text: Ræja Pær Krammara
  
  Enjgong kom Sântepær å ræja Pær Krammara gånes å snakte sammen i enj Skâu, så
  möte di en Paja, a der gjik å vrælada å va så kjessam, så kjessam, sa Tårana
  trijllada hinje ner ad Kjæwtana.
  
  »Mæn va går du då å e så kjessam âuer, minn Paja?« sajer så Sântepær — hanj
  ynkades ju âuer’na, kantro.
  
  »Ja,« sajer Pajan, »jâ torr semænj foje saj’ed te nâd Mænjeske, så galed e’d gåd
  maj.«
  
  »Jamæn, jâ e Sântepær, å jâ ska nok jælpa daj, om de skujlle kniva på. Du ser ju
  ud te å varra en ræjti galant Paja.«
  
  Ja, hon skujlle då hâ et lided.
  
  »De ska du semænj inte varra så kjiv å,« trøstada Sântepær’na. »De bler nok enj
  Horra, å når hanj bler stor, ska du bâran sænna’nj hænn te ræja Pær Krammara å
  tjæna, så kanj hanj ble gjefter me hansa Døtter å få’d så gott, så gott.« Ræja
  Pær Krammara rynde lid på ded å tænjte, a de skujlle hanj nok sætta enj Stoppara
  for.
  
   De va då enj væl Manj, dænj Sântepærinj, syntes Pajan. De va lissom, a hanj
  hadde tâd alt de kjessamma væk frå’na — å de gjik gott nok, som hanj hadde sajt,
  de ble enj Horra, å då hanj så va ble’nj  vâusinj, sænde hon’inj hænn te
  ræja Pær Krammara å tjæna. — Hâns hed Horrinj, å hanj va bådde starker å villuer
  å enjhillu nætter. Hænnuer va hanj âu, sa de va ævent de samma, va hanj ble
  stæjllder te, hanj sjillde saj ømmer nætt ver’ed, å som seddan kom Pærsa Døtter
  — Maria hed hon forræsten — kom hon snârt te å mena enjhillu om’inj. Ikkje
  rappere hadde hon åsjøtt injomkrænj, forrinj a hon va uda hos’inj å höre, om hon
  kunje jælpa’nj me nâd. Sæl va hon nâd så urimelia nætt å viss, å minjst lisse
  færm te sitt Arbaj, som Hâns te sitt, sa de va’nte så unjelit, a hanj âu kom te
  å mena om hinje. Vår å når di kunje komma astâ me’d, jolpes di te om dorra
  Arbaj, å æjlles om Aftnana kunje di sidda timaviz å snakkes ver om Framtiden å
  va der æjlles kunje varra dom imæl.
  
  Te å begjynja me va ræja Pær Krammara så tefresser, a di seddan jolp injanj, for
  di fikkje mæst de dovvelta urætt, som di tâu på, å hanj va så gjerruer å så
  arbajsgrådier, Skroved, sa de ikkje ammada te. Mæn når de hadde trajt nogged om,
  kunje hanj ju nok sjønna, a der va anjed dom imæl, inj ævent å få så majed
  sjøtt, som di orkada, å så kom hanj te å hâusa på, va  Sântepær hadde sajt
  for monga År sin. »De ska jâ nok få satt enj Stoppara for,« tænjte hanj ijænn, å
  sajer så te Hâns, om hanj inte kunje tâ hænn te Jæppa på Bjæred for’inj å sporra
  hannem, vår lænje hanj skujlle læwa, å vår hanj kom hænn, når hanj va dör.
  
  Jo, lâude Hâns, de skujlle hanj nok. Ræja Pær Krammara gjikke så inj å syzlada
  Öjen, å Hâns skujlle løvva nonna Möjvâuna inj, injan hanj tâu astâ. De gjik mæn
  lid trawt, te å begjynja me, mæn rættad va Maria dær å jolp’inj, å Hâns
  fortalde’na så, vår hanj skujlle hænn.
  
  »Jamæn, gjorr’ed då inte,« sajer Maria å ble så urimelia kjessam. »Hanj e ju
  Mænjeskeædara, å du kommer alri jemm te maj ijænn. Kunje du inte la ble me å gå,
  æjlle âu gå enj anj Stâ hænn, å så bâran saj, a du hadde vad dær?«
  
  »Najgonn,« påsto Hâns, når hanj hadde lâut’ed, vijlle hanj âu hojlla’d, — å
  Ænnanj på’d ble nu, a hanj fikj saj enj goer Mâdapozza unje Arminj å reste å.
  
  Der va lânt te Jæppa på Bjæred, mæn då hanj hadde vânkad mæst i fjâurtan Dâ,
  rajte hanj enj rör Går, å dær gjik hanj inj for å sporra saj for. »I, mæn ska du
  te Jæppa på Bjæred?« sajer Boninj så te’nj, »ja, hanj ska ju varra så hundans
  kloger. Kunje du  så inte me de samma sporra’nj frå maj å, voddan de kanj hâ
  saj, a dænj ena Âvijln uda i Hawanj alti hâr røddena Æble på dænj ena Sian å goa
  på dænj anra?«
  
  Jo, de skujlle Hâns nok, å så fikj hanj sinj Mâdapozza fyjllader me dænj
  dajlista Gjæstaboddsmâdinj, å dærme nörlada hanj viderefort. Noggena Dâ ætte
  rajte hanj så enj stor vidkalkader Går, å då hanj kom dær inj for å sporra om
  Vænj, sajer Boninj så te’nj, om hanj inte kunje gjorra’nj en Tjæneste, når hanj
  nu fikkje snakt me Jæppa på Bjæred, å sporra’nj, voddan de kunje varra, a hansa
  Døtter lie me ett va ble’n  blinj, då hon sto å redde sitt Hår om Mârninj.
  
  Jo, de skujlle Hâns så gjærna gjorra, å då hanj så hadde fåd sinj Mâdapozza
  fyjllader, gâ hanj saj ijænn på Vænj, å nu gjik hanj, injtes hanj kom te ed
  stort Vann, vår der gjikke enj Manj å bâr Folk âuer, om di skujlle dænj Vænj, —
  for de e så lænje sin, a di hadde injena Båda —. Hâns fortald’inj, vår hanj
  hadde ajtad saj hænn, å Manj sajer så te’nj, om hanj nok tore å tâ dænj Turn,
  for Jæppa på Bjæred va ju Mænjeskeædara, ætte va enj hadde hört; mæn Hâns mente
  nu, a de skujlle nok gå.
  
  »Jamæn, kunje du så inte tâ å sporra’nj frå maj å, vår lænje jâ ska ble gånes
  hær å bæra Folk âuer?« Jæppa va ju så kloger, visste hanj.
  
   Jo, de skujlle Hâns nok urætta, å då hanj kom âuer på dænj anra Sian, kunje
  hanj sjymta Bjæred i Væster, vår Jæppa bode. Hanj traskada så bâran viderefort,
  å hænn på Ættemiddanj sto hanj udan for Portinj å bânkada på. Der kom så en
  gammel Kjælinj å lokte op for’inj, å Hâns spore, om hanj inte kunje få snakt me
  Jæppa på Bjæred.  »Naj, minj Horra, Jæppa e inte jemma nu,« sajer hon, »å om
  hanj va’d, hadde hanj slogged daj læje me de samma. Se du mæn hæjllere å kom
  astâ ijænn, injan Jæppa rækkjer jemm, om du æjllans kunje villa læwa lid inu.«
  
  »Ikkje Snak om,« påsto Hâns. »Jâ hâr noggena Ærne, jâ skujlle hâ urætta, te’nj.«
  
  »Jamæn kanj du så inte saj maj, va de e, du skujlle hâ snakt me’nj om, så kunje
  jâ kansje præwa å sjyla daj for’inj så lænje?«
  
  Jo, Hâns fortalde så, va hanj va komminj for, å så tâu Kjælinjen hannem me inj,
  å sâ te’nj, a hanj måtte sjyla saj unje Sænjen, å så höra gott ætte, når di va
  kommena te Sænjs, så skujlle hon præwa å få Jæppa te å swâra på ajle Sporsmåln.
  
  Hâns krev så unje Sænjen, å lid ætte ble der et arbarmelit Sty, sa Bjæred tâu på
  å darra. »Nu kommer Jæppa,« sâ Kjælinjen, »å så ikkje et Kny, for så e du
  lovérder.«
  
   Koss vår hanj fnyste, då hanj kom inj — å snuste å gnorrada å væste. »Hær
  lâutar ju å Kristenblo!« brölada hanj. »E hær nânj, så kom fram me’nj, a jâ kanj
  få’nj te Unjarna!«
  
  »Vist ikkje e hær nânj, naj,« sajer Kjælinjen, »mæn enj vedd ju alri, om hær
  skujlle hâ flojed nân Kråga frambi å taft ed Ben, Kom du nu bâran hænn å få dinn
  Kjylemilk.«
  
  Ja — Jæppa satte saj så hænn te Fâd, mæn Kjylemilk behawde hanj slætt inte, å
  når Kjælinjen inte så’d, plokte hanj Kjylarna frå å smed dom unje Sænjen. Dær lå
  ju Hâns, å hanj hadde inte fåd nânj Mâd på lænje, sa hanj slogg dom lisse rapt
  di kom, å va glâr te. Så om Aftaninj, då di skujlle te Sænjs, fo’r  Jæppa
  op ijænn å påsto, a hanj kunje lâuta Kristenblo; mæn Kjælinjen slo’ed bâran
  seddan hænn. »Vist ikkje naj, kanj du ded. Du hawsar bâran, æjlle âu e du så
  forkjölder, a du inte ræjti kanj lâuta. La voss nu mæn se å komma te Sænjs å
  sawa, så sæwnu jâ e.«
  
  Te Sænjs kom di, mæn lænje hadde di inte liggjed, forrinj a Kjælinjen fo’r
   op å râfte — for a Hâns kunje höra’d —: »Hör nu hær! Hör nu hær!«
  
  »Va e der då i Vænj, som du târ på Vaj?« sajer Jæppa hall onskawsfujller âuer å
  ble vâunader.
  
  »Â, jâ hadde seddenenj unjelier Drøm.«
  
  »Nâ, — va drømde du då?«
  
   »Ja, hör nu! Jâ drømde, a ræja Pær Krammara kom å spore, vår lænje hanj
  skujlle læwa, å vår hanj kom hænn, når hanj va dör.«
  
  »Ja, se de kunje jâ nu gott fortælla’nj, for jâ hâr ju Plâs hos dænj Styggja, å
  jâ e ævent ver å arbia enj Stol te’nj, å når dænj e farruer, så ska ræja Pær
  Krammara dö.«
  
  »I, så koss ilæll då!« sajer Kjælinjen, »mæn la voss så mæn se å komma te å sawa
  ijænn.«
  
  Di lâ dom så te å sawa, mæn monga Manuter vâre’d inte, forrinj a Kjælinjen ijænn
  râfte: »I, mæn vår kanj enj då âu liggja å drømma.«
  
  »Nâ, va drømde du så nu?«
  
  »Jâ drømde, a der kom enj Manj frå dænj rö Gårinj hinsian om Vanned å spore,
  voddan a de kunje hâ saj, a hansa ena Âvijl alti hadde røddena Æble på dænj ena
  Sian å goa på dænj anra.«
  
  »Jo, de kunje jâ semænj gott fortælla’nj, mæn di kunje ju bâran tâ å grawa om
  Træ’d, så vijlle di hita en Kjista me Gujll på dænj ena Sian om’ed å en Kjista
  me Jarn idi på dænj anra.«
  
  »Nâ, seddan å forstå. Jamæn la voss så mæn sawa videre.« Mæn nâue hadde Jæppa
  lajt saj te rætta, forrinj a hon for tredde Gong fo’r  op å râfte: »I, mæn
  de e då livæll âu forskrækkjelit, som jâ liggjer å drømmer i Aftan. — Hör nu
  enjgong: Nu drømde jâ, a der kom enj Manj frå dænj vida Gårinj  på dænj anra
  Sian om Vanned å spore, voddan a de kunje varra, a hansa Døtter lie me ett va
  ble’n  blinj, mæn hon sto å redde saj enj Mârn.«
  
  »Nâ, de e nu inte så fârlit me ded, for de e hon ble’n  å et årevved Hår,
  som sidder i en Sprikka i Væggjen, å hita di bâran ded å bro Iven me’d, så ser
  hon lisse gott som forr,« sajer Jæppa å læggjer saj te å sawa nokkenenjgong.
  
  Kjælinjen lod âu, som hon saw, mæn lissom ded târ hon ijænn på Vaj: »Æjlle va
  kanj der då varra i Vænj me maj, a jâ Gong ætte Gong ska liggja å drømma seddan
  nâd unjelit nâd?«
  
  »Nâ, va drømde du så nu?« gnorrada Jæppa.
  
  »Jo, jâ drømde, a dænj Manj, som bryggar å gå nera å bæra Folk âuer Vanned, hanj
  kom hær op å spore, vår lænje hanj skujlle ble gånes dær å slæva å alri varra
  torr i Bojsarna.«
  
  »De ska hanj pinalakkena, te hanj sæl sætter nânj te å löza saj å,« gryntada
  Jæppa, for nu va hanj hall nagger ble’nj, âuer a hanj Gong ætte Gong va
  ble’nj  uroader. Mæn nu hadde Kjælinjen fåd Swâr på ajle Hânsa Sporsmål,
  sa nu snev di te dænj hela longa Natten.  Dânj ætte skujlle Jæppa på Bjæred astâ
  på Arbaj, lisse rapt hanj hadde fåd lid å læwa ver, å så kom Hâns fram frå
  Sænjen,  å takkada Kjælinjen så urimelit for Jælpen å stæjllde så å jemætte
  ijænn.
  
  Fost kom hanj så te hannem, a der skujlle bæra’nj âuer Vanned, å hanj tænjte
  inte på, væm de va, mæn tâu’inj bâran på Nakkanj å nörlada å me’nj. Mæn då hanj
  så satt’inj å på dænj anra Sian, sajer hanj: »Jamæn, va’d inte daj, jâ sjikte
  Bodd me te Jæppa på Bjæred? Daj hadde jâ såvist inte vænt å se ijænn, så sikker
  va jâ, a hanj hadde åded daj. — Mæn va sâ hanj så?«
  
  »Sâ å sâ? Jo, hanj sâ, a hær skujlle du ble gånes, te du sæl satte nânj te å
  löza daj å.«
  
  »Hadde jâ så bâran alri slopped daj,« klynjkjada Manj, »så skujlle du forlademaj
  fåd Plâsinj.« Mæn då va Hâns alt lânt på Vaj, å jemmætte gjik’ed lissom lættere,
  sa hanj rajte snârt dænj vida Gårinj å fortalde, va Jæppa hadde sajt om de
  årevvena Håred i Væggjasprikkan. Nu ble der lét å ajle, som Iven hadde, å lænje
  vâre’d inte, forrinj a de va hit, å ikkje rappere hadde Piblinj gned sina Iven
  me’d, forrinj a hon så som alri forr, å stor va Glæ’n. Hâns fikj sinj Mâdapozza
  fyjllader me alt gott, — å så astâ ijænn, te hanj rajte dænj rö Gårinj.
  
  »I, mæn kommer du omijænn?« sajer Boninj, snârt hanj ser’inj. »Vi hadde nu alri
  vænt å se daj mer, for di saja ju, a  Jæppa på Bjæred æder lisse monga, hanj
  kanj få fatte på, — mæn va sâ hanj så?«
  
  »Hanj sâ, a Ni skujlle bâran grawa om Træ’d, så vijlle Ni hita en Kjista Gujll
  på dænj ena Sian om’ed å en Kjista Jarn på dænj anra.« Å de kanj nok hænna saj,
  a Spâ å Skâuler kom fram som en Visp — å ajle ud å grawa. Injan der va gåd så
  majed som enj Tima, va bæggje Kjistarna frama, å lidemajvæl sikkenet Gjijlle der
  ble holt. Hâns fikj en hel Sjæppa Gujll å slæva å me som sinj Pârt, sa nu va
  hanj lisse majed vær som sinj gamla Huzbone.
  
  Ræja Pær Krammara ble rent om enj Hals, så forfærader ble hanj, då hanj så Hâns
  komma gånes. Hanj hadde ju alri vænt å skujlla se’nj tiere. »Mæn koss ilæll, e’d
  du, der kommer, Hâns?« sajer hanj så, då hanj va komminj så majed te saj sæl, a
  hanj kunje få Munj på Gled. »Va sâ så Jæppa på Bjæred?«
  
  »Hanj sâ, a hanj tjænte hos dænj Styggja, å dær sodd hanj ævent å hadde å sjødda
  me å arbia enj Stol te daj, å når dænj va farruer, så skujlle du dö.« Mæn då
  ræja Pær Krammara höre ded, ble hanj så splintrenes arrier, sa hanj sprong i
  Loften å floj rent i Flinjt. — De e dærfor, enj så ota kanj hita senna små
  Flinjtestena runt omkrænj på Âgrana. Mæn Hâns å Maria holt Brojllup me de samma
  å bode glâ å tefressa på Gårinj i monga, monga År.
  