men ded va’nte så nømt å få, for di Stâna sjevta di ju ente Folk så
  ota. Pâul hadde mæst Lyst te å komma ud i Varden å se nâd å oplæwa nâd, men
  forsto got, a Moern velle sawnanj enjhellu, å derfor tajde hanj med. Ænanj påd
  ble, a då Valberdâ kom, sto hanj å hadde injenj Plâs. Så tebø Dâlabonenj a hanj
  kunje få Roelygninj på Akårt hos hannem å sin Høstaarbaj âu. Seddan bled så, å
  Pâul kom slet ijkje te å mongla Arbaj å tjænte âu en gadeli Løn. Men gå jemma
  vær Vinjter syntes hanj, der va’nte Meninj i, å så enj Dâ gjek hanj hen å fæste
  saj som Rojtara på Lynggårenj for Vinjterenj. Då Pâul kom jem å fortalded,
  syntes Anna ente ræjti omed, for sæl om gamla Ola Koffeds på Lynggårenj va majed
  brâ Folk, så lære Pâul injed dær, i ajl Fajl injed som got va. Men nu va der
  injed å gjorra ver ded, å då Hællemøssa kom, gjek Pâul i sinj Plâs. Her på
  Lynggårenj va alt gammalt å gammeldâs. Bådde Ola Koffed å Kon va âuer
  halfjærs.  Hanj hadde vest vad enj hal vijla Bone i sinj Ungdom, men hadde
  ente kunjad folt me Tiden, men drev Gårenj som hanj sæl hadde lært. Der va
  injena Bælla te å arranj; men hanj kunje bâra slet ikje åsenj, sjønt hanj nu
  begjynjte å ble hal skradurenj me. Forhobbad å fajlefarrut så der ud ajle
  Vajna. Lænjarna så ud som om di ente veste te va Le di skujle fajla, å derfor
  ble di stånes. Krajturn va mæst helt forarmada å nâue reseføra, å Jorn gâ snârt
  mera Tistel â Lawsurt enj Sæ. Der va to Drænja. Haldrænj hed Viggo å va frå denj
  søndre Len å Lanned. Hanj va et Snes År å hadda tjænt frå hanj va enj Bælli på
  ti År å hadde lært alt va der kunje læres i et Bonadrænjahuz, men hejler ente
  mera. Hanj va et sjekkelit Skrov, å hanj å Pâul skujle nok komma terætta; men
  varre vad me SvenskaJonas, som va Hâuddrænj. Jonas va kommenj herinj frå Sværri
  som Vâutehorra då hanj va tâl År; men så snârt hanj va bled komfremerder kom
  hanj ijæn. Hanj va nu fæm-sæksåtjive År å hadde snârt hat et Snes Plâser, for
  hanj hadde mæn sjæjlan bled nânj Stâ mera enj et hal År, å monga Stâ ikje så
  lænje enjgong. Te dâlit kunje Jonas varra majed fredsommelier å megjorlier, når
  hanj ente ble aggader æjle fikj mera enj gaddelit me Sypa. Men Jonas hojlt
  enjhellu å Syp, å hadde hanj fåd flera enj hanj kunje tølla, va hanj ente goer å
  komma nær. Hanj brugte sæl å grota å, veddan hanj hadde ligjed i Slawsmål me
  Bønnarna, vår hanj tjænte, å me andra Kara på Værshuzen. Hanj hadde âu vad
  straffader for Slawsmål nonna Gonga. Hanj hadde foje hat Klær på Rân, då hanj
  kom te Lynggårenj; men Ola Koffed hadde snakt forenj å fådenj te å skaffa saj så
  majed Toj, a hanj pånå linada andra Mænjesker. Her hadde hanj nu vad et helt År
  å funjed saj got terætta, for her va injenj der kommederdenj, men hanj kunje
  mæst sjødda va hanj velle, å då sjøtte Jonas aldra mæst, for rasker te sit Arbaj
  va hanj å ente hæjler bonge for å tâ fat. Pâul hadde set monga Drænjahuz, men
  Mâga te Drænjahuz, som her va på Lynggårenj, hadde hanj aldri set forra.
  
  - Der va Injgong frå Portenj, å på denj andra Sian va der Svinahuz, å der va
    bâra en Lervægj imæl. Hon hadde nok vad ver å stortå ner enjgonj, å så va der
    bled slåd nonna gamla  Bræskâla for. Der va Lergol; men ded va så fult å
    Døgger å Kuler, a enj skujle varra majed vårsammer for ente å gå å
    storta. Vægjana hadde ente vad kalkada på flera År, å trajte inj gjore der
    ævent âueralt. Der va to Sænja, men ded va bâra en Sænjasia å enj Gâul, så
    dannada Vægjana denj andre Sian å Gâulenj. Drænjana lå i samma Sænj, å ded va
    Pâul glâr ver, for dela Sænj me Svenska-Jonas va nok ente ârtit; for de va nok
    ente så frit for, a hanj hadde lid Utoj. De va nu hæjler ente så lorlit, for
    hanj vaskada saj mæn enj Gong om Uggan, å ded va om Lâurda Awtan, når hanj
    skujle te Gjile i Krågerøddanj. Rent på tâu hanj mæn enj Gong om Månadenj;
    hanj hadde âu mæn to Sjâurter, å når di skujle vaskas gjek hanj udan Sjâurta
    så lænje. Denj fosta Natten, a Pâul lå i sit nya Kammers, fikj hanj nâe Sæwn i
    Iven, der va fult me Møs i Sænjehalmenj, di pev å skâr uafladelit; hanj va
    oppa nonna Gonga for å jawa dom væk; men di kom snârt ijæn. Om Mârnenj
    beklawada hanj saj âuered for Drænjana; men Jonas trøstada hannem me, a de
    va’nte nâd å bry saj om, for ded ble snârt te enj Vâna. Hanj hadde âu synts, a
    de va rælit strajs; men nu syntes hanj, de va så hæjlut å ligja å høra på. Naj
    Møssen skujle hanj bâra la varra i Fred, for di gjore ente så stora Ufrønter;
    men Røttarna va ti Gonga varra, å di va der âu smaddertjyt å ajle Vajna, især
    i Svinahuzed å Drænjahuzed. Ded fosta va nok dorra Spiskammer å de sista dorra
    Dâlistâua, mente Jonas. Men nu skujle der livel gjorres ræjti Jait på dom, for
    Ola Koffed hadde lâut Drænjana enj Syp for vær Røtta di kunje dânka. Pâul
    lâude, a hanj âu skujle gjorra saj Umâga for å få Hâz på dom, å vær Røtta hanj
    kunje fonga skujle Jonas få, å på denj Mådan ble Pâul å Jonas strajs
    Govenner. Pâul fikj fat i et Pâr Bræ å nonna Søm å gâ saj te å lawa
    Røttefæjler, å di foste Nættarna hanj hadde dom opstæjlda, fongada hanj âu
    fille-sæks, å Jonas ble glar, de gâ ju lesse monga Sypa te hannem. Men
    Røttarna ble snârt så treska, a di ente velle gå i Pâulsa Fæjler, å så måtte
    der hijtes på nâd nyt. Pâul forreslo, a di skujle kjevva Røttefet å gje dom,
    men ded forbød Jonas hannem, for då velle di ju bâra ligja å krapera nera i
    dorra Kuler, å ded  gâ ju ente te Sypa. Så hijte Pâul på en ny Måda, der va
    grâua årti, så lænje hon våre. De va enj Awtan de va månalyst, så tâu hanj en
    Øza Svinaæda å lâ mit på Drænjahuzgolled. Så forsynada hanj å Drænjana dom me
    en hel Lomma fujl å Stena å gjek nu te Sænjs å lå å vænte på, a Røttarna
    skujle komma. Ded våre hæjler ente lænje forenj denj fosta kom å begjynjte å
    tâ for saj å Rættarna, å snârt va der enj hel Krødda. Så gâ Pâul et Tajn te di
    andre, å me enj Gong gâ di Røttarna en Salva Stena. Di mæste løv ju dorra Vaj,
    sæl om di va blena sårada, men tre ble der livel på Plattenj. Jonas velle
    påstå, a ded va hannem der hadde slåd dom ijæl ajle tre, å Viggo å Pâul va
    fojelia å lo hannem hâ bådde Æran å Sypana. Men seddan å dânka en ynka forslo
    ju ente stort, når der som her va så monga. I Lænjden vad ju hæjler ente
    ârtit, å derfor flâuada Røttejaiten snârt å. Men dorra Toj måtte di passa på å
    hænja op, så Røttarna ente kunje få fat ied; men enj Mârn, a Pâul kom op å
    skujle tâ sina Træsko på hadde Røttarna gnawad Auanlæred itu på denj ena. Va
    Arbajed angjek, kunje Pâul nømt âuerkommad. Her va tâl-fjâurtan forarmada
    Koskræppa, å nu om Vinjterenj va di halle sena, å di andre molkada injed, der
    ble nâue en Kanja Melk om Dânj, Svin va der ente monga, så de hela va snârt
    sjøt. Når Pâul va i Gong me å syzla, brøgte Ola Koffed ota å komma inj i Lân å
    gå å prâta menj. Hanj kunje i timavis gå å fortælla Pasâseker frå sin
    Ungdom. Monga gamla Sansåger fikj hanj âu å høra, å Pâul kom te å synes lænjer
    ju bære om’enj. Enj gammajl, sjâulier Gobba va hanj, å rættænkjenes å
    gosinjader va hanj âu, sæl om hanj ente kunje driva sinj Gâr, så de ammada
    nâd. Pâul snakte flera Gonga tenj om, a hanj skujle kjevva Krafor te Kjørna å
    awla flera Roer, så velle di âu få mera å de hela. Men Ola Koffed svâre naj,
    hanj velle ente begjynja på nâd nyt, å de gjek vel nok âu i hansa Tid. Så
    mente Pâul, a ded va bære a hanj sålda Gårenj; men herte svâre Ola Koffed, a
    hanj velle vænta lid inu. Hanj hadde sat saj for, a hanj velle varra Bone i
    haltrøs År, å ded monglada der et År i inu. Forræsten inada hanj for, a hanj
    ente velle føla saj jemma i Bønj. Her va hanj fødder, å hær velle hanj âu
    hælst  ble te hanj skujle bæres herfrå. Enjgong forreslo Pâul hannem, a hanj
    skujle gje Svenska-Jonas Lâu å få saj enj ræjti Forvaltara. Med ded velle Ola
    Koffed hæjler ente, for denj forja Hâuddrænj hanj hadde hat, hadde vad et
    Skobbatrâu, der ente brø saj om å sjødda nâd, å sæl om Jonas drok å regjerde
    om Awtanenj, så paste hanj livel sit Arbaj å sorjada for, a di fikj sælajt å
    høstad pånå i rætta Tid. Så forsto Pâul, a der va’nte nâd Udkomme me
    Koffedenj, å alt fikj gå som de kunje.
  
  Jonas hadde asjellia Kommerâter, som brugte å besøj’anj om Awtanenj, å ded
  syntes Pâul slet ikje om. Di hadde gjærna en Flaska Brænjevin me, som di så
  sjevte, å så spellada di Trekårt sin te Klokkan to, tre om Natten. Pâul krev
  gjærna i Sænj, når Jonasa Svirebrøra kom; men sawed majed fikj hanj ju ente,
  især i Fostninjen, for Kårtspelled gjek ju aldri helt stelle å. Di svor å gâlde
  å holt et Sty, så Svin ver Sian å nâue kunje få Nattaro. De sjedde âu, a di ble
  uklâra om Spelled å kom op å slås; men for de mæsta nojdes di me å brøgga Munj;
  ajle va farru te å varra bonge for Jonas, for hanj va bådde starker å lemydier,
  å når hanj hadde fåd for monga Sypa å ble aggader, veste hanj nâue sæl va hanj
  gjore. Pâul tænjte på å snakka te Ola Koffed omed, men begâd. Koffed hadde ju
  injen Kommando på Jonas, å fikj Jonas å vedda, a Pâul hadde klawad, ble der nok
  ente rârt for hannem å varra sin. Derfor nojdes hanj me å stoppa Fingrana i Ørn
  å præwa på å sawa, å lid ætte lid vænde hanj saj âu ted. Så hijte Jonas på, a
  Viggo å Pâul skujle spella Kårt me hannem, når der injena andra kom. Pâul vante
  majed fored strajs; men då hanj hadde præwted nonna Gonga, syntes hanj livel de
  va ârtit, å Spelled lære hanj på en Stunj. Jonas frøs aldri, i vår kâlt de så
  va; men Pâul å Viggo kom te å fryza i de kåjla Kammersed; men så lâ di dom bâra
  i Sænjen på vær sin Le å spellada. De varsta va, a nu kunje di ente slå i Bored;
  men her hijte Jonas på Rå, hanj fik i enj Tønjebon, å dænj lâ hanj så mit på
  Āuandynan, å så gjeked hyvens. Strajs spellades der ente om nâd; men ded mente
  Jonas va for bællaajtut, å sin spellada di så på enj Øra Stikked, ded va de
  minjsta der kunje spellas  om; men de ble livel nonna Kroner, a Jonas vânt på
  Vinjterenj, for hanj vânt mæst altid, hanj snød âu sina Mespellara, snârt hanj
  kunje se sit Ram. Awtanenj va âu så longer, Klokkan sju, hal åta va di færdia me
  Awtansmâdenj, å så mente Koffeds, a nu vad Sænjatid, å så ble der slyt i
  Folkastâuan. Der va en Paja, som forresto Husholninjen, hon hadde vad der så
  lænje å rignada saj me te di sælle. Madam Koffed va der aldri nânj der så. Hon
  va nåli te Fods å kom sjæjlan så lånt som i Folkastâuan.
  
  Jylaawtan spore Pâul Koffed, om hanj måtte syzla lid tilia å, å så gå jem te
  Moern å hojla Jylaawtan. Ded fikj hanj Lâu te, å så ble hanj jemma te om
  Mârnenj, å ded va hanj âu glâr ver sin, for Viggo fortalde, a Jonas i Anledning
  å Hojtidsawtanenj hadde drokked en hel Flaska Brænjevin ganske ena, å sin hadde
  hanj gâlt å songed liderlia Vizer, så Viggo, der æjla va got vân te seddan nâd,
  va bled helt stygjer vered.
  
  Lid ætte Nytår spore Ola Koffed Pâul, om hanj velle ble der om Sommarenj; men
  Pâul svâre, a hanj velle betænkja saj lid.
  
  Viggo fylde Ar sist i Januâr, å hanj hadde alt lænje gåd å snaktom, a de kunje
  varra grâua ârtit å hojla et lided Føselsgjile. Ded skujle så stå nera hos Jørn
  Markers i Krågerøddanj, her brøgte Tjænestefolken majed hâ dorra Tehojl å
  Gjile. Krågerøddanj lå mit nera i Pilagårsskâuenj, der va tol-tre Tynjelan Jor
  te, så Jørnsa æwent kunje hojla en Ko. Jorn va Fæste frå Pilagårenj, å Jørn
  måtte yda fira Dâs Dâsvarkje for na om Åred. Huzed va livel hansa ajed, de vil
  saj, Pilabonenj hadde nok et lided Pânt i ded me. Sæl hadde Jørn vad fâster
  Dâlønskar på Pilagårenj i fille-fæmåtjive År. Di hadde tre Pibla, der tjænte på
  Gåra runt i Soggened, å de va især sinj di va blena vâusena, a Tjænestefolken
  holte Fæst i Krågerøddanj. Jørn Markers beræjada dom aldri ver desse Gjilen;
  hanj som holte Gjiled, skujle skaffa hela Traktemænted. Sine Jørnsa lawaded så
  te, å læwntes der så nâd, fikj hon ded for sin Ulajlihed; men læwntes der injed,
  va di le mijla, di hadde fåd dorra Pârt i Gjiled. De hadde altid gåd helt pent
  te ve desse Gjilen  forra. Va der enj Horrablæra, som ente kunje tølla Ponsen
  å va bled lid opstranâsier, va Jørn âu Kar for å smidanj på Dørn. Nu hadde så
  denj ælsta å Jørnsa Pibla bled Kjærest me Svenska-Jonas, å ded va’nte så hældit,
  for nu hadde Jonas fåd sinj fâsta Gong der å skujle me te ajle Fæstarna. Jonas
  veste ju ente Måda, når der va Drikkevårer på Bored, men drok saj som otast
  fujler, å då vad ente nømt for Jørn å hojla Justis, sæl om hanj gjærna
  velle. Der va flera Gonga bled helt Slawsmål mæl Jonas å di andre
  Tjænestedrænjana, å ajle Tjænestefolk som va lid ækstremerda, velle nu ente me
  te Krågerøddagjilen. Sannemanj Holm på Kjærkeboed hadde âu vad der nera enjgong
  å advârt Jørnsa å sajt, a ble der Slawsmål otara, ble hanj nødder te å mæjlad
  for Øvrihedenj. Derfor va Jørn bled hal ijla vered, hanj hadde aldri hat nâd
  udastånes me Øvrihedenj forra å velle grâua nødit hâ nâd herætte.
  
  Då Viggo kom å spore, sâ di livel ja, ded måtte vel gå denja Gongenj âu, når der
  bâra ente kom nânj som fornærmada Jonas. Sine Jørnsa gâ nu Viggo Forklârenj på
  va der skujle hanlas inj te Gjiled, å sin jolp Pâul hannem å rigna ud, va ded
  pånå velle komma te å kosta. Di skujle varra fæm Pâr forudan Spillemanj å
  Jørnsa. Fost skujle di hâ Sokkerlâde, halanjed Punj te en Krona Punjed, Melken
  lâde Sine sæl te. Så for halanjen Krona Veddebrø, hanj skujle bâra kjevva
  Snajla, for di va di dråjeste, hadde Sine sajt, å hanj skujle kjevva dom hos
  Herrol, for hansa va di stoste. Så skujle der en Flaska Brænjevin å en Flaska
  Betterdråver te, å te Ponsen skujle der en Flaska Rom å en hal Flaska Portvin å
  et Pâr Punj Sokker. Detta ble livel te Penja, å Viggo hadde men bârt om dom, å
  Løn va temmeli optân; men så lânde Pâul hannem, a hanj nok skujle låna’nj en
  Krona æjla halanjen om de knev. Men Viggo va livel hældier, Ola Koffed fylde År
  en Øgga forra, å då kom der fira Vâuna me kjørenes frammada, å Jonas gjek væk om
  Awtanenj å lo Viggo la for ena, å så tjænte hanj ajle Drekkepenjana sæl, å de
  ble halanjen Krona. Der var to frå Lârskersen, å di va så ripa, a di gâ vær
  haltrøs Øra, hannem frå Nøkkersen gâ fæmåtrædeva; men Røboenj va gnienj; hanj 
  gâ mæn fæmtan Øra. Dânj forenj Gjiled skujle stå i Krågerøddanj, gjek Viggo te
  Bys å hanlade inj, å hældier va hanj. Bâgarenj gâ enj hel Del i Tegjeft. Nâ, ded
  va kansje ente helt nyt; men ded gjore då’kje nâd, di kunje ju bløddad i
  Sokkerlåded. Viggo hadde fåd Penja teâuers, å så hadde hanj vad så fornoftier å
  kjevva et hal Punj „Sorte G“, di skujle då âu hâ nâd å røja ver Gjiled. Pâul
  skujle âu me å glædde saj enjhellu; hanj hadde aldrig vad te Gjile forrå å vænte
  de skujle ble grâua ârtit. Hanj hadde slet ikje snakt te Moern omed, hanj veste
  ju godt, a hon ente syntes om, a hanj søjte ded Sælskawed, som hadde dorre
  Tehojl i Krågerøddanj; men hanj mente âu, a hanj nu va sâ gammajl, a hanj måtte
  rå saj sæl for nogged.
  
  Folken frå Lynggårenj va di foste der møte, å Sine va æwent ver å sætte
  Sokkerlâdegrydan åuer då di kom. Hon hadde enj stor Vikmanjakarklun, å denj
  brugte hon te å lawa Mâd i om Vinjterenj, så fikj di ajle Gawn å Varmanj. Jørn
  va ver å vaska saj å tâ ren Bosserunjt på, å lid ætte kom så hela Sælskaved paa
  enj Gong. Spillemanj hadde Harmonikan me; men hanj va hal beladenj, for hanj
  hadde fåd enj bollinj Finger; men som væl va vad livel på venstre Hån, å denj
  skujle hanj ju bâra brugga te Bassenj, så de måtte vel nok rabba å. Sine Jørnsa
  va altid majed snaksam å især når de galt Sjøger, for hær mente hon, a hun
  va’nte så lid tresk. Hon kom strajs fram å spore, veddan de va me Fingerenj, om
  de ente va Toj hanj hadde fåd ienj, for så galted om å fåd døt, så fort som
  mâulit.
  
  Naj, Toj troer jâ livel ente ded e, ded e nok bâra lid Bollenskaw, svâre hanj.
  
  Men hâr du så lajt nâd på, som kanj træjkja, spore Sine.
  
  Jo, jâ hâr smort me Kjyns-Ploster.
  
  Kjyns-Ploster e mæst nâd Lort, då e et Grødaomslaw bære; men jâ troer nu livel,
  a enj Râubrøstogges e de aldra bæsta, for hanj bådde lajer å træjkjer, ska jâ
  saj.
  
  Hollagårsdrænj skujle ju altid varra viktier, å spore, om ded skujle varra enj
  Smormâdatogges, æjle enj Fetmâdatogges kunje gjorrad.
  
  Nu va Sine nær bled nag, å begjynjte: 
  
  Ja, ni unge mena ju altid, a ni e så fæzeli kloga, å Huzrå ajta ni aldri for
  nâd, men jâ ska bâra saj, a di ota e majed bære enj ded Abetekkaramøjed, som e
  så dyrt, a ded nâue e te å betalla. Jâ hâusar bâra då Piblana va små, så fikj di
  denj rælia Kjæjhostan. Jørn mente ju, at vi skujle hænta Doktarenj. Ded gjorde
  vi så âu, å hanj gâ vos så nonna Hostedråver; men di jalp ikje mera enj spotta
  mod Væred. Men så gjek jâ ner te Tassakon å spore henje te rås, å hon sâ, a
  Piblana bâra skujle drekka Mærramelk idå et Kjæjehorn, så skujle Hostan nok
  fortâ saj, å ded gjore jâ, å så forlademaj vâred ikje mer enj tol-tre Øgger
  forenj Hostan fortâu saj.
  
  Et Kjæjehorn, va e ded for nâd? va der enj der spore.
  
  Ja, ni unge ved då hæjler injen Tinj, men nu ska jâ visa jer’ed, jâ fikjed å enj
  gammajl Feskara i Vong, å hanj gâ maj Lâu te å behojlad.
  
  Å Sine for hen te Kommodeskoffan å rodada runt, å då hon hadde hijted, satte
  honed mit på Bored.
  
  Ded e et Slaws Snajlahus, som Sjøfolk hâr me dom jem frå Varmanj, forklârde
  Jørn.
  
  Ded kajles en Konkylie, sâ Pâul.
  
  Naj, vist ikje naj, ded kajles et Kjæjehorn, sâ Sine, å tâu’ed å smed’ed ner i
  Kommodeskoffan ijæn. Pilagårspajan va lid forkjølt å sod å hostada, så begjynjte
  Hollagårsdrænj, om ded va Kjæjhosta hon hadde, for så kunje hun ble korert me de
  samma, for Mærramelk kunje hanj skaffa, å Kjæjahorned hadde di ju. Så ble der en
  fæzeli Fnezzan å Grinan. Men Sine tâu på Vaj ijæn.
  
  Ja, fnezza å grina å gjorra Nar kanj ni, men ni kanj tro der e majed unjelit te,
  som livel hâr nâd på saj. Jâ hâusar bâra, a då jâ va Bælli, brøgte min Moer å
  gje maj enj Bedda Divelstrek i Hån, når jâ skujle ud å gå om Awtanenj å ded va
  svort, så kunje jâ’nte gå å faraviil. Å ded jolp forlademaj, jâ gjek aldri å for
  vil.
  
  Ded kommer du te å skaffa daj, Jonas, sâ Hollagårsdrænj.
  
  Di andre gâ dom te å flâzgrina, for di hadde ajle hørt snakkes om, a Jonas hadde
  gåd å fored vijl i Hinjawtanenj, då hanj skujle på Vaj â besøja Kjærestenj, å
  gåd å travaljad halla Natten, forenj hanj hijte jem ijæn. Jonas ble rør i Hâud,
   å sænde Hollagårsdrænj et Pâr vassa Iven. Men Jørn gâ saj te å snøbba
  Hollagårsdrænj å, å sâ, a ded va ente nâd å spøja me, for gå å fara vijl en
  Vinjternat, va’nte så ârtit. Å så bâr hanj anjed Snak i Vaj, å gâ saj te å
  fortælla om, a då hanj va Horra hadde hanj jolped sinj Får me å hæjla Divelstrik
  i en sjøg Ko di hadde. Fârenj mente, a hon hadde fåd Toj i saj; men hon va nok
  bâra tor i Lâganj. Men detta Divelstriked lâutada livel så forgjiftia ijla, a
  der nâue va te å varra i Lân sin på longa Tider. Nu hadde Sokkerlâdegrydan nær
  kogt âuer; men de lokkades livel Sine å få na å forinjan, så gâ Pajarna dom te å
  dækka Bor, å så gjæsbø Jørn dom te å begjynja. Nân Sokkerlâdekanja ajde Sine
  ente, men hon øste op i Koppana me Slæwen. Di som hadde fåd enj stor Kop, fikj
  to Koppa fujla, å di som mæn hadde fåd enj lidinj Kop, fikj tre, di skujle ju hâ
  le go Ræt. Pilagårspajan hadde sodded ænnaklæmt lænje, hon hadde så majed hon
  skujle hâ fortalt, når der bâra kunje ble Ørnaly. Nu ble der Stelstan en Stunj,
  å så begjynjte hon.
  
  Saj maj Jørn, veddan smâgte Sypenj i Dâ?
  
  Hanj smâgte vel som vân; men vårfor spor du om ded?
  
  Hon bâra fnezzada.
  
  Va hanj livel ente lid slapper?
  
  Jo, ded va hanj kansje nok; men jâ kanj då livel ente tro, a Kjælenjaskrusan går
  å slår Van i Sypenj te Folken.
  
  Nâ, ded ska ni livel ente lida på, hon e gnien ved du nok.
  
  Hâr du set nâd, kansje?
  
  Naj ikje ævent, men i Morns, då jâ skujle dækka Bor, va Sypaflaskan
  tom. Madammen sâ så, a jâ skujle gå ner a Spisekammarenj å tappa lid idå
  Lajlenj; men jâ måtte ente tappa na mer’enj hallu. Ded gjore jâ så å satte na
  inj på Kjøkkensbored, å så gjek jâ ud å gâ Kalla; men då jâ kom inj ijæn, sto
  Sypaflaskan på Folkabored, å då va hon brædfujl.
  
  Sekkenen Ralika te Kjælenj, ded e livel ded vârsta enj hâr hørt, slå Van i
  Sypenj te Folken, hon skujle forlaskemaj straffas, skujle hon.  Ja de e ded jâ
  altid sajer, Folk bler lænjer ju varre, seddan va der aldri nânj der gjore for i
  Tider, sâ Sine å så from ud.
  
  Veddan kanj ded varra, a Brød va farru te å varra mollut i Dâ? Ni bâgte ju i
  forja Ugga, spore Jørn.
  
  Jo, se nyt Brø e ju altid så udrøjt, å derfor bâgar hon ju lænje forenj hon hâr
  ænna på de gamla, å på denj Mådan kanj hon fåd gammalt alt.
  
  Ja, enj ska hâ goa Tænner når enj ska hâ Mâd på Pilagårenj, Soflæsked, som hon
  koger Brænjesnuda på, e nâue halkogt, å Sijlen e forlaskemaj så hår i Bened, a
  hon nâue e te å togga.
  
  Jo, Pilabonenj va i Tajn i Feskjes å kjevte firsenstjive Ola Sijl te fæmåtjive
  Øra Olenj, men di hâ livel enj Fjærenj Vrâgsijl âu; men denj få Folken injed å,
  ded e bâra te di sælle, forklârada Pajan. På Kjærkeboed spæja di Sijlen å skâla
  Kantoflarna te Folken, va der enj der oplyste.
  
  Ja, sâ Jørn, sæl om seddan nâd e Narrastrajer, så e Sannemanjafolken livel
  Ståsfolk, å va ajle bâra som di, så....
  
  Så ble der ente slåd Van i Brænjevined te Folken, mener du, for der får di slet
  injed, grinada Hollagårsdrænj.
  
  Men Pilagårspajan hadde mera å fortælla inu.
  
  Hâ ni hørt ded, a Pilabonenj ska resa te Kjevvenhawn å snakka me Kongenj.
  
  Di gâ dom te å grina.
  
  Ni ska’nte grina, for ded e sânt jâ sajer. Madammen fortalde sæl i Ættemeddes, a
  hanj å nonna andra fina Manja skujle resa âuer å takka Kongenj for a vi hadde
  fåd nya Menistra, å i Mârn kommer Sypajan å ska sy fira nya Sjâurter tenj.
  
  Ska hanj hâ ajle di på når hanj ska resa te Kjevvenhawn, spore Pâul.
  
  Ā! dinj Flân. Du kanj vel tænkja, a hanj ska hâ rent på vær Dâ, når hanj e i
  Kjevvenhawn.
  
  Kos! i lide væl ilæl, vår denj Pilabonenj då e kommenj me, sâ Sine å slo på
  Lårn. Hanj hâusar nok ente, då hanj va Kjærest me Toza-Lena. 
  
  Jo, de passar nok, va Pajan fortæller, sâ Jørn. For jâ føller âu igrân me i
  Polletek å ved, a vi hâr fåd nya Menistra, å Pilabonenj hâr ju i ajle Dâ vad
  Stellara for Blæmmenj. Å for ajle di Gongana jâ hâr vad te Val, å altid stæmt på
  Blæm. Å så fikj di en long Forklârenj om Valdâna i Rønna, å om veddan Bønnarna
  hadde kjevt Arbjarna te å stæmma; men Galopskomâgarenj frå Bjørnabakkana hadde
  livel lurad dom enjgong; for hanj hadde fåd Betalnenj bådde å Hojremanj å
  Venstremanj, å så hadde hanj drokked Penjana op å lad ble å stæmt.
  
  Men en lorli Varden ed livel vi læwa i, Pilabonenj reser te Kjevvenhawn å takkar
  Kongenj, å Kon slår Van i Sypenj te Folken. Kunje du Pâul, som va så vijla i
  Skolan, ente lawa en Viza om detta her? Ja ded velle varra ârtit, sâ di andre?
  
  Pâul ble helt færmer âuer, a di trode hannem te å kunja lawa Vizer, men sâ, a
  hanj hadde ju aldri præwt’ed; men hanj skujle gjorra va hanj kunje. Men hâusa
  nu, a der ska stå om, a Kon slår Van i Sypenj, sâ Jørn.
  
  Ja, å om di fire Sjâurtarna Bonenj hâr på, når hanj reser te Kjevvenhawn, sâ
  Hollagårsdrænj.
  
  Veddan kanj ded varra, a Arbjara å Udbygjara aldri e me nânj Stâ? spore
  Bakkagårsdrænj, hanj hadde ikje sajt et Or forrå på hela Awtanenj.
  
  Ded kommer saj å, di injed hâ lært, svâre Pâul. Ded Grâned di lære i Skolan, hâ
  di mæst forgat, å på Hojskola æjle senna Stâ komma di ju aldri, å monna kanj mæn
  nâue skriva dorra Nawn.
  
  Du troer kansje, vi ajle kanj tjæna Føn me Munj lesom Præstenj å Hunj, sâ
  Hollagårsdrænj.
  
  Dénenj å Hânanj hâr samma Vananj, sâ Pâul; men ska Folk ble te nâd å varra me,
  må di âu læra nâd, seddan mener jâ nu.
  
  Ja, jâ e farru te å hojle me daj Pâul; men vår ska Penjana komma frå te ded, sâ
  Jørn.
  
  Naj då bler der nok injena te Sypa, sâ Jonas. Å så gâ hanj saj te å fortælla, a
  nu hadde hanj opdawad, a Lyng|gårsbonenj  smed di dø Røttarna i en gammel
  Brøddegrâua nera bâg Dræwten, å derfor kunje hanj nu bâra henta dom dær å få så
  monga Sypa som de skujle varra. Hollagårspajan velle âu snakka me å begjynjte:
  
  Men hâ ni hørt ded, a Mâgårspeterenj hâr bled forlâuader, å ded e me en borta
  frå, der e så fin å så ræj, så jâ ved ikje vad. I Jøskersens! vår denj
  Mâgårshorrenj nu vil ble stor, hanj bler ikje te å nå te Ænnanj me enj
  Tækjerawt, sâ Sine.
  
  Ja, men e de livel ente lorlit. Di hadde aldri set enjanj forenj di kom sammen i
  et Gjæstabod på Kântedam, å to Dâ ætte va di forlåuada.
  
  Ja, men se ded kanj ju varra så forsjellit me ded, sâ Jørn. Somma gå ju å kjekka
  på injanj i åravis, injan de kanj ble te nâd, å hos andra kommered på, ævent som
  Sjida på rø Kalla.
  
  Nu begjynjte Pajarna å reza på å saj Tak for Sokkerlåded, di lanjtada nok ætte å
  komma inj å danjsa; her va âu så varmt, a her nâue va te å varra; men då di kom
  ud på Sâlenj va her sâ majed des kåjlara, for her va Vinjuen stok
  opfrøzzena. Sâlenj va mæn på tre Rom; men her va’nte monga Møbler te å fyjla op,
  så ded kunje nok rabba å, a tre Pâr kunje danjsa på enj Gong. Spellemanj kunje
  mæn sæks Turer, enj Vals, Masorka, Svajtrit, Rajlænner, Hambor å så Bordanjsenj,
  som di så fikj på Omgong. Pâul hadde ente majed præwt å danjsa; men nu kom
  Jørnsa denj ynjsta Pibelenj hen å spore, om hanj velle danjsa me henje. Jørnsa
  Alma va en liden næt Pibel på syttan År, hon så så stelle å bloj ud å hadde nâue
  snakt me på hela Awtanenj. Nu danjste Pâul me hænje mæst vær Danjs å syntes a de
  va majed ârtit. Jørn stoppada sin Soldâtarapiva me Viggosa „Sorte G“ å slænjde
  saj på Slabænjkjenj, jo, der kunje varra majed hæjlut sæl i enj Krågerødda, når
  bâra Jonas nu ente velle skava saj ijla. Då di hadde danjst enj Times Tid, kom
  Jørn me Betterflaskan å et Sypaglâz, å nonna Sokkerbedda på enj Unjekop, nu
  skujle Manjfolken hâ dom en Bitter. Pâul ville injen hâ, å ded gjore hæjler
  injed, sâ Jørn, for så tâu hanj bâra hansa Pârt âu. Jonas tâu tre, å Spellemanj
   fikj to. Fingerenj gjore så kanâlia ont, sâ hanj, å en Better dølmada så. Om
  Minat kom di me Ponsen, å di sâ ajle,a hun smâgte dajli, gaddeli stark å sød va
  hon âu, å Sine mente saj læjefram, jo, hon forsto nok å lawa Pons. Pajarna
  skujle âu smâga na å fikj vær enj hal Kop fujler, Pâul tâu hæjler ente mera enj
  gaddelit; men Jonas veste ente Måda. Hanj drok idå et Ølglâz, å hadde gjærna tâd
  de hela sæl. Nu ble der snârt mera Liv på Sâlenj. Manjfolken svong dorra Damer,
  så Sjørten vajtada hen a Golled, å trâmpada i Golled så de ryste i Huza.
  
  Nu begjynjte Jonas å sjynga: „Jag jek på Malmø Gâta.“
  
  Jørn gjek å holte Iva me dom nu, hanj veste, a så lænje Jonas song på denj
  Melledontan, va der injed å ina for; men hanj kunje rapt bomma om. Hanj hadde
  got set, a Jonas hadde sænt Hollagårsdrænj nonna vassa Iven. Jørn gjek så hen te
  Hollagårsdrænj å tâuenj om Armenj å fikj’enj me udanfor, å så bâ hanj hannem så
  pent, om hanj bâra velle gå jem, å hanj va âu fojelier, hanj vajtada på sin
  Dama, å så forsvânt di ganske stelle. Nu va Jørn glâr, hanj veste, a der va
  injenj å di andre, som tore brossa op imod Jonas.
  
  Då Klokkan va tre sâ Jørn, a nu va de bæst di slutada, di skujle ju ajle op ijæn
  i Mârn, å så forsvânt di âu ajle me enj Gong. Då Pâul hadde bed Fârvæl me Jørnsa
  å kom udan for, va der ente andra enj Alma, som sto å vænte pånj. Hon hadde nok
  regned me, a hanj folde hænje jem, di skujle ju på samma Le, hon tjænte på
  Tornagårenj å her gjek Vænj læje frambi Portenj. Nu va Alma slet ikje så bloj
  lænjer, hon tâu Pâul om Armenj å så gjek Knevran uafladelit. Hon fortalde, væm
  di andre Pajarna va Kjærest me nu, å væm di hadde hat te Kjærest forra, å hit
  for de hær. Hon hadde injenj Kjærest, sâ hon; men der va livel monga ræjti pena
  Kara, som gjærna velle varra Kjærest me na; men hon va’nte sennen Raspa, der løv
  å trajte me væm som hælst. Då di nåde Tornagårsvænj, sâ Pâul Gonat å velle
  træjkja Armenj te saj, men hon holt ijæn å veskada: Du må got gå me inj. Naj,
  Tak, å Pâul ryte Armenj te saj å spode saj å gå. 
  
  Alma sto å så lid forbawst ættenj, så gâlde hon: Du ska kansje jem te Moer å hâ
  Patta, ha! ha! Ha! Du ska kansje hâ tor Ble på âu, ha! ha! ha!
  
  Pâul svâra ente, æjle så saj tebâga. Va ded værkeli denj lijla bloja Alman, der
  va seddan, ded paste va Moern hadde sajt, a der va majed ont å styt te i denja
  Varden, ded hadde hanj fåd å set i Awtan. Som di då hadde skavad dom, å sekkened
  Snak di hadde ført, især nu te sist, ætte a di hadde fåd nogged å drekka. Der
  sto ju i Lærebogen, a Menjesked va skaft i Gods Billede å ætte hans Lingnelse;
  men monne ded âu galt for seddenenj som Jonas. Pâul forsto nu, a skujle hanj ble
  ver å varra pener Horra, så måtte hanj hojla saj frå Krågerøddanj å ded
  Sælskaved, som dær kom; men livel hadded vad enj årtier Awtan.
  
  Dânj ætte gjek hanj å tænjte på, om hanj skujle præwa på å skriva denja Vizan om
  Pilagårs, som Jørn hadde sportenj om. Hanj vante hâddrânj; men hanj synjtes
  livel, a der va et lided Regenskaw me Pilagårsjensenj frå Skoletiden å, som
  aldri va bled helt opgjort, å kunje hanj nu gje Jens en Torå, kunjed livel varra
  ârtit. Å så gâ hanj saj i Law me denja Vizan. Ded va livel ente sâ nømt å få na
  ræjtit sammenstæjlt, så hon bådde rimada å kunje sjynges. De tâu tol-tre Dâ
  injan hanj fikj na færdi; men så synjtes hanj âu hon va brâ. Hon gjek på
  Melodien „Jeg vil synge om en Helt". Hanj song na enj Awtan for Drænjana, å di
  synjtes hon va gjevaldi å roste na enjhellu.
  
  Ni en Viza nu ska få,
  ves mit Prât ni kanj forstå,
  Om enjBone her på Lén,
  ni nok tænjkja væm jâ men.
  
  Hanj e Hagga kanj ni tro,
  majar aldri sæl enj Mo.
  Folken di må fnatta på,
  derfor ed ju, Løn di få.  
  
  Kon hon e så gjærru, så
  Folken nâue Mâd må få.
  Spâras ska der vår der kanj,
  å de samma sajer Manj.
  
  Brød lid mollut e iblan,
  Sypenj spær hon op me Van,
  a di ska’nte fujla ble,
  for di ska ju hælst hâ tre.
  
  Fiskjessijl e majed brâ,
  (nâd ska Folken livel hâ).
  Søvvad e nâd Plomperi
  me lid torra Skorper i.
  
  Brænjesnuda smâgar got,
  bâra ente Kjød va råt.
  Soflæsk få di, å især
  Pølsa å enj rammer Vær.
  
  Nu i Hinjdânj ble di glâ,
  hanj en Resa skujle tâ.
  Kon lo fira Sjâurter sy,
  å der va et fæzlit Sty.
  
  Men så kom hanj ju på Vaj,
  ilæl då vår hanj brækte saj.
  Då hanj rajte Kjevvenhawn,
  va hanj smarter som enj Klawn.
  
  Va der æjla sjedde då,
  hâr jâ ente Reda på,
  om hanj Kongenj fikj i Snak,
  for Menistrana sajt Tak.  
  
  Horrenj må vi hâusa âu,
  hanj mæst e et Skobbatrâu.
  Slida ente ârtit e,
  ded hâ di ju Folken te.
  
  Ota Folk di sjevta dær,
  injenj lænje vel ble hær.
  Væl Behanlinj, goer Mâd,
  seddan ed, a Folk vel hâd.
  
  Så skrev hanj na å på fille-fæm Ark, som hanj lo Drænjana få me, då di næsta
  Lâurdaawtan skujle te Gjijle i Krågerøddanj. Pâul va âu gjæsbønj; men hanj sâ
  naj, å hanj gjek så jem te Moern i Stânj for. Nu fortalde hanj, a hanj hadde vad
  te Gjile i Krågerøddanj; men hanj lâude âu, a hanj ente skujle komma der otara.
  
  Nonna Dâ ætte de sista Krågerøddagjijled hite Pilabonenj enj Mârn en å Pâulsa
  Vizer ligjenes på Bored i Folkastâuan. Hanj læste na, å væm de galt, kunje hanj
  ju nømt forstå. Hanj ble grâua galenj å holte stort Forhør âuer Tjænestefolken;
  men di sâ, a di kjænde ente nâd te nân Viza. A hon stammada frå Krågerøddanj, va
  hanj livel tæmmeli sækker på; hanj spore så Jørn ted; men hær kom hanj hæjler
  injenj Vaj, hanj befattada saj ente me å lawa Vizer, å di som kom hos hannem,
  hadde nok hæjler ente Forstan på seddan nâd. Men så fikj Jens na å læza, å hanj
  regnada snârt ud, a de måtte varra Pâul som hadde lawad na. Hanj veste âu, a
  Pâul hadde vad med te Gjijle i Krågerøddanj enjgong, å va nok denj enesta å
  Tjænestefolken, som kunje stæjla seddan nâd sammen. Då di nu mente, a di hadde
  hijt Synjarenj, velle Jens, a Fârenj strajs skujle mæjlad te Polletied; men
  Fârenj mente, a de va bæst å råf øra saj me Sannemanj omed fost. Hanj tâu så
  Vizan i Lomman å gjek hen te sinj Nâbo, Sannemanj Holm på Kjærkeboed. Holm læste
  na, å kunje nâue bâra saj for å grina, hanj kjænde ju Pilagårs got, å synjtes, a
  ded paste helt got va der sto i Vizan. Hanj mente âu, a de va majed rimelit, a
  de va  Ænjahuz Pâulenj, som hadde lawad na, men mæjlanj fored kunje vest ente
  nøtta nâd. Bifâudenj kunje vel hæjler nâuehen læza detta Sproged, å så hadde
  Forfattarenj âu vad så tresker, a hanj injed Nawn hadde næwnt, så her ble nok
  injed å stæjla op. Pilabonenj ble enjdå mere harmse, skujle sennen Horrablæra hâ
  Lâu å skriva Viza om hannem, hanj som bode gjæjlfri på Pilagårenj å va enj
  ajtader Manj, der va me i Sognaråd å Formanj for
  Krajturaforsækrijssælskawed. Men hanj skujle nok få anjed å vedda, nu skujle
  hanj nok sorja for, a hanj injenj årdenlier Plâs kunje få på denja Len, å så ble
  di vel snârt å me denja Galnarojsenj. Sannemanj tore ju ente tâ Pâul i Forsvâr
  for ente å fornærma sinj Nâbo.
  
  Sinj gjek Pilabonenj å tænjte på, a de va nok livel Jørn Marker, som hadde
  stokkad Pâul te å lawa na å sat ienj, va der skujle stå i Vizan, for Jørn va
  enjhellu injmârier. Men hanj kunje bâra vænta te Fæsted va udløvved, då skujle
  min Skâl nok Krågerøddanj ble sjæwlder. Et Pâr Awtana ætte, a Pâul kom jem,
  kunje hanj se på Moern, a hon hadde nyt å fortælla, å hon begjynjte âu snârt.
  Sannemanj va her i Går å sâ, om du velle komma derhen ret snârt, hanj velle
  snakka me daj.
  
  Pâul ble lid rør i Hâud, hanj hadde ju ente nânj helt rener Samvittighed, de va
  nok denja Vizan de galt.
  
  Va hâr Sannemanj å snakka me maj om?
   
  Jo, hanj velle sporra daj, om du velle tjæna hos hannem i Sommar.
  
  Tjæna hos Sannemanj; men veddan hænjer ded sammen? Jâ snakte me Drænjana i
  Hinjdânj, å di sâ, a di skujle ble, å der sjevta di ju hæjler ente Folk ret ota.
  
  Jo, Sannemanj sâ, a Rojtarenj hadde bled besinjenes på å fløtta, å så velle hanj
  gjærna hâ daj i Stânj for. Å ded vel du âu gjærna, ikje sânt?
  
  Nâ! jâ ved foje, jâ hâr halvajs tænjt på å ble på Lynggårenj, Ola Koffed e enj
  sjekkelier Manj å varra hos.
  
  Ja, ded e hanj; men hâus på veddan Jonas e, å hanj ska âu ble der.
  
  Ja, Jonas e vel ente som hanj skujle varra, men nu e jâ vân tenj. 
  
  Ja, ded e ævent de galna åd Pâul, du kanj rapt få dårlia Vâna ver å omgås senna
  Kara, de e de jâ inar for.
  
  Pâul tajde.
  
  Lid ætte begjynjte Moern ijæn: Hâusar du, va du lâude maj, då du fløtte jemma
  frå fosta.Gong, då lâude du, a du velle be din Awtanbøn vær Awtan, denj
  forgjædder du vest, ves du ska ble på Lynggårenj.
  
  Pâul tajde bâra, men Moern ble ver å snakka got forenj, å tesist lâude hanj
  livel, a hanj skujle gå hen te Sannemanjens, å ves hanj så velle gje denj Løn,
  som hanj forlongde, velle hanj âu fæsta saj dær. Pâul tænjte, a hanj skujle nok
  forlonga så hoj en Løn, a Sannemanj ente velle fæstanj. Sâgen va ju denj, a Pâul
  hadde begjynjt å få Smâg for Lived, som de formada saj på Lynggårenj, å hanj
  veste got, a på Kjærkeboed gjeked helt anjelens te. Men Anna forsto got sinj
  Horra, å forsto âu, a nu va her Fâra på Færa. Derfor gjek hon Dânj ætte ner te
  Sannemanj å spore, va hanj hadde tænjt saj a hanj velle gje Pâul i
  Løn. Sannemanj svare, a hanj hâdde tænjt saj å gje to Hondrede Kroner for
  Sommarenj, ded kunje vel varra en gaddeli pen Løn te enj attanårs Horra. De
  samma mente Anna, å så sâ hon, a ves Pâul forlongde mera, så skujle hanj bâra
  slå te, så skujle hon nok betalla tebâga, va der lå imæl. Ded lâude Sannemanj, å
  Anna va glâ.
  
  Tre, fira Dâ ætte gjek Pâul så hen te Kjærkeboed, å trof åu Holm jemma, å hanj
  spore så, om Pâul velle tjæna hos hannem som Rojtara i Sommar. Pâul svâre ja,
  ded velle hanj nok, om di æjla kunje ble enia om Løn. Sannemanj spore så, va
  hanj hadde tænjt, hanj skujle hâ for Sommarenj.
  
  Haltrede Hondrede svare Pâul rast. Hanj veste got, a ded va majed mere enj andra
  Horra i hansa Åjler fikj, å vænte, a Holm skujle sajt naj å begjynjt å akkedera,
  men ded sjedde slet ikje. Holm svâre retad ja, ded velle hanj âu gje, å va
  Arbajed angjek, så skujle hanj passa Kjør å Svin å Kalla å molka ena, men ded
  skujle âu gjorres ræjtit.
  
  Herte svâre Pâul, a ded skujle hanj nok. Så sâ Sannemanj, a her ble Folken væl
  behanlada, men så forlongde hanj âu,  a di opføre dom væl å paste dorra Arbaj
  å ente lawada Flabatassastrajer. Vår detta bâr hen, forsto Pâul got, å svâre lid
  stus, a hanj opføre saj altid, som hanj ble behanlader te.
  
  Nu va Pâul så, mæst mod sin Vilja, fæster på Kjærkeboed, å Valberdâ møte hanj âu
  i sinj Plâs. Moern hadde forinjan lad syt to hela Sæt Værdâstoj tenj, hon veste,
  a på Kjærkeboed så di hælst, a Folken va hela å rena i Tojed, å ente gjek i
  senna Lâza, som di gjek me på Lynggårenj. Te Kjærkeboed va der mæn got et Snes
  Tynjelan Awlsjor å et Pâr Hæsta; men Gårenj ble got drevvenj, å der va tâl goa
  Molkekjør å monga Svin å Kalla, å så va der Garibaldi, å hanj ble rignader for å
  varra denj bæsta Kjyrenj på hela Lanned. Holm hadde kjevt’enj borta som
  Halårskal for tre Hondrede Kroner. Nâbona hadde forgryst dom âuer, a hanj velle
  gje så majenj Pænj for enj Kallaknadrenj; men Holm veste nok va hanj gjore. Nu
  hadde Garibaldi fåd fosta Primia ver Dyrskued i to År, å Holm hadde sålt
  Telægjskalla ættenj te stora Pænja. Jo, Holm forsto nok å driva sinj Går, så
  hanj fikj nâd inj. Derfor sod hanj âu got ied, å va enj vælajtader Manj, å detta
  hadde hanj saj sæl å takka for. Hanj hadde vad enj fattier Udbygjara Horra uda
  frå Lyngenj å måttad vad ud å vâuta, då hanj va ti År. Men hanj hadde goa Æwner
  å velle fram i Varden. Då hanj va syttan År, reste hanj âuer å tâu Plâs på goa
  Lærestâ; sin va hanj på Hojskola et hal År. Då hanj va blenj forlâuader me en
  borta frå, å di skujle sætta Bo, kjevte hanj Kjærkeboed. Detta kunje fås for en
  liden Udbetalnenj å Pænja hadde Holm ente monga. Her va nok å tâ fat på, ded va
  ju enj Falitajendom, å alt va forhobbad å forlada. De va et stort Arbaj å få
  sattenj i Sjek; men Holm å hansa Konna va’nte bonge for å tâ fat å hadde âu
  Forstan på, veddan ded skujle tâs, å då der va gåd et hal Snes År, va Kjærkeboed
  le ver å varra denj bæsta Ajendommenj i hela Soggened. Folk hadde ju lajt Mærke
  te, vår vijla Holm va, å derfor ble hanj âu valder me i monga Tinj. Fost va hanj
  i Sognaråd et Straj å så ble hanj Sannemanj å Vurderinjsmanj bådde hær å dær å
  majed anjed. Derfor måtte hanj hâ bådde Drænj å Rojtara, men Holm skujle nok
  livel påse, a alt jemma ble past som de skujle. 
  
  Då Påul om Valberdâ møte me sit Skrin, ble hanj vister inj i et Kammers ver Sian
  å Fostâuan. Her hadde Folken vær sit Kammers, å Pâul velle nâue tro sina
  Iven. Va ded et Drænjahuz? Der va så rent, som der va blæst, Golled va
  færnisert, Paper på Vægjana å Gardiner for Vinjuen; å på en Hyjl lå der Blâ å
  nonna Bøjer; men ded som Pâul ble mæst forbawster âuer va, a ver Sian å Sænjen
  sto der en Særvant me Vankanja å Vaskefâd. Di forje Stâna, vår Pâul hadde tjænt,
  hadde hanj for de mæsta vaskad saj i Oljan æjle i en gammel Kjita. Så gjek
  Sannemanj menj runt i Lâhuzen å viste hannem, veddan alt skujle forregå. Pâul så
  nu, a her va alt mæst lesse rent som i Stâuarna, å Pâul forsto, a her va majed å
  gjorra å majed å læra. Krafored skujle vajes te Kjørna, å Melken vajes enj Gong
  om Uggan å majed anjed.
  
  Då di kom inj å skujle hâ Awtansmâd, sâ Holm te Pâul, a her vânkada ente Syp te
  Mâdenj; sæl va hanj Afholdsmanj, å hanj så gjærna, a Folken va de samma; men
  hanj velle injenj tvinja, Folk skujle hâ Lâu å tro å tænjkja, som di sæl
  velle. Lid ætte mæjlde Pâul saj me i Afholdsforenenj, å hanj forsto got, a
  Sannemanj ble glâr vered, å de samma ble Moern, då hanj fortalded for hænje.
  
  Her på Kjærkeboed begjynjte et helt nyt Liv for Pâul, de va mæst som i en anjen
  Varden. Hanj hadde inad for, a her skujle ble kjedelit; men de ble de
  mosatta. Her va âu andra unga Menjesker. Drænj va enj Bonahorra frå denj sønre
  Len, hanj va forlâuader å va her mæst i Læra, å når hanj hadde vad her et År,
  skujle hanj hâ Gårenj jemma. Nân Paja va her ente; men Frida, som va sajstan År
  å enesta Bælli, fikj âu Lâu te å sjødda nâd. Hon va âu stor å stark å va’nte
  bonge for å tâ fat værkan uda æjle inja. Nu i Sommar skujle hon, forudan å jælpa
  te me Huzholninjen, passa Hawanj, å her va majed å gjorra, for hanj va
  stor. Pâul hadde âu majed å sjødda; men de kunje livel sje, a der ble en Stunj
  te âuers, å så jolp hanj Frida me Hawanj, å då gjek Arbajed me Liv å Lyst. Frida
  va en glâ å mijl Pibel, å Pâul å hon omgjekkes snârt som Kommerâter å
  Værlæja. Om ded sin kunje ble te mera, va der injen å dom der sjænjte nân Tânka;
   di glæde dom for Dânj der kom, å når Fyrawtan kom, kunje di unge Iæja sammen
  mæst som andra Bælla. Pâul hadde aldri vad så glâr forra, å når hanj nu tænjte
  på Lynggårenj å di gamle Kommerâtarna dær, så ble hanj klâr âuer, vår got de va,
  a hanj va kommenj der frå. Sannemanj va âu got tefresser me Pâul, især va hanj
  glâr ver, a Pâul kunje få ajle Krajturn kjelna på saj. Hanj slo å farrades aldri
  me dom, men tâued altid me de nætta, sæl om der va en Ko der ente velle stå
  stelle når hon skujle molkas. Garibaldi hadde ved farru te å varra lid vrântuer,
  då Pâul kom; men hanj fikjenj snârt kjelenj på saj, å nu gjore hanj aldri
  Ufrønter. Om Høstatid spore Sannemanj hannem, om hanj velle ble te Vinjter, Løn
  skujle di nok ble enia om, å Pâul svâre retad ja. Å så gjek Tiden, å nu kom di
  longe Vinjterawtnana, å di ble mæst de hæjlusta å alt. Sannemanj hadde monga
  Bøjer å nu ble Pâul Oplæzara, mæns Kvinjfolken sod ver dorra Hånarbaj. Enj ynka
  Gong jolp hanj âu Sannemanj me Skrivninj å Rigninj å ded synjtes Pâul va
  enjhellu ârtit, å Sannemanj så snârt, a her va Pâul âu brugbâr.
  
  Enj Autan, hanj va inja på Kontored, kom hanj te å sedda å se på et
  Fottegrafi. De va frå Hojskolan, vår Sannemanj hadde vad, å unga pena Kara borta
  frå va di ajle unjtâns Sannemanj; men ver Sian å hannem sto der enj, som Pâul
  ble ver å se på. Hanj synjtes bestæmt hanj skujle kjænjanj, men kunje bâra ente
  hâusa, vår hanj skujle føranj hen.
  
  Væm e ded? spore hanj te sist.
  
  De så ud som om Sannemanj ble lid lorlier ver Sporsmåled.
  
  Ded e minj bæsta Kommerât frå Hojskolan, svâre hanj kårt.
  
  Frida va âu derinja, hon tâu nu Billeded å kjikkada påd.
  
  Ja, men de e ju daj sæl, Pâul.
  
  Di andre grinada.
  
  Ja, men hanj linar då ævent Pâul.
  
  Ā, Vræwl. Ded kanj då nok sje, a der e to der linar enjanj i Grån, å Sannemanj
  tâu Belleded å hænjded op å gâ saj te å snakka om anjed.
  
  Då Pâul kom i Sænj, ble hanj ver å lijgja å tænkja på detta Fottegrafied. De va
  ævent som når hanj så saj sæl i Spajlenj, å Sannemanj hadde svârt så
  kårt.... 
  
  Då Pâul hæsta Gong kom inj på Kontored, va Belleded væk. De va åtte Dâ for Jyl,
  a di enj Awtan sod å snakte, så sajer Sannemanj te Pâul, vår hanj hadde tænjt å
  fajra sinj Jylaawtan, her æjla jemma hos Moern, her ville di ju nok sawna’nj,
  men Moern ville ju sawna’nj enjdå mera.
  
  Pâul svâre, a ded gjek hannem mæst lesse galed, hanj velle gjærna varra bægje
  Stâna.
  
  Så hâr jâ enj Plân, sâ Frida. Din Moer kanj ju komma hen å hojla Jylaawtan hos
  vos.
  
  Ja, ded vella vi âu gjærna, sâ bådde Sannemanj å Kon.
  
  Samma Awtan gjek Pâul jem å gjæsbø Moern, å hon lâude âu å komma. Ded ble livel
  denj hæjlusta Jylaawtanenj som Pâul hadde oplæwt. Då Kløfiskenj å Risengrødenj
  va sat te Livs, gjek di inj i denj bæsta Stâuan, vår Frida hadde pyntad et
  Jylatræ. De va fosta Gong, a di hadde set et Jylatræ, å di synjtes, de va så
  næt. Så læste Sannemanj Evangelied, å sin gjek di runt om Træd å song di gamle,
  kjænde Jylasalmarna. Di fikj âu Jylagaver ajlesammen, ja, Pâul fikj to. Frida gâ
  hannem et Halsbinje, hon sæl hadde strikkad, å Sannemanj gâ hannem en Bog, denj
  skujle hanj hâ, forded hanj hadde vad så galanter te å læza op om Awtanenj. De
  va Henrik Ipsens „Pær Gynt“, som ævent va udkommen. Pâul hadde læst om na i Blån
  å ønst saj na. Pâul hadde vad te Bys nonna Dâ for Jyl, for å se saj om. Hanj
  hadde så kommed te å tænkja på, a de kunje varra ârtit å gje Frida en Jylagava,
  men hanj veste nâue va ded skujle varra, for ded skujle ju hælst varra nâd hon
  velle ble ræjti glâ ver. Så gjek hanj inj i en Boghandel å kjevte denj finesta
  Poesibogen di hadde, å denj koste âu to Kroner. Om Awtanenj lå hanj lænje vâgenj
  å tænjte på, va hanj skujle skriva i na, å fikj âu et Værs sammenstæjlt, som
  hanj mente kunje gå an. Denja Bogen gâ hanj nu Frida. Hon takkada for Gavan å så
  læste hon Værsed hojt.
  
  Nu Tak for Venner, som her jâ vânt,
  For mijla Or å for varma Hænner.
  Nu Venner ajle — nær å lånt,
  En Tak å Hælsa jâ sænner. 
  
  Bådde Frida å Sannemanjens ble glâ veréd, di forsto, â Pâul va glâr å
  taknæmmelier for å varra dær. Då Pâul dænj Awtanenj kom i Sænj fojlada hanj sina
  Hænner å takkada Vorharre for alt de goa hanj hadde fåd å bâ om Kræfter te å
  udrette nâd te Glæ å Gawn for andra, som nu for ijla.
  
  Met i Januâr fyjlde Frida sytten År, å Forældrene hadde gjed na Lâu te å
  injvetera nonne Venner å Veninjer te Sælskaw denj Dânj. Denj fosta honj gjæsbø
  va Pâul, hanj va livel lid betænjkjelier vered, de va nok mæst Bonabælle der
  kom, å di va vel ente hansa Værlæja. Hanj gjek jem te Moern å spore va hon
  synjtes hanj skujle. Hon svâre retad jo, hanj skujle tâ me, de andra va å
  fornærma bådde Frida å Sannemanjens. Så unjsjylde Pâul saj me, a hanj hadde nâue
  Klær ted. Ded va der goa Rå for, sâ Moern, for Kjømmanj hadde nok å dom, å velle
  âu gjærna sælla. Så tâu hon en Spârekassabog op i då Kommodeskoffan å flyde
  hannem. Hanj så, a denj va på hansa Nawn, å denj va på âuer to Tuzen
  Kroner. Moern forklâre, a hon hadde aldri hat Gjæjl på Ænjahuzed, å når der va
  bled enj Sjellinj te âuers, hadde hon sattenj inj på hansa Nawn, å sin va hansa
  halla Løn âu bled injsat. Dânj ætte spore Pâul om Lâu om Ættemeddanj, å så gjek
  hanj te Bys. Hanj hævada Hondrede Kroner på Spârekassabogen, å di kjevte hanj
  Toj for. Ded va mæst, som om hanj hadde fåd mera Mod nu, hanj veste, a hanj
  va’nte nânj helt fattier Horra. Naar hanj skujle me te Gjile, velle hanj âu
  varra lesse finer som nânj å Bonahorrana å kjevte de finesta å bæsta Tojed der
  va å Krawatoj me stiva Flepper å alt hva der høre saj te. Klær skavar Folk,
  sajes der, å då Pâul Gjilesawtanenj kom inj i Stâuan i sit fina Toj, så Frida
  fost ræjtit vår nætter enj Horra hanj va. Hon kom hen tejn å veskada: Naj, vor e
  du finer i Awtan, Pâul, nu ska du hâ Lâu å hâ maj te Bordama.
  
  Pâul ble så glâr, hon va livel denj nættesta å ajle Piblana; men ded torre hanj
  ente saj te na. Jens frå Pilagårenj va âu me, hanj va enj færmer Kar, hanj hadde
  lajt saj Āuansjægj te, de va men hal tynt inu; men når hanj snoded kunje hanj
  faad spest som en Muzarompa, å då mente hanj, a ajle Pibla måtte se milt
  tenj. Pâul å hanj hælste; men sin gjek  di å så lid skålt te enjanj å snakte
  ikje et Or te enjanj på hela Awtanenj. Di kom snârt i Gong me å læja, Runjlæja,
  Blinjebok, Orsprogslæja å andra Læja, å Pâul fik ente Lâu å sedda i Krogana,
  Frida skujle nok sorja for å fånj me. Jens velle mæst derigera, å Pâul va’nte
  glâr ver å se vår galanter hanj va mod Frida å altid sorjada for å varra i
  Nærhedenj å na. Va Frida tænjte va’nte nømt å se, for hon så le milt te
  ajle. Men Pâul fikj livel Homøred op ijæn. Madam Holm kom inj å gjæsbø te Bors;
  straks va Jens alatter å sjynjde saj hen te Frida for å sækra saj henje te
  Bordama; men Pâul hâuste nok, va Frida hadde lâutenj, å va derfor lesse rasker,
  å Jens å hanj hadde derfor nær tornad sammen for Næzan å Frida. Hon tâu Pâul om
  Armenj å så gjek di i Forvænj. Jens ble lid slunørader vered, men va rasker å
  fikj fat i en anjen Pibel, å så satte di dom på denj andra Sian Frida, så hon
  kom te å sedda met imæl Pâul å Jens.  Madam Holm hadde seted, å smilada lid, hon
  hadde ju âu vad ung å kjænde lid te saddan nâd, demmeså. Dânj ætte gjekj Pâul å
  tænjte på, a ded hadde livel vad majed ârtiara enj Krågarøddagjiled Vinterenj
  forrå; men Frida va âu et anjed Slaws Pibel enj Alma. Nonna Awtna ætte, a Pâul
  skujle gå jem te Moern, kom Frida å spore, om hon måtte følla me. Anna Ænjapaja
  hadde ju saa monga granja Blomster, som hon kunje hâ Lyst te å se, å kan sje hon
  âu kunje få nonna Ålægjara å na. Anna ble enjhellu glâ ver detta Besøjed å gjore
  saj sina ajena Tânker, som en Moer kanj. Frida va då âu så mijl å væl å ble å
  drok Kaffe å fikj fille-fæm Ålægjara, som hun ju forgatte.
  
  De va enj Awtan hen i Mars, di såd å snakte, som di altid brugte, saa fortalde
  Sannemanj, a nu skujle Jomfru Linj gjevtas me enj Ænkj frå Markersen, å der
  hadde bled lyst for dom i Søndes. Frida gâ saj te å drella Pâul me, a de va
  hansa gamla Kjærest, å a hanj hadde hat Stæwnemøde me na. Så velle hon hâ Pâul
  te å fortælla va der hadde stået i Breved te Jomfruen. Tesist fortalde Pâuľed å
  der ble då et fæzelit Grin.
  
  Veddan kanj ded varra, a du rent hâr holt op me å lawa Konster sin du kom te
  Kjærkeboed? spore Frida. 
  
  Jâ hâr då bled ældre å fornoftiara, svâre Pâul.
  
  Ja, du begjynjer vest snârt å ble gråhårader, å Frida ruskad’enj i Håred.
  
  Pâul skræj å bâ for saj.
  
  Nu ska du snârt se å lawa nâd, æjla forgjædda Folk rent, a du e enj Galnerojs,
  sâ Frida.
  
  Ja, kanj du lawa nâd, der kanj mora vos ajle, gjer jâ Panjekâga te Onjarna, når
  du fyjlar År, sâ Madam Holm.
  
  Jâ inar for, a ni får Pâul te å trækja Garibaldi inj i vort Sawekatnmers når vi
  e væk, lesom då hanj stopte Grizenj i Sænjen te Jens Håns Sofia, grinada
  Sannemanj.
  
  Detta va ju Spøj alt sammen; men då Pâul kom i Sænj, lå hanj livel å tænjte på,
  a ded kunje varra ârtit, om hanj kunje lawa dom en ræjti årti Straj; men ded
  skujle varra på en pen Måda, å ente nâd som kunje skâ dom æjle gjorra dom te
  Nar. Hanj lå lid å spekkelerde, så hadde hanj enj Plân færdier, som hanj mente
  va majed usjøldier. Hanj hadde enjgong lid forra lawad en Fottegrafiramma, denj
  skujle brugas te et Fottegrafi å Moern, som hanj så velle hænja op i sit
  Kammers. Då hanj skujle sætta Belleded i Ramma, monglada hanj enj Bedda Pap te
  Bâgklænnenj, hanj spore så Frida, om hon kunje skaffa hannem enj. Hon gjek inj
  te Fârenj, å her fikj hon âu to Plakâter; der sto tryt me tommahoja Bogstawa
  „Adgang forbudt for uvedkommende. Politiet.“ Sannemanj hadde fåd enj hel Del
  enjgong å skujle slå dom op enj Stâ, vår der va smetsam Sjøga, å desse to hadde
  hanj så læwnt. Pâul hadde mæn brøgt denj ena, denj andra hadde hanj tâd me inj
  på sit Kammers for å gjemma na te enj anj Gong. Nu måtte hon kunja brøggas te å
  lawa Sjâu me.
  
  De va Dânj ætte om Awtanenj. Pâul va pånå færdier me Syzlarna, så kom Sannemanj
  derner, som hanj gjore mæst vær Awtan. Fost gjek hanj en Runjde i Fælân å så på
  sina Krajtur å snakte me Pâul om veddan di skujle rojtas. Så tâu hanj Lojtan å
  gjek inj i Svinahuzed, å Pâul folde me. Her lå en So, som ævent hadde farrad
  nonna Dâ forra, å hon hadde æjlua galanta Griza. Sannemanj sto lænje å så på
  dom. Ded så så ârtit ud når Soen gâ ner å ajle Grizana for  te å patta å
  skobbe enjanj te Sian for å få mæst. Pâul sto bâg ver Sannemanj, så tâu hanj
  Plakâten fram å fæste na nerast i Trojan pånj me en Sækkerhedsnål, udan a hanj
  mærkte de minjsta. Nu rajte Sannemanj Lojtan te Pâul å gjek. Pâul kunje nâue
  bâra saj for å grina, de så så sjâulit ud, a hanj gjek me denja Plakâten på
  Bâgenj, vår velle Frida grina, når Fârenj kom inj. Men de gjek helt anjelens te
  enj Pâul hadde tænjt saj, å hadde hanj ânad va dette velle føra te, hadde hanj
  nok sjynjt saj ættenj å fåd na fjærnad. Der skujle varra stort Møde i
  Messionshuzed me enj Tâlara borta frå. Sannemanjens hadde bestæmt dom te å gå
  derop. Då Sannemanj kom ud i Gårenj, så hanj, a Kon å Frida va uda i Portenj for
  å gå. Hanj râfte te dom, a di bâra kunje gå i Forvænj, hanj hadde Tojed på å
  skujle bâra inj å tâ Frakenj på. Då hanj kom inj, kom hanj te å tænkja på, a der
  va et Brev der skujle svâras på, å for ente å forgjæddad, satte hanj saj å skrev
  Svâred me de samma. Men nu vad på hoja Tid å komma astâ. Hanj nappade Hat å Frak
  på å sjynjde saj op te Messionshuzed. Her va Folk âu møta å di hadde ævent
  begjynt å sjynga på denj fosta Salman. Sannemanj hænjde Hat å Frak i Fosstâuan å
  âvnada Dørn å kjekkada inj å så, a Sâlenj va helt fujler me Folk. „Far Verden,
  far vel“ song di, å ajle song me, hojt å tydelit, i især va der monge unga
  Menjesker, der sod på di nereste Bænkjana, der song så hojt å rent. Sannemanj
  fikj nu Iva på sin Konna å Pibel, di sod på denj aldra æwersta Bænkjenj, le ver
  Tâlarastolenj, di hadde nok sorjad for å lawa Plâs ver Sian å dom te hannem. Når
  hanj nu gjek småt å stelle på Tærna derop, kunjed vel ente forstorre Menihedenj
  så majed. Så begjynjte hanj å lesta så småt opætter. Men va gjek der då ad Folk?
  Songenj stansada lænjer ju mera. Prædekântenj kunje hæjler ente forståd, hanj
  satte i et Pâr Toner hojara. „Misundelse sidder dig altid paa Ryg, Du hemmelig
  stødes og sjælden er tryg;“ men de nøttada injed, då Sannemanj nåde sinj Plâs,
  va der ente andra enj di, som sod på di æwersta Bænkjana, der rynde igrân
  me. Prædekântenj så ner âuer Forsamlinjen å hadde nær âu gåd i stå. Ded så æwent
  ud, som om ajle di unge va le ver å  gje dom te å flâzgrina, Horrana va glorø
  i Hâuden å Piblana sod å bed i Lommetorklen. Enj ynka begjynjte å sjynga; men
  når hanj kom te å se på sinj Siemanj, måtte hanj hojla op ijæn. Tesist ble di
  livel færdia me Salman, å Prædekântenj tâu fat å præka. Enj øvader Tâlara va
  hanj å hadde âu et got Mål, men de va livel en lorli Forsamlenj å præka for. Di
  sod ju ævent, som om di kunje gje dom te å grina va Stunj de skujle varra, men
  hanj skujle nok få dom alvorlia. Å så tâu hanj fat å præka, så Sveddenj drev
  ånj, om Ungdommenj, å om vår forfængelia å varslisinjada di va. Men de så ente
  ud te, a de battada stort på dom, for di så bâra le milt, å då hanj slutada sin
  Præken, va hanj mæst unøtta, hanj va aldri glâr udan der va trele-fira gamla
  Konner, der sod å vrælada, å ded hadde der ikje vad en enesta der hadde gjort i
  Awtan. Så snârt denj sista Salman va songed, tornada Folk ud, å de kunje høres
  helt inj i Sâlenj, vår di grinada. Sannemanj reste saj âu, å nu kom hanj te å
  vænna Rygjenj te Kon å Frida å di så nu denja Plakâten hanj gjek me på
  Rygjenj. Kon sjynjde saj å fjærnana å så fikj Sannemanj na âu å se. Hanj ble
  glorør i Hâud å sjynjde saj ud å nappada Hat å Frak å tâu na på Jemlen udan å
  hælsa på nâd Menjeske. Kon å Frida folde me, men der va injen der så nâd. A de
  va Pâul der hadde lawad detta me Plakâten, va der injed å tvila om, å di mæste i
  Forsamlinjen hadde nok âu tænjt sajed. Då di va kommena halla Vænj jem,
  begjynjte Frida:
  
  Fâr, e du majed nagger på Pâul?
  
  Sannemanj svâre ente.
  
  Nue, hanj mente livel ente nâd ont med, å, nue, tænjte ente på, a de skujle gå
  seddan.
  
  Du kanj bâra taja Frida, Pâul ska flytta i Mârn, å herme e der ente mera Snak om
  ded.
  
  La vos nu bâra sawa påd i Nat, kansje der så bler nânj anj Udvaj i Mârn, sâ
  Madam Holm mijlt. Hon præwde altid å glatta å å snakka terætta, når Holm ble
  hissier. Men Frida veste got, a her va nok injenj Udvaj, for når Fâr snakte i
  denj Tonan, va hanj ente te å rokka.
  
  Håns Nelska hadde vad te Forsamlenj å set detta her, å  sjønt de va Sænjatid,
  måtte hon livel injom te Annars Maska å fortælla om denja Plakâten, som
  Sannemanj hadde gåd me på Rygjenj. A de va Pâul der hadde lawaded, tænjte di ju,
  å så sod di enj hel Tima å ynkeda denj stakkals Ænjapajan, der hadde seddenenj
  Galnerojs te Horra, for a Ænnanj påd ble, a hanj kom i Slaveried, va di got nok
  enia om. Om Mârnenj, så snârt de va Dâ, lawada Annars Maska saj et Ærne hen te
  Pilagårenj for å få fortalt va Pâul nu hadde lawad, å hon paste på injed å
  trækja frå, men lægja lid te. Væm der ble glâr va Pilabonenj, nu fikj Sannemanj
  livel „råt for Ilasød”, å ded va âu got nok tenj, når hanj tâu seddenanj
  Plabbatas i Plâs, der skrev rælia Vizer om ajtada Folk, der va me i Sognaråd å
  Formanj for Krajturaforsækrinjsælskaved. Pâul hadde vad jemma hos Moern om
  Awtanenj, å då hanj kom jem va hanj gåd retad inj på sit Kammers å gåd i
  Sænj. Om Mârnenj sto hanj op, då Drænj râfte, å gâ saj te å molka som vân. Då
  hanj va færdier foldes Drænj å hanj inj å fikj dorra Mârnkaffe, der va’nte andra
  i Stâuan enj Madam Holm. Pâul synjtes, hon va’nte ganske som vân, hon sâ injed,
  men lesom så så medynksamt tenj. Då di va færdia me Kaffed, âvnada Sannemanj
  Dørn inja frå Kontored å sâ, om Pâul velle komma der inj, hanj velle snakka
  menj. De hørdes så kårt å bestæmt, a Pâul ble lid lorlier vered, vad nu Plakâten
  de galt?
  
  Sannemanj sod ver Skrivarabored å Pâul hadde aldri setenj så alvårlier forra.
  
  Då jâ fæste daj hær, sâ jâ, a jâ ente velle vedda å nonna Gavtjivastrajer hær,
  kanj du hâusa ded, Pâul?
  
  Jo, kommed så smot frå Pâul.
  
  De lo æjla te du hadde forgat’ed i Awtes.
  
  Men nue, jâ trode, jâ mente ente nâd ont med.
  
  De kanj got varra, a du ente tænjte, a de skujle føra te Ulokka; men de paste
  saj livel ente mod dinj Huzbone, som altid hâr behanlad daj væl, å nu hâred ført
  te, a jâ e blenj te Folkavinars for ajle, å ded e nâd jâ’nte tøller, å derfor må
  du nu fløtta.
  
  Pâul ble helt blæjer. Fløtta, hadde Sannemanj værkeli sajt, a hanj skujle
  fløtta. Hanj begjynjte å stamma: Ja, men. Jâ mente, jâ velle. 
  
  Du kanj lesse got taja, Pâul. Jâ hâr vad ræjti got tefresser me daj forra, men
  ætte va der sjedde i Awtes kanj jâ’nte ente lænjer hâ daj i min Tjæneste.
  
  Sannemanj tâu sin Tajnebog op i då Lomman å talde nonna Pénjasædla op.
  
  Her e din Løn for denj Tiden du hâr vad her, å så kanj du pakka dit Skrin, så
  ska Drænj kjøra jem med.
  
  Pâul tâu Pænjana, men ble stånes, hanj synjtes de her va så utrolit.
  
  Høre du ente va jâ sâ, Pâul? dær e Dørn, vi hâr ente Brøg for daj lænjer hær.
  
  Pâul vænde saj â gjek. Då hanj kom ud i Kjøkkened sto Frida der å va ver å vaska
  op. Pâul stansada: E du majed nag på maj Frida?
  
  Naj, ded e jâ’nte, du tænjta ju ente på, a ded skujle gå så galed.
  
  Ja, men va e der då sjet?
  
  Fâr gjek te Messionsmøde i Awtes me Plakâten på Rygjenj å ajle Folk grinada
  adenj.
  
  Ded tænjte jâ då’nte, a de då skujle gå saddan, bâra jâ då hadde lad bled ble,
  nu ska jâ fløtta.
  
  Nu høre di Sannemanj komma inja frå Kontored.
  
  Pâul veskade: Fârvæl Frida å, å du vel ente forgjædda maj?
  
  Naj, Pâul, ded ska jâ’nte, men...
  
  Frida kunje ente saj mera for Tårarna begjynjte å trila ner a Kjæwtana på na. Nu
  gjek Pâul inj på sit Kammers å gâ saj te å pakka sit Toj. Då hanj va færdier å
  kom ud i Gårenj, synjtes hanj livel, hanj måtte ner i Lân å saj Fârvel te dom
  hanj nu hadde gåd å past i snârt et År. Hanj va runt hos vær Ko å Kai å strøjte
  dom hen a Rygjenj, så gjek hanj inj i Svinahuzed, di gâ dom te å vræla, så de
  skalrada, di mente ju hanj kom for å gje dom Æda. Så gjek hanj op i Båzenj te
  Garibaldi, di va ju så goa Venner, hanj tâuenj om Halsenj å veskada
  „Fârvel”. Garibaldi nobbada tenj, de va nu hansa Måda å kjela på. Nu kunje Pâul
  ente hojla saj lænjer, hanj smed saj i enj tommer Kallabås å gâ saj te å vræla
  som enj Bælli. Nu skujle hanj jawas herfrå, som enj  anj Forbrydara. Hær vår
  di altid hadde vad så goa modenj, sæl nu hadde Sannemanj snakt så væl tenj. De
  hadde nâue vad så tungt, ves hanj hadde sjæjlt å farrads. Nu skujle hanj ente
  mera se æjle snakka me Frida, nu ble hanj fost klâr âuer, vår majed hanj holte å
  na, å a de va hænje, der hadde gjort Lived så lyst å ræjt for’enj. Å nu va de
  hela frambi, å ded va hansa ajen Sjyl. Ded va nok hansa Lod å gjorra dom ajle
  Sorri, som hanj mente om, for nu velle Moern âu ble så kjesam. Så fojlada hanj
  sina Hænner å bâ ta Vorharre, som hanj aldri hadde bed forra. Om hanj då velle
  jælpanj, så hanj kunje ble te Gawn å Glæ for dom, som hanj mente om, å om hanj
  då velle jælpanj te a hanj kunje komma tebâga herte å tebâga te Frida. Nu reste
  hanj saj å va mera fattader, hanj tænjte på va Moern enjgong hadde sajt, a
  Vorharra fløtter mæn sjæjlan Bjærn for vos, men hanj jawnar dom. Pâul tænjte
  ente på, a Sannemanj sto bâg Bræklænnenjen mæst vei Sian å å høre å så de
  hela. De va farru te, a hanj âu hadde fåd våda Iven, då hanj høre vår kjesammer
  Pâul va; hanj hadde mæst Lyst te å gå inj å saj, a hanj skujle bâra ble, å alt
  skujle varra som forra. Hanj hadde ju altid kunjad led Pâul så got å ota vad ver
  å ønska, a de hadde vad hansa ajenj Horra. Men så kom hanj te å tænkja på, vår
  Folk hadde grinad, då di kom ud frå Messionshuzed i Awtes, å så bed hanj
  Tænnarna sammen. Naj, Pâul skujle fløtta, å va der ræjti Kar ienj, kom hanj vel
  âuered, sæl om de falt lid tungt.
  
  Lid ætte så hanj Pâul tâ na râks âuer Agrana ner imod Ænjahuzed te. Anna hadde
  âu set Pâul komma å va bled så lorli vered; hanj hadde ju vad jemma om Awtanenj
  å då hadde alt vad brâ. Då Pâul kom inj i Stâuan, så hon strajs, a der va nâd i
  Vænj menj.
  
  Va e der i Vænj me daj Pâul, e du sjøger?
  
  Naj, jâ fajler injed.
  
  Ja, men veddan kanjed så varra, a du kommer jem på denja Tiden å Dânj, nâd må
  der varra?
  
  Jâ hâr fåd Lâu.
  
  Fåd Lâu; men va galed hâr du så gjort?
  
  Så kommed så småt frå Pâul, om va hanj hadde gjort.  Nu forsto hon de hela,
  hon veste, a Pâul bâra hadde gjorted i Āveri å aldri tænjt på va ded kunje føra
  te. Men hon kjænde âu Sannemanj å veste, a hanj va’nte så lid æragjærruer å
  stolter, å ded a Folk hadde grinad adenj, va. nok de varsta, som kunje rammanj.
   
  Nu hâr jâ tænjt på, a ded e nok de bæsta, a jâ rezer væk, begjynjte Pâul. Her
  vel ajle Folk nu tro, a jâ e enj ræjti Râzapâz, som injenj tor hâ i Arbaj.
  
  Naj, Pâul, nu ska du hæjler ente se alt for svârt påd. De va ju ente ræjtit, va
  du gjore; men nân stor Forbrydelse vad dåkje hæjler, så for ded Sjyl e Folk nok
  ente bonge for å tâ daj i Arbaj, jâ synes mæst de e så krystaraajtut å reza væk,
  for ded a du hâr lawad, de e bære å ble jemma å så viza Folk, a du e bære enj du
  hâr Or for å varra.
  
  De dolmada lid for Pâul, a Moern syntes å tâd så tæmmeli me Ro. Så gâ hanj saj
  te å syzla å sjæra Brænje å seddan nâd, så gjek Tiden bære enj ver å sedda inja
  å rygga.
  
  De va i Sjymninjen, Pâul hadde lajt saj på Slabænjkjenj, å Anna sod i
  Lænnestolenj ver Sian å Karklunenj. Hon hadde præwt å få et Prât i Gong; men de
  va bâra bled te et Nâ! å Ja! frå Pâul. Hansa Tânker va nok enj anj Stâ henna.
  
  Så sajer Anna: Kanj du hâusa, Pâul, enjgong du kom frå Skolan, du va bled uklâr
  me Jens, så spore du, om jâ velle saj daj, væm dinj Fâr va. Jâ svâre naj, du va
  for unger te å forstå daj på seddan nâd. Nu e du ju vâusenj, kunje du nu hâ Lyst
  te å høra min Storja, så vel du âu forstå, a der e andra enj du, der hâr præwt
  va Sorri e.
  
  Ja, Moer, fortæl majed nu, jâ hâr ota tænjt påd sin, men alri vellad sport. Å
  Pâul reste saj å tâu enj Stol å satta saj hen te Moern.
  
  Då jâ va bled komfremert, kom jâ ud å tjæna på Gåra hær i Soggen; men då der va
  gåd tol-tre År, fikj jâ Lyst te å se maj om i Varden, så fikj jâ maj enj Plâs
  âuer på Sjællan. Der e dær som hær Forsjæl på Plâser, å denj fosta Plâsenj va
  jâ’nte helt got tefres me. Men så fikj jâ Plâs på enj Nâbogår, å der syntes jâ
  om å varra. De va hos en Ænkja som hadde enj vâusenj Horra, der bestyrada
  Gårenj,  â de va Meninjen, a hanj snârt skujle hâ Kjev på Gårenj. Hos hænje va
  jâ så i to År å hon behanlada maj som om jâ kunje vad hænjes Døtter å ente en
  Tjænestapaja. Sønninj å jâ va mæst som Kommerâter i Fostninjen; men de ble snârt
  te mera, vi kom te å hojla å injanj å ble Kjærester; men vi holted dølt, å de va
  nok en Fajl. Så gjeked, som de dæsvarre så ota går, jâ ble frugtsommeli. Enj Dâ
  gjek jâ inj te min Mâdmoer å fortalde hænjed ævent som de va. Hon gâ saj ente te
  å sjæjla å farres; men jâ kunje se på na, a hon ble enjhellu kjesam vered. Hon
  sâ strajs, a nu va der injed anjed å gjorra, enj vi fikj å gjevta vos så fort
  som mâulit. Men Gårmanjskonna ble jâ nok livel ente, for di va seddan stellada,
  a di kunje vænta, a Gårenj snârt ble sålder frå dom. Hænjes Manj hadde vad enj
  Ryzlara, å hadde âu kapsionert for andra, som hon sin hadde måttad betalt for, å
  derfor va hon nu snârt kjørt fâst. Hon hadde æjla tænjt sajed anjelens, for
  for’enj a jâ kom, hadde Sønnenj vad hal Goven me en Nâbodøtter, å hær va got me
  Penja, å så kunje hanj kjevt Gårenj. Hon hadde sæl arrad Gårenj ætte sina
  Forældra å altid tænjt, a hanj skujle gå i Ar te Sønnenj; men nu kom hon te å
  sællanj te frammada; kansje hon då kunje få så majed, a hon pånå kunje klarera
  for saj. Detta gâ maj majed å tænjkja på, å jâ saw ente majed denj Natten, men
  så hadde jâ âu tâd en Bestæmmelse. Jâ hadde set i et Blâ, a der va et ensammed
  Kvinjfolk på Fyn, som søjte en te å bo hos saj å gå lid te hånna udan Løn. Denja
  Plâsenj søjte jâ nu, udan der va nânj der vested, å fikjenj âu. Så skrev jâ et
  Brev te Kjærestenj, a jâ hadde forandrad Sinje å ente velle gjevta maj menj, jâ
  reste nu væk, å de kunje ente nøtta nâd, a hanj lete ætte maj, for jâ kom ente
  tebâga. Nu skujle hanj bâra gjevta saj me Nâbodøttern, som så gjærna velle hânj,
  å glømma maj. A jâ va frugtsommeli næwnte jâ’nte et Or om. Så enj Dâ, a hanj va
  væk, gjek jâ inj te Mâdmoern, a sâ, a nu reste jâ, å bâ hænje om å gje Sønnenj
  Breved, bâ hænje âu fordølla for ajle, a jâ skujle hâ små. Hon velle ente, jâ
  måtte reza, præwde å âuersnakka maj; men jâ va hår. Jâ fikj Drænj te å kjøra maj
  te Stasion, å så reste jâ te Fyn, å dær ble du fødder.  Men då du va halsåra,
  dø min Moer, å så reste jâ jem.
  
  Ja, men Moer, va ded livel ræjtit, som du bâr daj ad, å vår kunje du, når du
  livel holte ånj? De va ju ævent ded, der gâ maj Kræfter, å jâ hâr aldri
  forhâuted. Denj jâ gjore mæst Uræt imod, va daj, du fikj ju injenj Fâr, men jâ
  hâr præwt å varra bådde Fâr å Moer for daj.
  
  Ja, ded hâr du, å jâ ska’nte hæjler bebrajda daj nâd, men ved hanj så slet ikje,
  a jâ e te?
  
  Jo, hanj lete nok ætte maj strajs; men då hijte hanj maj ente; men ætte jâ kom
  jem, fânt hanj maj å fikj âu å vedda, a jâ hadde enj Horra, som hanj va Fâr
  te. Hanj gjevte saj me Nâbodøttern å e nu enj vælstellader å ajtader Manj; men
  jâ ved, a hanj ente hâr forgat værkan daj æjle maj. Sannemanj Holm å hanj, va så
  goa Kommerâter på Hojskolan, å jennem harmem hâr hanj holt Iva me vos. Hanj tebø
  strajs hanj fikj å vedda, a du va te, a hanj velle betalla te daj; men jâ sâ
  naj, jâ velle sæl forsorja minj Bælli. Men då du ble komfremerder, sænde hanj
  daj de kosbâra Ured, å då du tjænte på Lynggårenj, å hanj fik å vedda, a du va
  ver å få dårlia Kommerâter, bâ hanj Sannnemanj om å tâ daj i Plâs.
  
  Jâ troer, a jâ hâr set et Bellede å minj Fâr enjgong, Å så fortalde Pâul om ded
  Hojskolebelleded hanj hadde set på Kontored på Kjærkeboed. Så tâu Anna et
  Fottegrafi op frå Bonnenj å Kommodeskoffan å rajte hannem.
  
  Va ded hannem du så Pâul? for ded e dinj Fâr.
  
  Pâul tâu Fottegrafied å betraktaded lænje.
  
  Ja, de va, å jâ lignar minj Fâr, kanj jâ se.
  
  Ja, ded gjor du, å ded bådde i å Sjinj å Sinj, hanj va âu enj hal Galnerojs, då
  hanj va unger, å livel hâr der vist sjæjlan vad bære å mera rættænkjenes
  Menjeske te.
  
  Detta hadde gjed Pâul majed å tænkja på; a hansa Fâr va et pent å got Menjeske
  paste vel nok, å Moern hon høre nok, som der sto i Salman, te „di ædles Æt“, så
  hanj hadde bâra got å slajta på.
  
  Jâ hâr tænjt på, a jâ bler nok jemma i Sommar, Moer; men sinj vel jâ livel ud,
  jâ vel på Hojskola. 
  
  Ja, Pâul, ded gjer jâ daj ganske Ræt i; du har got å å komma på Hojskola; men
  saj maj, veddan ed me Frida å daj?
  
  Pâul ble rør i Hâud.
  
  Vi e goa Kommerâter; men nue, der e hæjler ente mera.
  
  Men du hojler livel å na?
  
  Ja, Moer, de gjor jâ, å jâ vel hæjler aldri komma te å hojla å nân anjen; men
  ded hâr jâ fost ræjtit forståd i Dâ. Frida e ente nag på maj å va âu kjesam
  âuer, jâ skujle fløtta; men om hon livel hojler å maj, ved jâ’kje.
  
  Frida e en galant Pibel, å mener hon om daj, vel hon âu vænta på daj, derfor,
  ska du ente tava Moded, Pâul.
  
  De gjek âu som Moern hadde sajt, Pâul kom ente te å mongla Arbaj. Storjan om
  Plakâten, som Pâul hadde hænjt på Rygjenj å Sannemanj, kom lånt omkrænj; men ded
  grinada Folk ju mæst ad, Pâul fikj Tebod om Plâs monga Stâ; men di sâ hanj naj
  te; når hanj va jemma å gjek på Dâløn, kunje hanj âu jælpa Moern enj ynka
  Dâ. Hanj va bled så stelle å alvårlier, ded va mæst som om hanj va bled monga Ar
  ældre på desse Månadana, å som om Horrenj nu va bled te Manj. Hanj hadde ikje
  tâd ud te nân Fæst æjle Gjile sin hanj fløtte frå Kjærkeboed. Di gamle
  Kommerâtarna frå då hanj tjænte på Lynggårenj, hadde hat fat ienj å velle hatenj
  me te Gjile i Krågerøddanj; men Pâul sâ naj. Hanj hadde skaft saj enj hel Del
  Bøjer, å når der va enj Fridâ, sod hanj å læste. Hanj hadde hijt saj enj lojner
  å fredelier Plâs, vår hanj brøgte å ty hen, når hanj velle varra ena me sina
  Tânker å sina Bøjer. De va oppa på hinj Sian Dâlagårsskâuenj bâg et Dæje, hær va
  så hæjlut, å så va der âu nâd anjed, for når hanj lå hær, kunje hanj se alt va
  der paserde udan døra på Kjærkeboed, å ded va nok for de mæsta hær, hansa Tânker
  søjte hen.
  
  Ded va enj Sønda sist på Sommarenj, hen mo Awtan, a Pâul hadde tâd en Bog i
  Lomman å søjt hær op. Hanj sto lid å så ner mo Kjærkeboed, vår vad livel
  næt. Stâulænjans rø Tajltâg å gula Vægja sjende i Soln. På di andre Lænjarna va
  der mozgrøna Tâg å vidkalkada Vægja; hanj syntes aldri hanj hadde set et så næt
  Jem forra. Nu kom Rojtarenj træjkjenes me Melkakjærran, så va hanj færdier me
  å molka, å Kjørna lo di nok stå uda i Nat. Men Garibaldi va’nte på Græz. Pâul
  hadde snakt me Drænj i Hinjdânj, å hanj hadde sajt, a Garibaldi va bled helt
  oner, sinj Pâul fløtte. Denj nya Rojtarenj tore slet ikje hâ menj å gjorra, å
  Sannemanj va hæjler ente glâr ver å trækj’anj ud å inj.
  
  Der kom et Kvinjfolk ud jennem Hawastâuedørn å gjek ner te Lysthuzed, de brugte
  di ju somma Tider. Hanj hadde ikje snakt et Or me Frida, sin hanj fløtte, monne
  hon livel tænjte pånj enj ynka Gong? Folk snakte ju om, a der ble nok et Pâr å
  hænje å Pilagårs Jensenj, å Jens lawada saj âu Ærne derom, snârt de kunje ad saj
  bæra. Pilagårskon hadde sajt te Annars Maska, a de ble nok livel di to. Å vårfor
  skujled ente âu ble ded, Jens va ju enj strâger å færmer Kar å Bonahorra, læje
  Bælla læja bæst, sajes der. Naj, bæst vad livel om hanj kunje rest væk frå de
  hela, hær ble hanj livel bâra Ænjapajans uajta Horra; men de velle ju varra Synj
  for Moer. Nâ, ded kunje vel ente nøtta nâd å gå å tænkja på Frida al Tid. Pâul
  smed saj på Dæjed å gâ saj te å læza. „Hammer og Ambolt" hed Bogen, å Hæltenj,
  syntes Pâul lignada hannem sæl.
  
  Då hanj hadde læst nonna Sier, smed hanj Bogen, de va’nte ârtit å læsa i Dâ, de
  va âu så tungt å lommert. Hanj tænjte på Kâl; hanj va bled forlâuader å va nu så
  glâr. Denj hanj va bled forlâuader me, va lesom hannem lid tung i’ed, så di kom
  vest te å passa got sammen. Nu velle Kâl præwa å få saj et Huz me Awl te en Ko
  æjle to, å så enj Dâlønsplâs hos enj Bone, nâd hojara rajte hanj ente ætte. Nâ,
  ja, Kâl va mæst bådde fødder å opdrânj te å varra „Ambolt", å velle nok føla saj
  bæst terætta som seddan.
  
  De ble vest Torden, de hadde âu ståd å trajt hela Ættemeddanj, å nu begjynjte
  hon å bobba op i Sydvæst, å hon kom nok op, når hon kom frå denj Len. Pâul tâu
  ijæn Bogen å læste nonna Sier.
  
  Nu begjynjte hon å balra, å ded svårtnada te, så begjynjte Lyn å flemra, nonna
  stok ret ner, å då gâd et skarpt Smæjl. Nu begjynjted å rajna. Pâul reste saj å
  stopte Bogen i Lomman, så tâu hanj Hâuan å, de gjore så got å ble ræjti
  våder.  Hanj va’nte bonge for Torden, men følde saj bâra så lidenj, de va som
  om Vorharre sâ, a hanj va livel denj stora, å vi di små. Så kom et Lyn, som skår
  i Iven pånj, å Skrajled kom me de samma. Hon slo ner så nær ver, a hanj kunje
  mærka Lofttrykjed. Men va va nu ded, begjynjted ente å røja i Kjærkeboeds væstre
  Lænja, de va så dær hon hadde slåd ner. Pâul sto å betænjte saj et Pâr Sekunter,
  Sannemanj hadde ju sajt, a der va’nte Brøg for’enj på Kjærkeboed. Jo, kansje der
  va Brøg for’enj nu, å så satte hanj i Sprinj râks âuer Agrana. Kjørna å Øjen va
  ju i Tøre; men Garibaldi va inja, å nu galt’ed om å få hannem ud, å Pâul tâu na
  læje imod Fælân. Her kom Rojtarenj løvvenes.
  
  Hâ ni fåd Garibaldi ud? râvte Pâul.
  
  Naj, men Sannemanj e inja å ska præwa å løzanj.
  
  Pâul for inj i Lân. Hær va alt så tjyt me Røj, a hanj nâue kunje få Væred. Henna
  ver Garibaldi sto Sannemanj; men hanj va’nte glâr ver å skujla løzanj. Garibaldi
  va bled oner for Alvår nu hanj lâutada Rønj. Hanj bromlada, så de rongada i Lân,
  å sparkada me Forhâzana i Brygjan, mæns Iven lyste røt. Sannemanj hadde løst
  Klawnenj, som va bunjenj i Næzerinj, så va der bâra Halsbojlen ijæn. Så betænjte
  hanj saj lid. Hadde hanj nu kunjad gjedenj en Kula for Panjan, hadde hanj
  gjorted, for de va mæst på Lived op an, når hanj nu ble løster; men gå ud å lanj
  brænja inja gjora hanj livel ente. Hanj grev i Bojlenj for å âvnanj. Så va der
  enj, der tâuenj i Armenj, Hanj vænde saj. De va Pâul: La hæjler maj.
  
  Troer du, Pâul, Garibaldi e helt vijler nu.
  
  Ā, de går nok, vi e ju goa Venner.
  
  Å Pâul gâ sâj te å riva Garibaldi i Panjan, mæns Sanne manj gjek ner i
  Florenj. Garibaldi lo te å kjænjanj å ble me enj Gong helt rolier. Så âvnada
  Pâul Halsbojlenj å tâu i Næzerinj, å Garibaldi folde me, så frommer som et Lam,
  helt ner a Damlykjan ledde hanj hannem, å dær fortojada hanj’enj forsvârlit te
  et Træ. Så sjynjde hanj saj tebâga ijæn, her va kansje mera å gjorra inu. Hanj
  for inj i Svinahuzed; men Drænj å Rojtarenj hadde alt Svin uda. Så løv hanj hen
  te Stâulænjan; men hær va hæjler injed å lawa, for hon  va’nte sammenbyt me di
  andre Lænjarna, å Ijln bâr frå, så der va’nte stor Fâra for, a hon skujle
  brænja. Så løv hanj udan om, hen te østre Lænja. Udan for Portenj hær sto Frida
  å bægje Pilagårsmanjfolken. Frida hadde sajt nâd te Jens, for Pâul høre, a Jens
  sâ: Tâd då bâra me Ro, de e då’nte anjed enj enj Hunj.
  
  E Hærta ente kommen ud?
  
  Naj, jâ hâr râft på na; men hon hâr to Valpa, dom går hon ente frå, svâre Frida.
  
  Nu ska jâ nok hænta dom. Å Pâul slo Trojan op om Hâud, å skujle te å sprinja
  astâ. Så kom Sannemanj å grev’enj i Armenj.
  
  Naj, bi nu hær, Pâul, Tâged kanj skri va Stunj de ska varra, å så kommer du
  aldri læwenes ud. Men Pâul va rasker å snode saj frånj, å forenj nânj kunje
  stansanj, va hanj sprongenj inj jennem Portenj. Nu forsto hanj fost vår fârlit
  de va, Gnistarna rajnada ner âuerenj å der va seddenenj Heda, a de sved i
  Hænnarna, hanj måtte lokka Iven å tâ Trojan helt for Ansajted. Hærta gâ et Hyl å
  Glæ, då hon sånj, hun hadde sæl præwt å bjæra Valpana; men di va for domma å
  krænjda. Hon hadde fost tâd denj ena i Flabbenj å borred’enj ud idå Boen; men
  mens hon så hænte denj andra, løv denj fosta inj ijæn, seddan ble di ver. Nu lâ
  Pâul saj på Knæ å rajte inj å tâu denj ena Valpenj, å Hærta tâu denj andra i
  Flabbenj, å så vad bâra å komma ud ijæn. De gâ et Brâg, å Lâuer å Gnister for i
  Væred. De va Tâged på Gårsian på øste Lænja, der skred, å nu va Portenj
  spærrader. Pâul for hen te Loggan mæl Stâulænjan å væstre Lænja; men hon va alt
  i Brân. Så hen te Fosstâudørn, hanj måtte inj jennem Stâulænjan; men Fosstâudørn
  va krogad injvændit, de samma vad me Kjøkkensdørn. Hanj veste ju ente, a mæns
  hanj va nera i Lykjan me Kjyrenj, hadde Sannemanj vad inja i Stâulænjan å lokt
  Vinjuen å âu krogad Dørana, for a di ente skujle komma op, å der skujle røja
  Gnister inj å tænna injvændit. Men ud skujle hanj; ble hanj her en Menut inu,
  velle hanj kvælles å Røj å Varma. Der va’nte anj Vaj; hanj måtte ijennem
  Portenj; men her laa Tâgbozzed å brænde i lyz Lâua. Så tau hanj Teløvvene å 
  sprong râks jennem Ijln, hanj kom âu met inj i Portenj; men i de samma brâgada
  Portspænjed ner, å enj Pâl ramdenj i Hâud, så hanj storte å ble
  ligjenes. Sannemanj å Frida hadde nærmad dom Portenj, så nær di kunje for Ijl å
  Røj å sto å vænte på, a Pâul skujle komma tebâga. De vâra kansje ikje mera enj
  et Pâr Menuter, men di syntes livel de va en long Tid. Så så di, a hanj sprong
  ijennem Ijln å storte å ble ligjenes i Portenj. Sannemanj vænde saj te
  Pilagårsmanjfolken å râfte: Hanj ligjer i Portenj, jælp maj nu å fånj ud.
  
  Jens gjek âu et Pâr Skret nærmara, så ble han stånes; men Sannemanj å Frida
  sprong inj i Portenj, hanj grev Pâul i Fawnenj, å Frida grev Valpenj å så ud
  ijæn, Hærta va alt uda me denj andra, å ævent som di kom got å væl unjan,
  brâgada hela Āuanred sammen.
  
  Sannemanj hadde lajt Pâul på Grønsværenj, å Frida knælada ver Sian å å torde
  Ansajted pånj me Forkled. Hanj lå ganske stelle, di kunje nâue høra hanj trajte
  Væred.
  
  Troer du hanj dør, Fâr?
  
  De kunje høres på Måled, vår jartaklæmt hon va.
  
  Du ska’nte ina, min Paja, der kommer ente Pæst på Edernæjler, svâre Pilabonenj,
  som nu hadde tyt sig te.
  
  Sannemanj vænde saj imodenj: Ded va styt sajt, Nâbo. Pâul hâr i Dâ vist, a hanj
  e ti Gonga mere vær enj dinj Lons te Horra, der bâra skrød unjan, då der va Fâra
  på færa. Pilabonenj skobbada unjan.
  
  Denj Sannemanj veste nok ente sæl, va hanj sâ, snakka seddan te hannem, hanj som
  bode gjæjlfri på Pilagårenj å va enj ajtader Manj, der va me i Sognaråd å
  Formanj for Krajturaforsækrinjssælskaved.
  
  Nu râvte Sannemanj på Drænj å gânj Besje på å tâ Øjen å låna Vâun å Søllatøj på
  Dâlagårenj å kjøra ætte Doktarinj, så arrit hanj kunje.
  
  Nu kom der Folk løvvenes frå ajle Ler, å så kom di me Sprojtan i vældi Fârt, å
  Brânfâudenj gâlde å kommederde; men så visted saj, a di hadde kjørt å tavt
  Strålerøred, så måtte et Pâr Manja astâ å leda ded op, å då di så kom me ded,
  monglada di ente anjed enj Van. Så måtte di hâ Bod te Pilagårenj å Dâlagårenj
  ætte Vantønjer, å så gâ di dom  te å kjøra Van frå Dammenj, å då va der gåd
  enj go Tima, gjeked helt got, nu kunje di âu komma te, for nu va de hela
  nerbrænt unjtâns Stâulænjan, som der ente va Fâra for.
  
  Sannemanj å Frida hadde bårred Pâul inj i Gjæstekammered å lajtenj på
  Sænjen. Hanj hadde vânads lid då di bârenj; men sin lå hanj stelle hen udan
  Bevesthed. Frida gjek ud å inj å kjekkada ætte, om Drænj då’nte snârt kom me
  Doktarenj, de vâre då en evi Tid, syntes hon, å livel vâred mæn nâua tre Kvater,
  å då va âu Øjen, så di skommada. Doktarenj unjesøjte Pâul grundit, å så sâ hanj,
  a de va nok ente så fârlit; hanj hadde ju fåd et Slaw i Hâud, å der va kansje
  lid Jarnarystelse, men når hanj bâra lå stelle å fikj kåjla Omslaw, velled nok
  snârt fortâ saj, å om fille-fæm Dâ velle hanj nok kunja varra oppa ijæn.
  
  Vel ni ente kjøranj ner te met, så jâ kanj passanj, ded e livel minj Horra.
  
  De va Anna, der va kommen inj, udan nânj hadde lajt Mærke ted.
  
  Naj, sâ Sannemanj milt, hanj hâr vest ente got å å ble fløtter, å her e vest en
  hær âu, som gjærna vel passanj, for hon mener kansje lesse majed om’enj som du.
  
  De sista viskada hanj; men Frida hadde livel hørted å ble rø i Hâud. Så gjek hon
  hen å tâu Anna i Hån.
  
  Ja, jâ ska nok passanj; men du ska komma op å jælpa maj, når du hâr en Stunj te
  âuers.
  
  Då fikj Anna Tårer i Iven; men hon veste nâue sæl, om de va å Sorri æjle
  Glæ. Hon forsto nok, a når Pâul ble rasker velle alt ble got. Jo, Vorharre hâr
  nok sina Vaja å føra vos på, som vi ente forstå. Nu vâunada Pâul å så saj lid
  forvilader omkrænj.
  
  Kom Hærta å Valpana ud?
  
  Ja, ded gjore di, å Garibaldi står tørader nera i Damlykjan.
  
  Så e alt ju i Ården, sâ Pâul.
  
  Naj, livel ikje så ganske, for du din Galnerojs, ska fost varra rasker ijæn.
  
  Jâ kanj vest got stå op å gå me Moer jem. Å Pâul velle sætta saj âuer Ænna; men
  Frida tâuenj i Skolran å holtenj nera. 
  
  Naj, Pâul, Fâr har sajt, a jâ ska varra din Sjøgeplajerska, å så ska du âu
  lystra maj.
  
  De gjek som Doktarenj hadde sajt, di foste Pâr Dâna å Nættarna hadde hanj Feber,
  å då måtte Frida å Moern sjevtes te å vâga âuerenj; men sin gjeked rast framad,
  å denj fæmte Dânj præwde hanj å varra igrân oppa, å de gjek âu helt got, sæl om
  hanj va lid matter. Om Awtanenj kom Sannemanj inj å så om’enj.
  
  Nâ, veddan gåred nu, Pâul?
  
  Jo, nu gåred helt brâ, å i Mârn tænkjer jâ, a jâ kanj stagra å jem te Moer.
  
  Ja, men ves vi nu ente vel varra å me daj?
  
  Pâul så lid på Sannemanj; hanj forsto nâue, om de va va Spøj æjle Alvår.
  
  Jâ e då’ente fæster hær.
  
  Naj, ded e du ente, men når jâ nu spor daj pent omed, så bler du livel, ikje
  sânt? vi hâr livel sawnad daj enjhellu, å der e ju hæjler ente andra enj daj,
  der kan tomla Garibaldi. Va der sjedde i Vinjters vel vi glømme, jâ va for
  hissier å hår denj Gongenj, ded hâr jâ tænjt på så ota, kanj du tro.
  
  Pâul hadde nær fåd våda Iven, hanj va ju lid svâgelier inu.
  
  Jo, jâ ska nok ble, for ded e livel hær, jâ aldrahælst vel varra.
  
  Ded va alt va Pâul veste å saj; men ded e ju ente di monge pene Orn det kommer
  opan på. Pâul å Sannemanj forsto enjanj, å så va alt væl.
  
  Pâul velle hælst begjynjt å sjødda nâd me de samma; men Sannemanj hadde sajt, a
  nu skujle hanj vila en Øgga for å komma ræjtit te Kræfter, å så gjek hanj bâra å
  nutada i Grån, å æjla sod hanj å læste.
  
  Enj Ættemedda sod hanj oppa i Lysthuzed me sin „Hammer og Ambolt", så kom Frida
  me sit Sytoj å satte saj hos’enj.
  
  Nâ, Pâul, va sedder du å tænkjer på? jâ synes du ser så glâr ud.
  
  Jâ tænkjer på, a ded e livel ârtit å læwa. Frida gâ saj te å grina: De e livel
  nonna sjâulia Tânker du hâr, Pâul. 
  
  ja, du forstår maj kansje ente ganske. Jâ mener, a når enj e unger å rasker, å
  alt tajnar så lyst, så må enj då âu varra glâr å takka for de goa enj hâr fåd.
  
  Jo, Pâul, ded forstår jâ got å hâr âu sæl tænjt på ded samma.
  
  Pâul sod å så på Frida. Vår va hon då næt, å altid så mijl å væl, udan nâd
  Skaveri.
  
  Jâ hâr nu âu sodded å tænjt på alt, va jâ ska udrætta. Vorharre hâr ju gjed maj
  goa Æwner, å så hâr hanj âu Ræt te å forlonga majed å maj ijæn.
  
  Va stort hâr du tænjt å udrætta, Pâul?
  
  Ja, se ded ved jâ foje ræjtit. „Hvad du evner, kast af i det nærmeste Krav“,
  står der ju i enj Song, ded vel jâ præwa, kansje ded âu kanj ble te nâd
  stort. Nu hâr jâ tænjt, a jâ vel ble her et År inu; men så vil jâ på Hojskola å
  kansje âu på Lanbrugsskola.
  
  Ja, ded troer jâ âu, du ska, jâ ska på Hojskola te næsta Sommar å ded glær jâ
  maj alt te. Men va vel du så sin?
  
  Sin vel jâ hâ mit ajed Jem, å ded ska varra lyst å pent, kanj du tro, der ska
  Soln sjenna altid, bådde uda å inja.
  
  Troer du, a du kanj få Soln te å sjenna om Natten âu, grinada Frida.
  
  Ja, ded troer jâ, for jâ vil hâ en Konna, som jâ ræjti mener om, å hon ska âu
  mena om maj, å så blered livel Solsjen sæl i di svårteste Vinjterdâna.
  
  Frida hadde fåd en Knuda på Trånj å fikj nu så strænjt me å løza na, å Pâul
  velle nok jælpa na, for hanj grev hænjes Hån. Der sod enj Skadda i Pæretræd å
  kjekkada på sjøns te dom, hanj e ju så fæzeli tresker på seddan nâd, å då hanj
  høre, a Frida sâ: Fi, Pâul, nu får du ente flera, så veste hanj Besje, å sjynjde
  saj å floj ner te Pilagårenj å fortalded, men di forsto ente Skaddaprât, å de va
  kansje âu le got med, di fikjed vel tis nok å vedda.
  
  Der e gåd tre År å de e ijæn Sommar. Rosarna står så granja i Kjærkebohawanj, å
  Bællana, som gå frambi sjynga: „Marripytta, Marripytta, floj, floj, floj, i Mârn
  få vi Solsjen å Grantvær”, mæns Skaddanj sedder i Pæretræd å kjekkar  på
  sjøns. Hanj må livel fæjes i Dâ, hanj ska runt i hela Soggened å hâ fortalt, a i
  Dâ ska der varra stort Gjæstabod på Kjærkeboed, for Sannemanjens Frida ska i Dâ
  hâ Brojlep me Ænjahus Pâulenj, å Sannemanj hâr sæl vad uda i Hawanj å hajst
  Flaggenj. Anna hadde synts, a di kunje got vænta lid inu; men Sannemanj hadde
  sjynjt på med, hanj hadde så majed anjed å sjødda nu, a hanj nâue kunje få Tid å
  passa Gårenj. Så hadde hanj byt saj et pent Huz oppa ver Kjærkan, hær velle hanj
  nu bo som enj ren Embedsmanj. Pâul hadde vad bådde på Hojskola å Lanbrugsskola,
  å Frida på Hojskola å Huzholninjsskola, så di va got skolada te å begjynja
  sæl. Di hadde vellad, a Anna skujle fløtta op te dom; men hon sâ naj; hon velle
  ble i set Ænjahuz, sålænje hon sæl kunje ruterera Sâgarna. Hon hadde livel
  jolped dom lid di siste Dâna, der va ju så majåd å gjorra, for Sannemanj velle
  hojla stort Gjæstabod; hanj hadde ju mæn denj ena Døttern å hojla Brojlep
  for. Anna hadde hælst vellad bled i Kjøkkened i Dâ âu, de paste hon bæst te,
  mente hon, men ded va der ju ente Snak om, hon måtte inj å sidda te Hojbors ver
  Sian å Pâul. Ajle Nâbona e me, unjtâns Pilagårs, som hadde fåd Forfajl, å monga
  pena Gaver va der âu bled å, men denj finesta å kostbâresta Gavan, va et Søl
  Kaffestil, som va kommed borta frå, de va frå enj å Sannemanjens gamla
  Hojskolekommerâter, ble der sajt. Frida å Sannemanj hadde vellad, a Pâul skujle
  præwa å skriva enj Song te Gjiled; men hanj hadde ente vellad, de va då så
  lorlit å skriva enj Song te saj sæl, syntes hanj. Men så tâu Sannemanj fat, å
  ded koste bådde Sved å Hâudbry å fånj sammenstæjlder; men så mente hanj âu, a
  hanj va’nte så ijla. Å så song hanj âu sæl for, ætte Melodien „Vort Fødeland var
  altid rigt."
  
  Så snârt som Fâulana få Fjær,
  å got å væl kanj floja,
  di hijta dom âu vær
  især enj Mâga å enj Rødda.
  Å Mænjesken, som klåga e,
  å mena dom så tamma,  
  
  di ligna livel Fâula me,
  di ævent gjor de samma.
  
  Ja, va a seddan kommer å,
  kanj jâ’nte jer fortælla;
  men Pâul så milt te Frida så,
  mæst frå a di va Bælla.
  Å så enj Dâ hanj spore na:
  Va mener du min Paja?
  Å Frida retad svâre ja,
  jâ duna vil vå Rødda.
  
  Når Præstenj di Pâr Orn hâr sajt,
  som hijla jer to sammen,
  å jerra Hænner sammenlajt,
  å Dénenj hâr sajt Ammen,
  ni jemma ble âu så pånå,
  for hær jer Rødda finjes;
  men Røddanj, vår ni lå som små,
  ni altid glâ vel minjes.
  
  Å vi, som fæsta hær så glâ,
  âu sænner Ønsker monga,
  a alt må ârta saj så brâ
  me Grantværsdâ så longa.
  Go Hælsa — å som Årn di gå,
  me Småfolk i enj Krødda,
  ni livel altid hijta må,
  enj dajli lojner Rødda.
  
  Så holte Dénenj en long Tâla. Hanj hadde holt monga Brojlepstâler i sina Dâ, å
  de va for de mæsta denj samma Lajsan om ijæn, å hanj kunje na âu udanad. Men i
  Dâ ble hon livel lid anjelens enj vân, de va, som om hon va mera følt, å ajle
  syntes de paste så got, då hanj slutada me å saj: Unga Menjesker, der ska
  begjynja på dorra Livsgjærninj, mena ju altid, a di ska kunja udrætta nad
  stort; men de bler mæn enj ynka, der nåred. Jâ mente âu, då jâ begjynjte som
  Lærara, a jâ skujle kunja læra Bællana enjhellu, å a di ajle skujle ble klåga å
  goa Mænjesker. Nu hâr jâ set, a de e mæn bled san hal om hal me Kunskavarna for
  di mæste, å somma å dom e blena rena Skobbatrâu. Di å mina Skolebælla jâ hâr hat
  mest Glæ å, e di to, som nu hâ gjed enjanj dorra Ja. Å sæl om di ente når å få
  udrættad alt de stora di hadde tænjt dom, så vel di nok livel udrætta nâd got, å
  va der e got, e âu stort. Å så vel jâ ønska Hæjl å Lokka på Livsvandrinjen, for
  ded troer jâ di fortjæna. Frida hâr ju altid vad en galant Pibel, å sæl om Pâul
  ajle Dâ hâr vad enj fæzelier Galnerojs, så tor jâ livel saj, som der står i
  Salman
  
  „Lovet være Himlens Gud, de
  ædles Æt dør aldrig ud.” 
  