text: Hawed e mit
  
  Hawed e mit, Lanned e dit, song Gaddisana uda frå Sjønj. Nu va’d ju Framtid,
  å nu galt’ed for ajle om å hijta saj enj Mâga. Hanjana sloedes, så Fjærana røj
  om dom, mæns Honnarna rolit så te, for sin å gje saj hen te Sajerhærrenj.
  
  Gamla Andris Koffed, æjle stora Andris Koffed, som Folk âu kalt’enj, kom rolit å
  sindit nørlanes oppa frå Huzed, som lå lid oppa på Skrântan; hanj gjik fost runt
  å kjikkada lid på Sjøns te Bådana for å se, om di hadde Grajarna i Orden å ræjti
  fortojad, så nørlada hanj hen te Hawnabænkjenj å satte saj. Hær lâutada som vân
  å tjærad Tâuværk frå Bådana å rødden Ædja frå Strân, denj Lâutenj som ajle gamla
  Feskara å Sjøfolk synes så got om.
  
  Lid ætte kom Lârs Peter âu stagranes; hanj måtte lesedan en Runjtorn hen å
  kjikka lid på Bådana, forrinj hanj hawnada på Bænkjenj ver Sijan å Andris.  De
  va nok Solsjenned å Gaddisasongenj der hadde narrad dom ud frå dorres lojna
  Stâua. Di andre gamla Feskara å Sjøkara hadde vad mera fornoftia å bled jemma.
  Hær va nu hejler ente majed å kjikka ætte  i Dâ; ajle Bådana va ju i Hawn, å
  Skuder va der mæn en, a di kunje få Iva på, å hon va så lânt uda, a di mæn ævent
  kunje sjømta na. Di ble livel snârt enia om, a de va bâra enj Finja, som nok va
  lastader me Brænje; en å di, der va sammensømmader me Tretommasøm, å som injen
  ordenlier Sjøkar sætter sin Fod på Dækked å.
  
  Nå, de ble livel snârt for kâlt å sedda hær, sæl om Soln sjinde å Gaddisana song
  aldri så forårsglâ, å di krikkada snârt jem te Kaklunskrogenj å Åvisan, som
  Påstenj nu hadde vad der me.
  
  Andris Koffed hadd’ed got nu på gamla Dâ, sæl om hanj va farru te å kjeda saj
  lid å lanjta ætte, a hanj kunje komma på Sjønj me sina Ålatæller å
  Øradagarn. For gammajl velle hanj livel ente kajles, hanj ble ju halfjærs nu te
  Valberdâ, så de va då injenj Åijler å snakka om.  Skradurenj va hanj ju ente
  hejler, bâra lid frøstbeddenj; men de kom saj vel bâra å, a hanj sod for majed
  inja å røggada. Jo, de velle varra Synj å klynkja, å de gjore Andris hejler
  ikje. Hanj hadde ju sinj ajen lojna, pena Stâua, vår hanj råde saj sæl, å på
  Klokkeslæt sto Mâdenj på Bored inja hos Kâlsa, å bådde Anna å Kâl va alti væl
  imod’enj. Å nu va der ju âu kommenj enj lidenj Andris i Vaggan inja hos Kâlsa;
  hanj va ju mæn fira Månada, så der va’nte maj ed ver’enj enu, men Tiden løvver
  hâusa, å om trele-fira År kunje hanj nok følla me stora Andris ud å rojta
  Ålatællerna. 
  
  Nu va’d ju snârt fira År sin, a Andris va bled Ænjkjemanj, de va et stort Sawn i
  Fostninjen, då Kon dø; men som Andris sâ, nu skujle henjes Tid ente varra
  lænjer, å hon hadde âu gåd å skrântad lænje, så de va ju bâra got a hon slop,
  sæl om hanj nu følde saj lid ena. Kâl va ju enesta Bælli, å derfor hadde Andris
  då gjed hannem Kjev på Huz å Båd å Reskaver, mod a hanj fikj sinj ajen Stâua å
  Kost å Renhojlelse. Andris velle livel vrâga me om Sommarenj, så lænje hanj
  hadde Hælsan.
  
  Ded hadde âu gåd got denj fosta Sommarenj; men så va Andris å Kâl blena kontra
  for Alvår. Di hadde vad i Vrâg tæt uda ver Øen. Då di hadde trajt å skujle på
  Jemlén, va’d blikstelle, å Sajlen hænjde å daskada te injen Nøtta, å di måtte tâ
  Årerna fat å ro. De ble pånå Medda, injan di rajte Hawn.
  
  Så hadde Kâl sajt:
  
  "Ja, nu kanj du saj,va du vel, Fâr, men nu ska’d ente vâra lænje forrinj hær
  kommer Motor i Bådenj."
  
  "Motor, sajer du, Motor i minj Båd, naj, de ska livel ente sje, så lænje jâ kanj
  majta enj Åra. Motorer å Dâmpmaskiner e nâd denj Ona hâr skavt for å få Folk te
  å ble dâuena, men Vinjen e nâd Vårharre hâr gjed te Gawn for Feskara å Sjøfolk."
  
  Men Kâl va’nte Fârsa Horra for injen Tinj, å kunje âu varra stajler, når de
  Sinjed tâu’enj.
  
  "Minj Båd, sajer du — naj, Bådenj e minj! Du hâr sæl gjed maj Kjev på’nj, å jâ
  ska visa daj, a der  ska komma Motor i’enj, injan der e gåd enj Månad. Vel du
  så ente vrâga me lænjer, kanj du la varra, jâ ska nok få maj enj anj Makker,
  æjle âu târ jâ maj enj Loddekar, dom e der alti nok å."
  
  Så snârt di hadde fåd Bådenj fortojader, gjik Andris jem å lo di andre om å
  pella idå å bre. Ræsten å Dânj holte hanj saj i sinj ajen Stâua å møte bâra inja
  hos Kâlsa te Måltidarna.
  
  Dânj ætte gjik hanj hen te di gamle på Hawnabænkjenj å fikj saj et Prât me dom,
  å så kjevte hanj saj et Pâr Øradagarn å fæm Ålatæller å Lårs Peter. Hanj hadde
  livel vad så fornoftier, a hanj hadde beholt sin gamla Jolla, å om Ættemeddanj
  rode hanj ud å satte sina Tæller å Øradagarn lesom di andre gamle, der ente
  dâude te å tâ i Vrâg lænjer.
  
  Kâl tâu slet ikje i Vrâg denj Dânj, men løv ner te Najse me Bådenj, å om
  Awtanenj kom hanj å Makkerenj gånes jem.
  
  Enj Ugga ætte tâu di ijæn te Najse. Andris sod, som så ota, på Hawnabænkjenj å
  sludrada, då hanj høre enj Motor å plaffa, å snârt så hanj Bådenj komma fram om
  Udenj, så de skommada for Bâuenj. Hanj reste strajs på å spode saj jem å inj i
  sin ajen Stâua; hanj skujle ente varra på Hawn å by denj fosta Motorbådenj
  Velkommenj.
  
  Andris kunje livel ente dy saj for å kjikka ud jennem Vinjued for å se, veddan
  di klârada Injløvved; men Kâl, som sto te Rors, klârada denj fint.  Bådenj
  kom me fujl Fârt inj jennem Gatted å inj i Hawn, å de så mæst ud te, a di skujle
  torna læje mod Vatterlesten; men Kâlsa Makker slo bâra Motorenj frå, å Bådenj
  lystrada ju Rored å svajada å lâ saj nok så pent te Bolverked.
  
  "Ded va got manurert; men Kâl e ju âu minj Horra, å de e maj, der hâr lært
  hannem å styra enj Båd," momlada Andris.
  
  Der va mæst helt Opløv på Hawn, ajle skujle ju hen å se på Motorenj å høra, va
  hanj hadde kost. Di gamle røste på Hâud, då di høre, a denj hadde kost âuer
  Tusen Kroner, de va livel monga Pænja, å så slog denj ju monga Potter Olja om
  Dânj, å hon va hejler ente belli. Di unge så mera stort på’d, kunje bâra Pænjana
  skaffas, velle ajle Bådana hâ Motor, injan der va gåd et År. Vår va’d livel
  nømt, sæl om di skujle væstanom å vrâga, behøvde di livel ente løvva ud, forrinj
  Klokkan sæks-sju om Awtanenj å varra inja ijæn, når hon va fæm om Mârnenj.
  
  Då Klokkan va sju, så Andris, a Kâl å hansa Makker å enj Loddekar kom me Garn, å
  så tâu di i Vrâg, mæns di andre va løvved ud for to Tima sin. Om Mârnenj hadde
  Kâl bådde åpellad å bret, forrinj nânj å di andre Bådana kom inj, å der va livel
  tjyt me Sil denj Dânj.  Andris kunje livel ente hojla saj inja; hanj tâu sin
  Jolla å rode ud å så om sina Tæller å Øradagarn å fikj âu fæm pena Åla å to
  Ørada.
  
  Om Ættemeddanj gjik hanj te Hawnabænkjenj. I Dâ va Væred fint, å mæst ajle di
  gamle va samlada, di hadde âu majed å drøfta i Dâ. De va ju om Motorbåda a
  Snakked gjik. Di va mæst ajle enia om, a de velle føra te Fattidom å Elændihed,
  ves di ajle skujle hâ Motor i Bådana. De va ju et stort Påvâu å der va mæn en
  ynjka, der ajde så majed, a hanj kunje betalla enj Motor, di andre skujle låna å
  kom i Gjæjl te op âuer Ørn. Der va âu monga, der fikj skaffa nya Båda, di gamle
  va ju så møra, a Motorenj velle slå Bonnenj idå dom. Så va der Oljan. som koste
  enjhellu; i År, vår der mæn va bârt om Sil å Lajs, slog Oljan nok de mæsta.
  
  Andris va ju ente me på detta nya, men hanj forsto livel så majed, a de velle
  ble lânt lættera å varra Feskara nu, ænj de hadde vad i hansa Ungdom, å a der âu
  kunje tjænes ver’ed, for nu kunje di alti komma ud te di bæste Plâzerna, sæl om
  di lå lid lânt væk. Nu vell’ed hejler ente varra nær så fârafujlt å varra
  Feskara, nu kunje di rapt løvva inj, om de ble Uvær; forrå va’d ju bâra å søja i
  Læ, å de va ju ente alti, di nåd’ed.
  
  Ajle så di op te Andris å velle gjærna høra hansa Meninj; men i Dâ tajde hanj
  mæst. Andris hadde ju vad Formanj for Bjæralawed i et Snes År, å hadde vad
  Førara for Rædninjsbådenj lesse lænje, å hadde vad me te å rædda asjillia
  Menjeskeliv, å jemma i Skatolskoffan hadde hanj Medaljan ligjenes, som  hanj
  hadde fåd, då di ræddada di fæm Svenskana frå Vrâged nera ver Røstâ. Ajle di
  gamle hâuste got denj Dânj, sæl di, der ente hadde vad me.
  
  De va fost i Mars, de hadde sat i me Snetjykka å enj Brânstorm frå norostan om
  Awtanenj. Klokkan fæm om Mârnenj kom Strânvajten å porrada ud; der va en Skuda
  udfor, som nok ente velle gå klâr å Lan. Då Andris kom ud, så hanj âu strajs, a
  hær velle di nok få Brug for Rædninjsgrajarna å spode saj å få dom klâr.
  
  De gjik âu, som di tænjte. Skudan ble hænjenes på et Sjær tæmmelit lânt uda nera
  unje Røstâ. Di præude fost me Rakættarna, men di kunje ju ente nå nær
  derud. Sjønj brød ju âuer Skudan, å de velle nok ente vâra lænje, forrinj hon
  sjildes ad. Manjskawed hadde præut å sætta Bådenj ud, men hanj va bled knuster
  mod Sjevssian.  Mâstarna va alt gåd âuer Bora, å Manjskawed hadde sorrad dom
  fâst te Stompana for ente å gå samma Vaj.
  
  Så va’d, a Andris hadde râvt:
  
  "Kom nu hær, Horra! Vi må hâ Bådenj ud å se å få dom bjærada. "
  
  Men gamla Ola Lârsen, som hadde vad Bådaførara, forrinj Andris ble’d, hadde
  svârt:
  
  "De nøttar injed, Andris, Svenskana får bâra ble deruda; de vel varra
  Galnemanjsværk å gå ud me Bådenj nu, seddan som Sjønj bryder."
  
  "Vi stå ajle i Vårharres Hån, Ola; men stå hær  som enj Krystara å se på, a
  di deruda droknar, kanj jâ’nte, å ves der bâra e sæks, som vel følla maj, så
  ska’d nok âu me Gods Jælp lokkas; men de ska varra unga Kara, som injen Familia
  hâr."
  
  Ajle di unge Karana bø dom âu te, å Andris valde di sæks, som hanj veste va di
  kraftiste.
  
  "Men du hâr ju sæl Konna å enj lidenj Horra jemma, Andris, tænjkjer du ente på
  dom," sâ Ola.
  
  "Jâ bâ Farvel me Stina, forrinj jâ tâu jemma frå, så hon e forberet."
  
  Nu va’d om å få Bådenj ud. To Gonga præude di, men Sjønj slo’enj tebâga. Trede
  Gong lokkades’ed; men di måtte vâda i Sjønj te mit på Lived.
  
  Andris satte saj te Rors å gâ Odre te å ro, å nâue et Kvater ætte va di âu uda
  ver Skudan. Nu skujle di ju om a Læsian, å ente så nær, a Bådenj tornada mo
  Sjevsian, å de lokkades âu. Men Svenskana, som hadde sorrad dom fâst, va så
  forkommens, a di ente sæl kunje komma los. Men nu så Andris, a der hænjde en
  Trossa udanbors, denj fikj di fat i, å lemydier som enj Kat æntrada hanj op på
  Dækked, å enj for enj grev hanj di halijælfrøssena Sjøkarana å hev dom ner i
  Bådenj, vår Manjskawed sto parât te å griva dom, å på denj Mådan kom di ner ajle
  fæm. Så sprong Andris sæl ner.
  
  Nu galted om å komma i Lan ijæn, å de va kansje de varsta. Andris sod å holte
  Iva me Strân å så, a hær va en liden Bukt, vår der så ud te å varra  smult
  Van; hær fikj di præua, om di kunje lanna. Hanj styrada nu inj så nær, hanj
  tore, så reste hanj saj å lo enj å di andre tâ Rored. Sæl tâu hanj enj long
  Trossa å bânt denj ena Ænnanj fâst i Stawnenj å denj andra om Lived på saj sæl,
  så lo hanj dom ro Bådenj så nær inj te Brod, som di tore, å då der så kom enj
  hojer Sjø, sprong hanj ud. Hal vâdenes å hal svømmenes lo hanj saj bæra inj mod
  Lan å Sjønj. Hær va et lided skarpt Sjær, som hanj klamrada saj te å ajle
  Kræfter, då Sjønj velle træjkkja’nj me saj ud ijæn, å de lokkades âu å hojla saj
  fâst, å injan denj næsta Sjønj kom, va hanj så lânt oppa, a hanj hadde fåd
  Fodafæste. Hær sto âu di andre Feskarna terés å gâ’nj enj Hån.
  
  Nu gâ hanj dom så Odre te å hâla i Trossan, når hanj sâ te, å då der så kom enj
  hojer Sjø, gâlde hanj, a di skujle hâla, å så fikj di Bådenj så hojt op i Strân,
  a Sjønj ente kunje tâ’nj me tebâga, å sæl om Bådenj ble fujler å Van, så ble di
  livel ajle bjærada.
  
  "Du e livel et ræjti Manjfolk, Andris, å der e vest injen, der kunje gjort daj
  ded ætte," sâ Ola, "å vi e vest enia i å saj daj Tak for, va du hâr gjort."
  
  "Vi ska nok hejler la Takken gå hojare op," svâre Andris stelle, "men la vos nu
  se å komma unje Tâg, for ded kanj vi vest trænja te."
  
  Så grev hanj denj ena å di svenske Sjøkarana i Fawnenj å spode saj op te de
  nærmesta Huzed âuan  Bakkanj, å hær va snârt ajle, som hadde vad i Bådenj,
  samlada. Di andre spode dom ner te Lajed ætte tort Tøj.  Dânj ætta va di mæst
  helt krya ijæn ajle sammen, å et hal År ætte fikj Andris Medaljan.
  
  Denja Storjan fortalde Lårs Peter enj Dâ, di ajle va forsamlada på Hawnabænkjenj
  unjtâns Andris, å de va sânt, for Lårs Peter va enj å di, der hadde vad me i
  Bådenj, å nu va der ente andra ænj Andris å hanj tebâga.
  
  Di mæste å di gamle, som samlades på Hawnabænkjenj, hadde fored te Sjøs i dorres
  Ungdom å set ikje så lid å Varden; men der va livel injen, der hadde set å
  oplæut så majed som Andris, men hanj va’nte å de Slaued, der sod å grotada å
  sina Bedrefter, for hansa Fâr hadde ænjdå præut mera.
  
  Hanj hadde vad me denj Gongenj, då Engelsmanj å Svenskenj sloedes me vos. I
  Stânj for å ligja å træjkkja Fesk, hadde Feskarna fåd dom en Kanon i Bådenj, å
  de va’kje så få ræjtlastada Koffardisjev, som Feskarna hadde kaprad. Andrisa Fâr
  hadde vad me enj Gong, vår de gjik enjhellu varmt te. Der va kommed en stor
  engels Brig, der præude å gå nor om Lanned; men så va’d flâuad å å bled helt
  stelle, å ajle Bådana på denj norre Lén, som va urøstada te Kapperi, hadde
  omrinjad na; men Briggen hadde ju âu Sjyts ombor å velle ente âuergje saj
  govellit. I fira Tima hadde di sloes, forrinj hon âuergâ saj. Så slævada
  Feskarna dorres Prisa te Rønna, å sin  fikj vær Manj pånå tusen Rigsdâler i
  Prisapænja.
  
  Der kom ju Vælstan te Huza hos Feskarna i desse Årn; men der va livel ente majen
  Lokka ver ajle desse Pænjana, å nonna År ætte a Kapperied hadde tâd slut, va di
  mæst fattiara ænj forrå. De Grâned, di tjænte på å feska, va’nte stort mera ænj
  te å byta væk for Brørâu hos Bønnarna. Va der ente kommed så vælsajnad me Vrâg i
  desse Årn, hadde di mæste Feskarna nok måttad ud me Pozzanj.
  
  Lesom di mæste Feskarahorrana i di Tider hadde Andris, då hanj va sajstan,
  syttan År, fåd saj en Hyra, å sin hadde hanj fored te Sjøs, te hanj va
  tre-firetjive År, å majed hadde hanj set å oplæut i ajle desse Årn. Hanj hadde
  så fåd Hyra me enj Marstal Skonnert, der skujle te Rio; men di nåde aldri lænjer
  ænj te Kanâln, hær kom di inj i en Togga, der va så tæt, a di mæst kunje sjæra i
  na, å måtte kâsta Ânker å vænta på, a hon skujle lætta; men hær kom så enj
  engelsker Dâmpara å sajlde dom ner, å de va ævent, a di bjærada Lived.
  
  Så reste Andris jem å gâ saj te å feska Lajs om Vinjterenj, å om Sommarenj va
  hanj me enj Rønna-Skonnert på Robbefongst ver Spesbergen i tre, fira År. De va
  ju nâd, der gâ goa Pænja, så lænje de vâre; men då der ente va flera Sjælhunja å
  hijta ver Spesbergen, tâu hanj fat på Feskeried lesom hans Forfædra, å fikj saj
  âu Konna å Huz å Jem.
  
  Seddan gjik Prâted på Hawnabænkjenj om Sommarenj, når Væred va pent å Ajten
  ente al for styg.
  
  Nu va’d livel bled ræjti Sommar, å ajle Bådana gjik i Silavrâg vær Awtan. Anna
  Kâlsa hadde vad mæst hal beladen, for som en ræjti Feskarakonna synjtes hon, a
  hon âu skujle gå i Silen, i de minjsta jælpa te me å pella idå å bre; men lila
  Andris, som mæn va halsåra, kunje ju ente varra ena. Hon hadde præut å få saj en
  Piblastabba te å pass’anj, men derva injen å få; ajle der va så vila, a di kunje
  gjorra igrân Gawn, skujle ju gå i Silen. Men så hadde gamla Andris tebød, a hanj
  kunje got passa sinj Sønnahorra i tol-tre Tima vær Mârn.
  
  Anna hadde ingnad for, a de ble vel ente te nâd, men de gjik majed bære, ænj hon
  hadde tænjt saj.
  
  Når denj lila hadde fåd sin Mâd å Rengjorinj om Mârnenj, ble hanj lajder i
  Vaggan, å så tâu gamla Andris fat å vagga.
  
  Andris så snârt, a lila Andris velle ble enj ræjti Sjøkar, når hanj ble stor,
  for sæl om Vaggan slingrada som en ballastad Gallias i Bramsajlskulinj, ble hanj
  aldri sjøsjøger, men synjtes bâra, a de va ârtit.
  
  Så tâu Andris fat å sjynga. Hanj hadde ju lært monga Sjømanjsviser å
  Kjærestaviser i sinj Ungdom, då hanj for te Sjøs, sin hadde hanj mæst forgat
  dom; men nu kom hanj te å hâusa dom ijæn. Der va om di norske Loser, å om denj
  utro Sofia i Arendâl, å om Skujlda, som forleste på Doggersbânk. Denj sista va
  long, å injan hanj kom te Ænna me  sista Værs, hadde gjærna lila Andris
  sneved frå. Jo, di to Andrisana ble snârt så goa Venner, a di nâua kunje unjværa
  enjanj en Dâ te Ænna; men de velle vel livel vâra nonna År, injan di kunje
  føllas ad ud å røjta Ålatæller. 
  
  Feskara e ju et Folkafær, som så vit mâulit passa dom sæl å hojla ente gjærna
  Omgong me Lanbo æjle Hånværkara. Helt unjværa Lanned kunje di ju ente, å hær va
  de Tornagårenj, som lå le âuan for Lajed, a di søjte te, når di va i Beknev me
  et æjle anjed.
  
  Vævest Dam på Tornagårenj hadde vad Bone hær i pånå førretjive År å mæst vad som
  enj Fâr for hela Lajed.  For snârt et hal Snes År sin hadde hanj sålt Gårenj te
  Janus, som Horrinj hed, å bode sæl hos som Unjantâgsmanj.
  
  Janus hadde bled ver å holt Omgong me Feskarna som i Fârens Tid. Feskarakonnarna
  kom om Awtanenj me dorres Kjælinjakrus for å kjeva et Pâr Potter Melk, å Manjana
  ætte en hal Tynja Kantofler æjle et Knøppe Sænjahalm, å Janus tâu en gaddeli
  Betalninj for sina Vårer, men hejler ikje mera.
  
  Når der va nânj dør, kjøre ju alti Tornabonenj for Læjed, å skujle di hâ
  Madammen hænt, lo di hannem’ed bâra vedda i go Tid, va Dâ de påna velle sje, så
  skujle hanj nok hænta na, æntan de nu sjedde ver Nat æjle Dâ.  Hanj hadde alti
  goa Øj, å hanj  mente om dom, som om di hadde vad hansa ajena Bælla; men når
  hanj skujle hænta Madammen, ble di ente spârada. Hanj måtte ju âu hænta Doktara
  enj ynjka Gong; men de sjedde nu ente ota, Feskarna kunje ju bådde læua å dø
  udan Doktarajælp.
  
  Andris Koffed å Vævest Dam hadde vad Læsekommerâter, å sin hadde di alti vad goa
  Venner å kommed sammen. Andrisa hadde alti vad på Tornagårenj te Høstagjile å om
  Jyl, å Vævest Dams vad te Pølsegjile å Jylagjile hos Andrisa. Sin då di gamle va
  bled mæst lid teâuers, va’d bled ævent de samma me Janus Dams å Kâl
  Koffes. Madam Dam va æjla lid fin på’d å velle ente hojla Omgong me
  Feskarakonnarna, men me Anna Kâlsa kunj’ed nok gå an.
  
  Kâl Koffed va mæst som enj lidenj Konge i Lajed, lesom Andris hadde vad i sin
  Tid. Kâlsa hadde ju de stosta å penesta Huzed, å rent å pent va der bådde uda å
  inja.  Hær va hejler injen Gjæjl værkan på Huz æjle Båd, å di hadde nok âu lid
  Pænja på Rænta. Di mæste å di andre Feskarna hadd’ed seddan, a de kunje rabba å,
  der kunje ble te Føn å Klæn, men hæjler ente te mera. Om Sommarenj, når di
  silavrâgada, tjænte di ju som otast ret pent; men om Vinjterenj, ves der injen
  Lajs va, æjle der kom Hawis, kunje der nok ble Smâlahâns somma Stâ. Der va ju âu
  enj ynjka, som hadde tungt for å gå Magetæntarens Dør frambi, når di kom te Bys
  for å kjeva et Pâr Punj Sokker å enj Fjærinj Kaffe.
  
  Senna ræjtia Stommene va der mæn to å, å de va longa Frerik å lila Hannes. Di
  mæste va farru te å varra bonge for longa Frerik, for hanj va starker, å når
  hanj va fujler, å de va hanj ju så ota, så va hanj âu lomsker. Strajs ætte a
  hanj va kommed te Lajed, sjedd’ed ret ota, a der forsvânt Fesk idå Hytefâden om
  Nætterna, å di va ajle klâra âuer, a de va longa Frerik, som va på Spil. Så va’d
  en Nat, a Kâl hadde troffed’enj på farsk Gjærninj, å hanj hadde så gjed’enj enj
  Omgong Pryl, så hanj mæst måtte kriva jem; men sin hadde der aldri slopped nânj
  Fesk idå Hytefâden.
  
  Frerik va’nte gjevter, men bode ena i en Hyta le nera ver Strân, å hon va så
  forhobbad å forlada, a de va lorlit, hon ente va ramlad sammen; men Frerik hadde
  stivad na å me Drivtømmer frå Sjønj, så hon va bled stånes. Tâg va der nâue på
  na, å Ola Peter, som hadde kjikkad derinj enjgong, hadde sajt, a hanj velle
  skamma saj ver å hâ så fujlt å Møj i sin Grisabo.
  
  Lila Hannes va nærmast senn’ed hal Skrov. Hanj va gjevter, å Greta, som Kon hed,
  skujle nok âu toml’anj, når hon hadd’enj jemma; men Hannes snæjte saj ju frå na,
  så snârt hanj kunje se sit Ram. De Grâned, hanj tjænte, brugte hanj ju å sypa op
  sammen me longa Frerik. Men Greta va en skrap Madam, å sjødde nâd kunje hon âu,
  å tjæna Føn bådde te saj sæl å Manj. Om Sommarenj gjik hon  i Silen, å om
  Vinjterenj bøte hon Silamanjser å va denj vilesta Bøderskan der va i hela Lajed.
  
  Hannes å Frerik va ju Makra, bådde te å feska å te å drekka. Hannes hadde ju
  værkan Båd æjle Reskaver, så hanj va ju nærmast Loddekar. Frerik hadde enj
  gammajl, røddenj Båd, som de mæst va på Lived opan å tâ på Hawed me, å vær Gong
  di skujle på Sjønj, hadde di mæst enj Times Årbaj fost me å læns’anj. Frerik
  hadde âu et hal Snes Silamanjser, der va så flarrada, a de va lorlit, a der
  velle ble nân Sil hænjenes i dom. Lajsatøj hadde di ju ente; men om Vinjterenj
  trajte di bâra Fesk, å når di så hadde fåd et Pâr Tjiver fujla, trauada di a
  Lanned å sold’enj, å så foldes di ad te Bønj å kjevte Brænjevin for Pænjana.
  
  På Jemturn smâgte di ju got pâ Sypenj, å de va et ârtit Syn for Horrana, når di
  så dom komma me di tomma Tjivarna på Nakkanj å holte enjanj om Armenj for å
  støtta enjanj, mens di song å fujl Hals:
  
  "Å vi sypa, å vi drekka, å vi leva på
  Resterationer som Greva, så lænje vi hâr
  Pæn ja i vor Pung."
  
  Horrana holte dom livel alti i Fråstan, så lænje di foldes ad, for Frerik va di
  bonge for å tore nâue râva "Frerik denj sjuene" ætt’enj; men når hanj va stagrad
  ner te sin Hyta, va de grâua ârtit å følla Hannes jem å høra, veddan Greta tâu
  imod’enj. Hon sto gjærna i Dørn me Kåstaskavted i Hån, å då va’d  nok ente
  ârtit å heda lila Hannes. I Sænj fikj hanj aldri Lâu å komma ætte senn’en Tur,
  men måtte ligja på Golled å sniva, mæns Greta bredde saj i Dovvelsænjen.
  
  Janus Dam på Tornagårenj va enj fæzeli vila Bone, der va got me på alt de
  nya. Då hanj âuertâu Gårenj ætte Fârenj, va denj ju lid gammeldâz drevenj; men
  Janus hadde vad bådde på Hojskola å Lanbrugsskola, så hanj va got inja på
  nymodenes Lanbrug. Gjæjl hadde hanj ju ente majen, å vær Øra, hanj kunje få
  teâuers, brugte hanj te å forbæra Gårenj me.
  
  Andelssâgen va især nâd, som Janus Dam va majed vâgenj for. Majeri å Slajteri
  hadde hanj vad me te å stifta; men nu synjtes hanj, a di monglada en
  Brugsforeninj. Hær va ju lânt te Bønj, å kunje di så terne få Vârerna beliara,
  så måtte der då ente varra nâd å betænjkja saj på. Bønnarna å Udbygjarna på
  denja Lén kunje hanj sajtans få me, for di hadde ju lært, va Sammenslutninj e
  vært; men di skujle ju âu hâ Feskarna me, å de velle vel komma te å kniva mera,
  for di velle ju alti hælst ble ver på denj gamla Mådan.
  
  Kunje hanj bâra få Kâl Koffed i Troen me’d velled nok livel gå, for hannem hadde
  di ajle Tellid te. Enj Sønda Ættemedda gjik så Janus Dam der ner for å snakka
  me’nj om’ed å forelægja hannem sin Plân. Kâl va ju denj, dér velle tænjkja nøje
  âuer en Tinj, forrinj hanj tâu nân Bestæmmelse, å ætte  a di hadde snakt
  om’ed et Pâr Timers Tid, sâ Kâl, a nu velle hanj tænjkja âuer’ed i Ugan som kom,
  å mente hanj så, a de va de rætta, skujle hanj gjorra va hanj kunje for å få
  Feskarna i Troen me’d.
  
  Næste Sønda va Janus Dam ijæn der nera å snakte me’nj om’ed, å nu hadde Kâl tâd
  sin Bestæmmelse; hanj velle varra me på’d å âu gjorra, va hanj kunje for å få
  sina Kommerâter me. Så bestæmde di, a Lâurda Awtan velle di hojla Møde om’ed på
  Tornagårdssâlenj, vår så Janus Dam skujle forrelægja Sâgen, å så fikj di ju å
  høra, va di andre mente om’ed. Mit i Ugan ble der så opslåd en Plakât på
  Hawnaskured, vår der sto, a di injbø ajle te et Møde på Tornagårssâlenj for å
  forhandla om Oprættelse å en Brugsforeninj. Detta ble ju majed nøje drøftad
  bådde på Hawn å i Jemmen.
  
  På Hawnabænkjenj va di livel enia om, a seddan nâd Påhit skujle di bâra la ble
  me. Når di kjevte dorres Vårer hos Kjemanj å betalde dom, så resekere di ente å
  komma te å betalla dom to Gonga, å ded kunje ju nømt sje, a Udelarenj tâu
  Pænjakassanj å stok å me, der va ju så monga Kjæltrinja i våra Dâ, ded kunje enj
  ju læsa om i Åvisan pånå vær Dâ. Bønnarna va ju blena så fæzeli færma å treska
  di siste Årn, å velle di nu laua Brugsforeninj, fikj di sæl om’ed; men Feskarna
  skujle livel varra fornoftiara ænj som så.
  
  Gamla Andris snakte ente majed me. Detta hær  va ju nâd nyt, som hanj ente
  forsto saj på, men derfor va’d ente sajt, a de va nâd Lort. Hanj å di andre
  gamle Feskarna hadde ju âu vad så hort imod, a di unge skafte Motor i Bådana,
  men nu kunje hanj livel got se, a di hadde Ret.  Der va ju ente nær ded Slid som
  forra, å livel tjæntes der mera ænj forra, å om der nu kom enj stiver
  Pålanskulinj, kunje di rapt løvva inj, injan Hawn ble bekajad.
  
  Di, der va mæst opivada på Brugsforeninj, va Kvinjfolken, vår vell’ed livel ble
  râfor, når di kunje stikka hen te Brugsen ætte en føje Tinj, som di sto å
  monglada, å då kunje di âu sæl gå i Botikken å se på Vârerna, forrinj di
  kjevte. Nu va’d ju seddan, a va’d hal ila Vær, va’d Manj, der tâu te Bys å
  hanlada, å då sjed’ed så ota, a hanj kom jem me et anjed Slaus Kaffebønner, ænj
  di velle hâ. Å skujle hanj kjeva et Hâutorkle æjle Tøj te et Forkle, kom hanj
  jem me nâd Lort, som nâue va Pænja vært.
  
  Madam Dam va mæst hal unøtta âuer, a der skujle hojles Møde i dorres Sâl, de ble
  ju et fæzelit Sled me å få rengjort ijæn. Feskarna kom vel injpâlanes me dorres
  møjfujla Træsko æjle Træskostæula på, å kansje di âu sod å spottada på Golled,
  di hadde ju injen Dannelse, demmeså.
  
  Nâ færmt va’d livel, a de va henjes Manj, der va i Spessenj for â danna
  Brugsforeninj, ves de gjik i Orden, ble hanj sajta Formanj, kansje hanj så âu
  snârt kom me i Sognaråd, å mâulit a hanj kunje  ble Sognaråsformanj me
  Tiden, væm kanj vedda?
  
  Klokkan sju begjynte Folk âu å komma, der va felle-fæm Bønner, å di satte dom
  ævarst, så kom der et hal Snes Udbygjara å Arbjara, som satte dom i Metten, mæns
  Feskarna ble seddenes nerast, le injan for Dørn. Janus Dam bø dom nu vælkomna å
  sâ:
  
  "Ja, Kâl Koffed å jâ hâr ju sammenkalt te dætta Møded for å snakka om å få
  oprættad en Brugsforeninj; men forrinj vi begjynja, ska vi ju hâ valt enj
  Derigent, jâ vil forreslå Kâl Koffed."
  
  Då der ente ble forreslåd andra, ble ju Kâl Koffed valder, å hanj gâ strajs Ored
  te Janus Dam.
  
  Hanj holte så et helt lânt Forredrag; hanj begjynte me å fortælla om, a denj
  fosta Brugsforeninjen ble oprættad å nonna fattia Vævara i England, å herfrå
  hadde hon bret saj mæst âuer hela Varden. Så fortsatte hanj:
  
  "Meninjen me denj, va denj samma, som me Brugsforeninjarna i våra Dâ, a vi ver å
  sluta vos sammen, ska kunja få våra Vårer beliara, ænj når vi ska kjevva dom
  enkeltvis hos Kjemanj. Hær spâra vi âu Tid, når vi hâr Brugsen le ver, i Stânj
  for a vi ska traska denj longa Vænj te Bønj ætte dom. De vel ju kosta ikje så
  lid for vos å sætta senn’en Brugs i Gong. Vi ska ju bygja et ret stort Huz, vår
  der, forudan Botik å Lågerrom, e Beboelse te Udelarenj, å så ska der ju âu
  Kapitâl te Injkjev  å Vårer. Va de vel beløvva saj te, kanj jâ’kje så læje
  saj; men et Snes Tusen Kroner vil der nok gå me, når de hela ska varra lid
  ammelit. Jâ ser, a Nels Annarsen røster på Hâud; men de e slæt ikje så majed,
  når vi e Hondrede om’ed, å vi hæfta solidârisk å så låna Pænjana, å når vi så
  betalla Afdrag, vel vi ju om nonna År mæst aja de hela sæl. Derfor vel jâ majed
  anbefâla, a vi nu stefta en Brugsforeninj."
  
  Nu bâ Kâl Koffed andra om å udtâla saj. Denj fosta, der tâu Ored, va
  Frigårsbonenj. Hanj kunje i et å alt sluta saj te, va Janus Dam hadde sajt. Et
  Snes Tusen Kroner va då’kje nâd å snakka om i våra Dâ, når enj va Hondrede
  om’ed. Derfor velle hanj anbefâl’ad.
  
  Peter Hânsen frå Sødeskâu bâ om Ored. Hanj va så antererder, a der nâue va nânj,
  der forsto va hanj sâ; men Meninjen va nok livel denj, a hanj âu velle anbefâla
  å oprætta en Brugsforeninj.
  
  Feskarna sod å skâlade te hinjanj, der va nok flera, der gjærna velle saj nâd;
  men der va injen, der tore begjynja.  Tesist reste Nels Annarsen saj.
  
  "Ja, nu hâr vi ju hørt om, vår got de e me en Brugsforeninj; men altinj kanj ju
  ses frå flera Ler, å for enj Bone, som ente regnar enj Hondredekronesæddel for
  mera ænj denj Pæran, som hans Vrønsk slæpper på Lannavænj, kanj’ed væl varra
  majed brâ me en Brugs; men vi Feskara, som mæn hâr  bârt om Sjillinjana, ska
  nok hejler hojla vos frå senna Forretagener, å de Grâned, vi hâ Behâu, få vi nok
  som forra. Janus Dam sâ, a vi skujle hæfta solidârisk, men ves nu senna som
  longa Frerik å lila Hannes nu mæjla dom me, så ska jâ ju âu hæfta for dom, å de
  vel jâ minj Skâl livel ente, så vel jâ hejler traska te Bys ætte mina Vârer som
  hidte."
  
  Ola Hammer velle âu saj et Pâr Or.
  
  "Ja, der e ju bled sajt, a de velle varra så râfor, om vi kunje få Brugs, så vi
  kunje få alt hær, i Stânj for a vi nu ska te Bys ætte’ed; men ded regnar jâ nu
  ente stort for nâd. Vi ska då livel te Bys me vor Lajs om Vinjterenj, å då kanj
  vi då livel ente varra anjed bekjænt ænj å hanla igrân. Kjemanj e ju âu senn’enj
  pener Manj, der alti snakkar så pent te vos, å om Jyl få vi alti en Flaska Rom å
  somma Tider âu enj hal Kassa Cegârer i Jylagava, ded må vi då âu hâusa på."
  
  Janus Dam fikj nu Ored for å svâra.
  
  "Nels Annarsen mente, a en Brugsforeninj kunje varra brâ nok for Bønner, men
  paste ente for Feskara.  Derte vel jâ saj, a en Brugsforeninj passar for ajle;
  men kansje mæst for di fattiste, å om a vi Bønner nu hâr storre Injtægter ænj
  Feskarna, så e’d, fordi a vi hâr lært å slutta vos sammen, bådde om va vi ska
  kjeva, å om va vi hâr å sælla, å de samma skujle Feskarna. A de ente e majed, va
  Feskarna hanlar, passar ju ente. De e ju ente bâra  Kaffe å Sokker å seddan
  nâd, vi ska hâ; men vi ska ju âu hâ Olja å Tâuværk å anjed, som Feskarna
  brugga. De a vi ska hæfta solidârisk, e ju ævent de pena ver Andelssâgen, vi e
  fælles om Resikoen å fælles om Udbytted. Jâ troer nu ente, hær e nâd å
  resikera. Vi ska bâra hâ vos enj regjæller å dyktier Manj te Udelara å en
  Bestyrelse, som e Plâzenj vâusen, så går nok de hela, som de ska, te Gawn for
  vos ajle å mæst for di små. Ola Hammer synjtes, a Kjemanj va senn’enj pener
  Manj, der gâ bådde Rom å Cegârer i Jylagava. Di Cegârerna, som Ola får, skujle
  Kjemanj sæl hâ Lâu å røja te Straf. For di Cegârer, som Bønnarna får, kanj varra
  fæla nok, men di a Feskarna å Arbjarna få e livel et Nommer varre. Å de e ju
  seddan, a når Ola kommer me sinj Lajs, så bestæmmer Kjemanj, va hanj vel gje, å
  når Ola kommer inj å hanlar sina Vårer, så bestæmmer Kjemanj âu, va di ska
  kosta, å detta mener jâ nu e forkjert."
  
  Hâns Marker velle gjærna hâ å vedda, vår Brugsen skujle ligja; hanj mente nu, a
  hon skujle ligja ner unje Bakkana, ves Feskarna skujle hâ Gawn å na.
  
  "Vi kanj ju kjevva Frerik denj Sjuenes Palæ å hâ te Brugs," va der enj å di
  unge, som velle varra viktier, der râvte. Ajle gâ dom nu te å flâzgrina, så
  Derigentenj måtte tyssa å på dom.
  
  Janus Dam svâre nu, a ded va ju ente nømt å lægja na enj Stâ, der va tepas te
  ajle; men når  bådde Lanbo å Feskara skujle varra fælles om na, mente hanj,
  a hon livel skujle ligja âuan Bakkana.
  
  "De bler rælia tungt å tâna âuan Bakkana" râvte Hâns Marker.
  
  "Så går’ed så majed lættara, når ni ska jem ijæn," svâre Janus Dam, å detta
  kunje ente Hâns Marker gje ijæn på.
  
  Nu lo’ed ente te, a der va flera, der hadde mera å velle hâ sajt, å så tâu Kâl
  Koffed sæl Ored.
  
  "Jâ vel nu âu anbefâla, a vi danna Brugsforeninj, for de troer jâ, vel ble te
  Gawn for vos ajle. Ola Hammer mente, a vi skujle livel te Bys me Lajsenj, de
  mener jâ slet ikje behøves, kansje vi kanj få’d ornad, så Brugsen târ’enj, æjla
  kanj vi bâra saj te Kjemanj, a hanj ska hænt’anj, då kommer hanj galant, for
  hanj e såmænj slekkenj nok ætt’enj, må ni tro.
  
  Der e nâd anjed, vi âu kanj spâra, hvis vi nu bler fri for å tâ te Bys. De går
  ju seddan, a når enj hâr gåd senn’en Tur enj kojler Vinjterdâ, synes enj, de
  kanj varra got me enj Kaffesvårt å varma saj på; men kommer enj så inj te
  Magetæntarenj, å der sidder Kommerâter, kanj’ed nømt sje, a de halla å va enj
  fikj for Lajsenj går te Magetæntarenj, å ded e nâd, vi Feskara ente hâ Rå te. Jâ
  forreslår nu, a vi stæmma, om vi ska arbja vidre på å få oprættad Brugsforeninj,
  å bler de så vertâd, vælla et Uval, der forhør saj om Pænjasâgerna, å  va de
  vel kosta å bygja å seddan nâd, å så hojla vi et Møde om Sâgen ijæn."
  
  Nu forretâu di så enj Afstæmninj, å hær vist’ed saj, a lânt di fleste stæmde
  for, a der skujle arbjas vidre for å få Brugsforeninj. Så valde di tre Manja,
  som skujle tâ dom å’ed, de ble Janus Dam å Kâl Koffed å Peter Hânsen frå
  Sødeskâu.
  
  Tre Uger ætte ble der ijæn sammenkalt te Møde på Tornagårenj. Hær gâ så Janus
  Dam Oplysninj om, a di kunje got få Pænja å låna te en gaddeli Rænta. Skujle der
  bygjes ammelit å så kjeves Vârer, skujle di nok låna toåtjive Tusen. Hanj hadde
  âu vad runt å set på andra Brugser, å ajle Stâ gjik di væl, å Medlømmerna va glâ
  for dorres Brugs. Di hadde âu set på Bygjegrunj å vad enia om å bygja på et
  Jørne å hansa Jor, som grænsada ud te Lannavænj le âuan Bakkana, å som hanj
  velle sælla te en gaddeli Pris.
  
  Ætte desse Oplysninjer ble’d sat unje Afstæmninj, om di skujle danna
  Brugsforeninj, å ajle stæmde di for, unjtâns Nels Annarsen å Ola Hammer, som
  stæmde imod; men då di sin skujle tajna dom som Medlømmer, va di livel nonna å
  di foste, der skrev unje. Ajle i Lajed mæjlde dom me, unjtâns longa Frerik, ja,
  sæl lila Hannes mæjlde saj me. Når Frerik ente velle varra me, va de nok, fordi
  hær ente va Syp å få, å de, veste ajle, va nâd, som Kâl Koffed hadde fåd inj
  ført. 
  
  Då Framtiden kom, tâu di fat å bygja, å fosta Oktober âvnada di Botikken. Der va
  mæst helt Stømmel denj Dânj, ajle skujle ju op å se denj stora, fina Botikken å
  vår propfujlt me Vårer, der va i ajle Skoffer å Hyler. Der va ju dom, der
  synjtes, a de va lid for stort å fint anlajt te Feskara å Arbjara; men Janus
  Dam, der va Formanj, trøstada dom me, a de va bære me "fint å stort, ænj lided å
  Lort."
  
  Ajle Konnarna va livel enia om, â Brugsakaffed va de bæsta, å så mått’ed vel
  passa, for Feskarakonner hâ nok Forstan på Kaffe. På Hawnabænkjenj va di âu enia
  om, a Brugsens Skrotebak va der injed å usætta på, å så koste hanj mæn syttan
  Øra Pakkanj, mæns Kjemanj tâu attan. 
  
  Der e gåd ti År, å der e sjet ikje så lid Forandrinj på desse Årn. Flera nya Huz
  e bled byda, å de stora Mesionshuzed me Korsed på Gâulinj, som di hâr byd for
  ajena Pænja, fortæller for ajle, a Feskarna âu tænjkja på anjed ænj Sil å Fesk.
  
  Gamla Huz e âu forsvunjana, longa Freriks Hyta blæste livel ner enj Dâ, der kom
  enj Storm frå norostan. Frerik hadde så lajt saj et Kammers; men så enj Dâ, a
  Frerik kom for å tâ ud å træjkkja Fesk, lå Bådenj sonkenj i Hawn; hanj hadde nok
  ente hâust å lænsad’enj på nonna Dâ, å Klawninj, som hanj va fortøjader i, hadde
  vel vad røddenj.  Di andre Feskarna præude livel å slæw’anj på Lan, men hanj va
  så mør, a hanj gjik helt asjilder, då di velle træjkkja’nj op, å kunje aldri ble
  te Båd mera. Då Frerik nu værkan hadde Huz æjle Båd, ble hanj mæst te et rent
  Lusavrâg, å så måtte Sognaråd tâ saj å’enj, å di send’enj så på Arbajsgårenj.
  
  Ajle va glâ, då di ble å me’nj; men denj der ble mæst glâ va livel Greta
  Hannesa, for nu, a Hannes ble å me sinj Svirebroer, kunje hon ræjti hojla Styre
   på’nj. Nu fikj hon âu Hannes ud me enj å di andre Bådana som Loddekar, å de
  viste saj nu, a lila Hannes mæst kunje yda Arbaj for enj Kar bådde på Sjønj å på
  Hawn, å nu hâr Hannes å Greta forlæjts got å hâr’ed mæst lesse brâ, som di andre
  Feskarna.
  
  På Hawnabænkjenj sedda di gamle å slikka Solsjen å lyes te Gaddisasongenj, som
  di hâr gjort i ajle Dâ. De e ente di samme Karana hær sedda, men Prâted e livel
  pånå de samma. De e om, vår uzla Kara di unge e. Naj, då a di va Horra, då va
  der Horra te!
  
  Nu i Sommar hâr Kâl Koffed byd saj senn’ed stort fint Røjeri, å sæl om Kâl
  Koffed æjla e enj fornoftier Kar, så hâr hanj nok hær livel gjort i Næjlerna,
  for sæl om der e majen Sil i Sjønj å monga te å feska na, så e der då livel Måda
  på, va Kjevvenhaunarna kanj æda. Å så vell’ed nok âu snârt skorta på Silen, me
  di småbænde Garn di nu brugga, â de Grâned Sil, di få, e ju hejler snârt ente
  storre ænj Tobbesa. Seddan mena nu bådde Nels Annarsen å Ola Hammer, som nu hâr
  fåd Plâz på Hawnabænkjenj.
  
  Gamla Andris læuer enu; men hanj kommer nok ente på Hawnabænkjenj mera. Hanj må
  for de mæsta hojla Sænjen, å hans Tid e nok ente long. Præstenj hadde vad der å
  beret’enj. Andris hadde så sajt, a hanj hadde aldri vad bonge, å de va hanj
  hejler ente nu, hanj skujle ud på denj sista Resan, hanj hadde tâd sit Bestik å
  veste, vâr Kossinj bâr hen. 
  
  Lila Andris e nu enj stor, færmer Horra, der nok vel ble lesse vila Sjøkar som
  Bæstefâr. Jo, Bæstefâr hâr vad hannem enj goer Læremæster, bådde i å styra enj
  Båd å i alti å hojla saj te de sanja å rætta. Hanj hâr nu fåd Jollan å
  Ålatællarna å Øradagarn. Hanj hâr nu i di siste Dâna hat fæzelit strænjt me å
  mâla sin Jolla, hon ska varra vid å rø lesom Flagenj.
  
  De e âu gåd majed got, men nu ska hon âu hâ et Nawn, å ded e varre. Hanj hâr vad
  lid i Vilaré me, æntan hon skujle hedda Anna lesom Moer, æjle Olga lesom
  Tornagårsdøttern, de e ju beggje korta, pena Nawn. Andris e ju injenj Tøzahorra
  å ska nok ente hâ nâd å å læja Hinkelæj me Alma å Berta derjemma; men me Olga på
  Tornagårenj e’d livel lid anjelens, hon kanj âu læja mæst som enj Horra, å så va
  hon âu majed nættare ænj andra Pibla, hanj kjænde, de kunje Andris got se, sæl
  om hanj mæn va æjlua År.
  
  Hanj va got klâr âuer, a di andre Feskarahorrana velle drella hannem, om hanj
  mâlde Olga på Jollan, men de fikj hanj bâra tâ me, å forresten, så kunje hanj ju
  pryla di mæste å dom, om de knev på. Å så tâu hanj fat, å snârt sto der Olga på
  Akterspajlenj i grøn Farja å me tretomma hoja Bogstawa å flera Krusedolliker, å
  hanj synjtes nu sæl, a de tâu saj vældit fint ud.
  
  Enj Dâ mit på Sommarenj dø gamla Andris, å enj Tima ætte veste di’ed ajle i hela
  Lajed. Hanj va ju  âuer di firs, så der va ju injed å sorja âuer; men de va
  livel så lorlit, a hanj, som hadde udræt så majed i sina Dâ, å som di ajle hadde
  set op te, nu ente va hær lænjer. Denj, der sorjada mæst, va vel lila Andris,
  Bæstefâr å hanj hadde ju altid kunjad så got sammen; men Bællasorri vârar ju
  sjæjlan så lænje, Andris hadde ju âu sinj Skola, der skujle passas å majed anjed
  å gjorra.
  
  Denj Dânj, gamla Andris ble begrawenj, va der injen Båd, der gjik i Vrâg; ajle,
  der va så vila, a di kunje, folde, å de va âu de stosta Føljed, der nântis hadde
  vad frå Lajed.  Janus Dam kjøre sæl for Læjed, å Præstenj holte en Tâla, som di
  mæste ente forgatte. Hanj brugte Tæksten "Jesus vandrer paa Søen" å sâ, a Andris
  hadde aldri vad bonge å skrødded unjan, når de galt om å bjæra andra, å derfor
  va denj sista Resan âu bled læt for hannem.
  
  Om Ættemeddanj va di ajle samlada i Mesionshuzed te Kaffe, å hær ble der âu sajt
  monga goa Or om Andris.  Et Pâr Dâ ætte sto der enj hel longer Artikkel om’enj i
  Åvisan; de va nok Janus Dam, der hadde skrevved’enj, hanj va ju så vila te å
  brugga Penninj, å sæl på Hawnabænkjenj va der injen, der hadde nâd å resenera
  âuer va der sto.
  
  Lila Andris å Knud Dam på Tornagårenj va enjhellu goa Venner, di va le gamla å
  hadde begjynt i Skolan på samma Dâ, å sin hadde di sodded på  Bænkj sammen
  hela Tiden, di va âu le vila i Skolekunskaver. Ver sista Æksamen hadde di fåd
  ævent le majed i Karakter, å så hadde Skolelærenj lad dom træjkkja Lod om, væm
  der skujle sedda ævarst, hær hadde Andris vad denj hældia; men Knud bâr ente Nâg
  te hannem for ded, å di ble ver å varra le goa Venner.
  
  Andris va en Tur oppa på Tornagårenj pånå væranjenj Dâ, hær va alti så majed å
  laua. Ri Øjen te Vans va hanj lesse vila te som Knud å skujle nok ble seddenes,
  sæl om di tâu na i Firsprinj. Så va der ju denj stora Hawanj, hær va’d ju mæst
  Madam Dam å Olga, der råde; men di så gjærna, a Knud å Andris jolp dom igrân, å
  de va di såmænj âu majed vellua te, især når Jorbærn å Hinjbærn va mona å skujle
  plokkas. Når Høstenj så kom, ble Kjøssebærn âu mona, å di va der monga å på
  Tornagårenj, å haska te Tops i di hojeste Kjøssebæratræn å plokka di bæste Bærn
  va Andris denj vilesta te. De sjedde ju, a hanj då kom jem te Moer me enj
  flarrader Bojseænna, å då kunje Moer ju varra lid unøtta; men de va nâd, enj
  fikj å tå me, når enj e enj rasker Horra, å når så Moer fikj enj lidenj Kor
  Kjøssebær, ble hon snârt mil ijæn.
  
  Men de sjedde ju hejler ikje så sjæjlan, a Knud kom ner å besøjte Andris, å då
  hadde Andris âu majed å by på, som ente va te å forajta. Hanj hadde ju sin Jolla
  å sina Ålatæller å Øradagarn. De va ju  enjhellu spænnenes, når Ålatællarna
  skujle røjtas, å kom di så inj me trele-fira Åla å et Pâr Ørada, va di ju nonna
  fæzelia Hælta.
  
  De sjedde ju âu, a Olga kom, hon kunje got li å Få saj enj Sajletur; men de
  skujle helst varra helt Hawblæj, å Andris synjtes, a de va ârtiast, når de
  loftada igrân, så Jollan kunje veppa lid. Va der nânj Ørada i Garn, når Olga va
  me, skujle hon hâ’nj, de va en fâst Takst. Berta å Alma velle ju âu gjærna me på
  Sjønj enj ynjka Gong; men Andris synjtes ente, der va majed ver å hâ senna
  Tøzaviner me i Jollan.
  
  Men Bælladâ løvva hâuse, å då hanj va tâl År, sâ Fâr, a nu skujle hanj gjorra
  Gawn for Føn, sæl hadde hanj ju måttad tâd fat, då hanj va ti År. Vær Mârn når
  hanj ente skujle i Skolan, måtte hanj nu op Klokkan fæm å ner på Strân å jælpa
  te å pella Sil idå å sin jælpa te å gjæla te Røjninj. Sedda hær imæl di gamle
  Konnarna å gjæla va Andris slet ikje glâr ver; men hær jolp injen kjæra Moer,
  Kâl va bestæmter, å Horrinj tâu då hejler injen Skâ å å sjødda igrân. Når di
  hadde fåd Meddesmâd, fikj hanj saj enj Meddessæwn på enj Times Tid, så skujle
  hanj læra sin Lajsa; men sin hadde hanj âu Lâu Ræsten å Dânj.
  
  Seddan gjik’ed hela Vrâgtiden, å Andris ble vân te’d å synjtes slet ikje, de va
  så ila. Men så kom Feskjed, å så skujle hanj stikka Krog, å ded va majed 
  varre. De va et rælit å sjidfarrut Arbaj å sedda å kramsa på de våda Beded, å
  ota ble hanj så vâlenj, a hanj nâue kunje tâ. Tesist fikj hanj âu Kjyl i
  Hænnarna, så Moer måtte bâga å sâla dom.
  
  Anna ynjkådes mæst sin Horra; men Kâl va hår.  "Ska der ble et ræjtit Manjfolk
  å’enj, må hanj læra å tâ de ona me de goa, seddan fikj jâ å læra å minj Fâr."
  
  Då de va bled så lânt på Åred, a di hadde fåd Lajsatøjed ud, ble der ju ente så
  majen Tid te å kâsta Krog, å Andris fikj mera Fritid; for å tâ me på Lænjkjana
  va hânj ju for unger å horraaijtuer te.
  
  Nu ble der Tid te å læsa i di longe Awtana, å ded hadde Andris âu Lyst te. Sæl
  hadde hanj ente andra Bøjer ænj "Robinson Kruse" å "OnkelToms Hytte"; men Knud
  hadde ikje så få Bøjer, som Andris fikj å låna. Då hanj kom i Gong me "Kong
  Salomons Miner" å "Det hvide Folk", sanste hanj nâue å få Mâd, æjla va te å få i
  Sænj om Awtanenj. Ble senn’enj stor Løvejægara som Allan Qvattermann ble hanj
  vel ikje; men på Longfârt te Indien å Sydamerika å di Stâna, som Bæstefâr hadde
  snakt så majed om, de velle hanj livel, når hanj om tol-tre År ble
  komfermerder. Om hanj så velle vænna jem å ble Feskara, som Fâr å Bæstefâr hadde
  gjort, æjle hanj velle læsa te Styrmanj å sin ble Kaptajn på sin ajen Skuda, va
  hanj ente helt klâr âuer enu.
  
  Men nu va’d Framtid å Blomstarna sto så pena i  Tornagårshawanj, vår Olga
  gjik å nutada, å uda frå Strân song Gaddisana "Hawed e mit".
  
  Denj Sommarenj, a Andris gjik å læste, ble hanj udskreved frå Skolan, Kâl hadde
  ju så majed te’nj å sjødda jemma, å Andris synjtes âu, a de va ârtiara å jælpa
  te i Silen, ænj sedda på Skolebænkjenj. Nu fikj hanj saj âu sæl et Pâr
  Silamanjser, å fikj Lâu te å følla me i Vrâg å å te, de va ju grâua ârtit, nu
  følde hanj saj mæst som enj vâusenj Kar.
  
  Når Andris begjynte å snakka om, a te Framtiden velle hanj se å få Hyra, å helst
  me en Skuda, som gjik i Longfårt, råde Kâl livel frå, hanj hadde bære å å vænta
  et Pâr År enu, så hanj ble lid mera vâusenj å fikj flera Kræfter; enj Sjevsdrænj
  hadd’ed nu hejler ente alti så ârtit, ded hadde Kâl sæl fåd å læra.
  
  Andris gjik âu me te’d, hanj velle ju ud å se Varden; men hon løv ju ente væk,
  sæl om hanj vænte i tol-tre År.
  
  Då Høstenj kom, va Andris oppa på Tornagårenj å høstada i trele-fira Dâ. Hanj va
  lesse starker som Knud; men Knud hadde ju bære Lau på detta Arbajed å fikj ente
  Vredblærer i Hænnarna ver å hojla om enj Tjivestâga, å de fikj Andris alt denj
  fosta Dânj.
  
  Andris lære âu å kjøra, å så sjevtes Knud å hanj te å kjøra imæl, når di kjøre
  inj me tre Vâuna, de va ju et læt Arbej å grâua ârtit. Så tjænte Andris âu
  Høstagjiled å behøvde ente komma som Snyltegjæst.
  
  Janus Dam va æjla got me på alt de nya; men  denj gamla Sjikken me å hojla
  Høstagjile for sina Høstafolk, hadde hanj livel holt ver me, å Høstafolken glæde
  dom âu te’d alt frå denj Dânj, a di begjynte å høsta.  Seddan skujle der âu
  varra i År; men der skujle âu varra stort Komfermationsgjile, Knud skujle ju
  komfermeres, å de skujle Andris ju âu samma Dâ.
  
  Kâlsa ble ju gjæsbøna op te Tornagårenj te Gjiled denj Dânj. Di velle livel âu
  hojla Gjile for dorres Horra, men de fikj di så å venta me te Ugan ætte. Andris
  sto æuarst å Komfermanterna å Knud va Nommer to, å beggje kunje di svâra på alt,
  va Præstenj spore dom om.
  
  Andris va âu lesse finer i Tøjed som Knud, hanj hadde ju tjænt så majed i
  Sommar, a der va bled bådde te Komfermationstøj å Lomur å en fin Sølkjeda, å
  Anna å Kâl va enjhellu glâ ver dorres færma Horra.
  
  Komfermationsdânj va mæst ajle Stâuarna på Tornagårenj fylada me fintklædda
  Folk. Di mæste å Manjana va i Livkjâul å Konnarna i Sølkjekjâul. Der va nok pånå
  di halle Bønnarna i Sogned møta, å Præst å Deen va âu me.  Andris følde saj slet
  ikje jemma i detta Selskaved, å de gjik nok mæst Kâl å Anna lessedan.
  
  Då di skujle te Bors, fikj Andris Olga te Bordama, å ded ble hanj glâ ver. Henje
  kunje hanj snakka me, â henje va der hejler injed skavajtut ver, å då Fæsten va
  frambi, synjtes Andris livel, a de hadde  vad enj goer Dâ, som hanj velle
  ble ver å hâusa.
  
  Då Kâlsa holte Komfermationsgjile, va ju Tornagårs me. Kâlsa hadde ju ente så
  stora, fina Stâuer som på Tornagårenj, men æjla monglada der injed. Anna hadde
  ju alti vad påpassenj å holt pent Huz, å Kâl hadde hejler aldri brugt nâd te
  unøtta, å derfor hadde di’ed seddan, a di nok hadde Rå te å hojla et pent Gjile
  for dorres enesta Horra.
  
  Nu, då ajle Fæstlihedarna va frambi, skujle Andris ræjti te å præua Feskaralived
  for Alvår. Stor å starker va hanj âu ætte sinj Åijler, å hejler injen
  Frøstkjyllinj, å de må enj Feskara hejler ikje varra. Nu fikj hanj âu tâ me på
  Lænjkjana om Vinjterenj, å de kunje varra kâlt nok, når hon frøs telle-tâl
  Grâder å kulada got; men va der så tre, fira Lajsa på Krogana, gâ di ju goa
  Pænja, å så va Besværlihedarna rapt forgatta for denj Gongenj. Jo, ded å hâ
  Lajsatøj uda, synjtes Andris va majed ârtit; men stikka Krog va livel et
  kjedelit Arbaj, å om di så fikj nonna Snesa Fesk, så kunj’ed kniva me å ble å
  me’nj, å sæl om der va nân Kvassa, der kjevte op, fikj di mæn sjæjlan mera ænj
  sju, åta Øra Punjed, å de gâ ju ente nâd stort.
  
  Då de drâu nogged hen på Vinjterenj begjynte Hawisenj å visa saj, å så måtte di
  tâ Lajsatøjed i Lan. Men derfor va di ente ledua, for nu tâu Fâr Silamanjsarna
  ner frå Tiled, nu skujle der bødes, å ded va et kjedelit Arbaj; men de va bâra å
  tâ fat,  velle hanj varra Feskara, måtte hanj âu bøda, sâ Kâl.  Piblana
  skujle âu jælpa te; men di ble snârt så kjiv å’ed, a di vrælada, å så ynjkades
  Moer âuer dom å lo dom så passa Huzholninj, mæns hon sæl bøte. Monga å Manjsarna
  va âu så flarrada, a de tâu flera Dâ me å bøda en, å Andris va ver å misunja
  Knud, der bâra skujle gå i Lân å røjta Kraijturn.
  
  Lâurdaættemedda, når Moer skujle gjorra rent i Stâuan, å om Søndanj hadde Andris
  fri, å då fikj hanj nok Kjælkanj fat æjle Sjøjtarna på, å så ble’d enj årtier Dâ
  for enj rasker Horra. 
  
  Enj Dâ i Februar, bæst som di sod å bøte, så di to Manja, der kom henna frå
  Lannavænj å tâu Kosenj hen mod dorres. Kâl kjænde strajs denj ena, de va Peter
  Hânsen frå Sødeskâu, å då di kom helt hen te Huzed, kjænde hanj âu denj andra,
  de va enj Arbajsmanj, der bode oppa imod Lyngenj te å hed Nels Skâu. En Stynj
  ætte kom di âu inj i Stâuan, å Kâl gjæsbø dom te å sedda ner, mæns hanj tænjte,
  monne va Ærne di Karana hâ?
  
  Di va nu hejler ente raska te å urætta dorres Ærne, men gâ dom te å snakka om
  Vær å Vinj.
  
  Nels Skâu trode nu, a vi fikj nok snârt Opslau i Væred, for Vinjen hadde drajad
  helt âuer i sydostan, å når Vinjen drajada me Soln, ble’d alti milara i
  Væred. Peter Hânsen hadde set, a der hadde vad Øgår om Månanj i Awtes, å ded
  betød ju, a vi velle få ila Vær.
  
  Då di hadde drøftad Væred enj hal Times Tid, begjynte Peter Hânsen:
  
  "Ja, se, når Nels å jâ tâu her ner i Dâ, så va’d for å snakka lid me daj om
  Sognarådsvalled, som vi  ska hâ nu i Mars. For du hâusar vel, a vi ska hâ
  Sognarådsval, Kâl Koffed?"
  
  "Jo, jâ snakte me Janus Dam i Hinjdânj, å hanj fortald’ed, hanj hâr ju vad me i
  Sognaråd nu i åta År; men nu gjik hanj frå, sâ hanj. Hanj synjtes, de kunje
  varra lænje nok."
  
  "Ja, jâ hâr hørt, a hanj nu ente vel varra me lænjer, å hanj hâr hejler ente vad
  denj varsta for vos Småfolk, for Janus Dam e enj rettænjkjenes Manj, sæl om hanj
  e enj Bone," sâ Nels Skâu.
  
  "Ja vest så, hanj hâr ju mæst vad enj Repræsentant for Lajed hær. Men nu hâr jâ
  å nonna andra Udbygjara å Arbjara snakt om, a de kunje vest varra på Tiden, a vi
  âu fikj igrân å skujle hâ sajt i Sognaråd, for nu e’d ju enbârt Bønner, som
  sedda dær," sâ Peter Hânsen.
  
  "Ja, jâ hâr nu aldri tænjt âuer denj Sâgen; men nu du sajer’ed, kanj jâ got gje
  daj Ret i, a de va’nte mera ænj rimelit, a ajle Klassarna va repræsenterda, for
  hanj, som hâr Skoenj på, ved livel bæst, vår hanj klæmmer. Men vell’ed livel
  ente kniva me å hijta senna Kara imæl Udbygjarna å Arbjarna, som kanj tâ
  senn’enj Plâz?"
  
  "Jo, de kanj du såmænj hâ Ret i," sâ Peter, "for di mæste å vos hâr rent for
  nålia Skolekunskaver; men derfor kanj vi vel livel gawna, især ver Skattaligninj
  å Åijlersrentaudelinj å seddan nâd. Men de e ju ente bâra Udbygjara å Arbjara,
  vi ska hâ på  Lestan, vi må âu hâ Feskara me, å hær e’d så, a vi hâr tænjt
  på daj."
  
  "Maj, de hâr jâ då livel aldri tænjt på; troa ni, a jâ e denj Plâzenj vâusenj å
  kanj gjorra nâd Gawn dær?"
  
  "Jo, Kâl, jâ hâr ju sodded sammen me daj i Brygsabestyrelsen i flera År å
  kjænjer daj, du hâr bådde Æwner å Vilja te å gjorra nâd got, å ded e ævent senna
  Kara, vi hâ Brug for i Sognaråd," svâre Peter Hânsen.
  
  "Saj maj, vekked Parti hør du me te?" spore Nels Skâu.
  
  "Parti, jâ hør då’kje me te nâd Parti, å jâ hâr majed sjæjlan vad på Vaj å
  stæmt."
  
  Nels Skâu så majed betænjkjelier ud.
  
  "Ja så, de e livel rent forkjert, for di, der skujle me på Lestan, skujle ju
  helst høra me te de retta Partied, de velle då livel varra en Skam, om vi
  Arbjara valde enj Hojremanj inj i Sognaråd."
  
  "Nâ, ja, men jâ hâr då hejler ikje sajt ja te å la maj opstella, å vel âu
  betænjkja maj på’d, for jâ hâr ju så majed anjed, der ska passas. Jâ ska ju på
  Sjønj, når de e Vær te’d, å så e der ju Røjeried å Salteried, som gjer majed
  Arbaj i Vrâgtiden."
  
  "Va, hâr du Røjeri å Salteri? Men så e du ju âu Arbajsgjivara. Monne de vel
  passa saj å sætta enj Arbajsgjivara på Udbygjara å Arbjaralestan?" sâ Nels å så
  enu mera betænjkjelier ud. 
  
  "Ja, Arbajsgjivara e jâ, jâ hâr for de mæsta telletâl Konner i Arbaj vær
  Vrâgdâ. Jâ kjevver âu denj mæsta Silen, som di andre Feskarna kommer inj me, men
  derfor kanj jâ vel varra le goer Kar. Der e bådde Brâfolk å Stommene i ajle
  Samfunjsklasser, hâr jâ lad maj fortælla, å ded ska âu nok passa," svâre Kâl lid
  vast.
  
  "Jo, de passar nok," svâre Peter, "å jâ ved, a du hør me te Brâfolken, der vel
  værka te Gawn for di små, å du hâr âu alti gjed dina Arbjara en gaddeli Dâløn,
  som di hâr kunjad vad tjænta me, å aldri beræjad daj mera ænj rimelit. Å
  Arbajsgjivara e vi vel livel di mæste å vos. Når du, Nels, jælper maj å kjøra
  Møj, e jâ ju din Arbajsgjivara, å når du hâr Måns Peter te å slajta Grisenj, e
  du ju âu Arbajsgjivara."
  
  "Nels kunje ente ræjti gje ijæn på detta, men svâre:
  
  "Nâ, ja, de e ju, som man târ’ed. Men, va jâ velle sajt.  Ves vi nu târ
  Flertâled i Sognaråd, e du, Kâl Koffed, så Manj for å tâ Plâzenj som
  Sognarådsformanj?"
  
  "Nâ, der e ju injen Ko på Isenj, sålænje Rompan hænjer på Tâged," grinada Kâl,
  "å de vel vest vâra nonna Dâ, injan ni får Flertâled. Men de vel jâ saj jer,
  mina goa Manja, a går jâ me te å la maj opstella, så ska’d varra så hojt på
  Lestan, a jâ kanj vænta å ble valder; stå som Rompa, bâra for å få  Feskarna
  te å møda å stæmma, gjor jâ’nte; men nu kanj vi så snakkes ver om nonna Dâ, så
  ska ni få Svâr."
  
  Hærme nørlada Peter Hânsen å Nels Skâu å.
  
  Kâl Koffed hadde nok sin ajen Meninj, men når de va en Sâg å Viktihed, brugte
  hanj livel alti å råføre saj me Anna.
  
  I Sjymninjen, då Bællana va uda å kjøra på Kjælka, å di sod ena, begjynte hanj
  âu å snakka me henje om’ed.  Hanj hadde mæst vænt, a hon skujle rå frå; men de
  va ævent de modsatta. Hon mente, a de va ente mera ænj rimelit, a Feskarna âu
  fikj enj Manj me i Sognaråd, å då Kâl alti hadde vad Forregongsmanj blant dom,
  va’d âu så læje te, a de ble hannem.
  
  Kâl ingnada for, a de ble te majen Tidsspile, å hanj hadde ju så majed anjed å
  vâratâ. Men Anna svâre, a Bællana vâuste ju te, å Andris va ju vilara i
  Skrivninj å Regninj, ænj Kâl va, å derfor kunje hanj got føra Regenskawarna i
  Røjeried, sæl om hanj va mæst enj Horra enu, å Kâl kunje gawna hela Lajed, når
  hanj kom me i Sognaråd, va Anna sekker på, å derfor måtte hanj ente skryda
  unjan.
  
  De va nok âu detta, der gjore Udslaued, å fikj Kâl te å bestæmma saj te å la saj
  opstella på Lestan.
  
  Nonna Dâ ætte kom Peter Hânsen å Nels Skâu ijæn derner, å nu gâ Kâl dom Lâu te å
  opstell’anj på Lestan, å di sâ, a di skujle se å få’nj på Lestan som Nommer
  to. 
  
  Sin va di så runt å snakte me Feskarna om’ed, å di mæste synjtes, a de va majed
  ræjtit å lâude âu, a di velle møda å stæmma, sæl om der va enj ynjka, der mente,
  a di hejler skujle la ble me senna Tossastrajer, å bâra la dom styra, som hadde
  Forstan på’d.
  
  Enj Månad ætte va der Val, å de gjik âu majed brâ. Di hadde lajt enj Vâunmanj te
  å kjøra for Konnarna, å Manjana gjik der op om Awtanenj.
  
  Kâl va ju på Lestan som Nommer to, å di fikj tre valda, å de va mæst mera, ænj
  di sæl hadde vænt.
  
  Nu va Kâl så Sognarådsmanj, å Anna va farru te å mena saj lid âuer’ed; men hon
  ble livel ver å passa sin Silarøjninj, de tore hon ente betro nânj anj te.
  
  Piblana va âu så stora nu, a di kunje passa Huzholninjen jemma å jælpa te i
  Silen; men denj der ræjti fikj Lâu te å tâ fat nu va Andris. Hanj føre
  Regenskawarna ver Røjeried, å gjor’ed ræjtit, å vrâgada me vær Nat på ajena
  Garn. Der ble ente majen Tid te å læja nu; men enj Gong om Uggan måtte hanj
  livel op te Tornagårenj å prâta me Knud å jælpa Olga å plokka Kjøssebær.
  
  Jo, de ble livel enj goer Sommar, synjtes Andris, sæl om hanj måtte sjødde
  enjhellu å ente va majed uda på Kommærs. Hanj tjænte âu pent i Sommar, alt va
  hanj feskada på sina ajena Garn, fikj hanj Lâu å behojla.  Kostenj fikj hanj for
  de Arbajed, hanj  gjore i Røjeried. Sin Plân om å tâ Hyra â komma ud i
  Varden å se saj om, hadde hanj vel ente opgjed; men de fikj â vænta
  forreløbit. Hanj kunje got se, a Fâr kunje dârli unjvær’anj, â hanj hadd’ed ju
  âu brâ nok.
  
  Hanj hadde livel en stor Udflukt denj Sommarenj, â de va, då hanj va me
  Tornagårs i Alminjen Dyrskuedânj. De va ju æjla ente nâd, der hadde me Feskeri å
  gjorra; men Andris hadde ju vad så majed på Tornagårenj, a hanj hadde i Grån
  Forstan på Kraijtur.
  
  Nu hadde di så en Treårsføl ja, som di sæl hadde føt op, å som va de penesta
  Dyred enj kunje se for sina Iven, å hon skujle ju på Dyrskued, å Knud vænte
  bestæmt, a hon skujle få fosta Primia.
  
  Nu skujle Knud ju ri na i Rinj å præsentera na, å de va hanj ju majed færmer
  âuer. Detta synjtes ju Andris kunje varra ârtit å komma inj å se på. Janus Dam
  hadde âu gjæstbød’enj te å âga me.
  
  Andris synjtes âu, a de va ârtit å gå å se på ajle di store, pene Kraijturn hær
  va, å især Hinjstana, vår va di då krya.
  
  Tornagårsføljan tâu saj âu got ud, å Knud presentere na âu pent; men der va
  andra, der tâu saj mæst bære ud, å hon fikj mæn andra Primia. Knud ble ju lid
  slunørader ver’ed, men Janus Dam synjtes, a detta va majed brâ, å de måtte di
  varra glâr ver.
  
  Om Ættemeddanj va Andris å Olga inja å så alt 4  de stora å unjelia, som
  fram vistes i Tælten, å så tâu di dom âu nonna Karuselturer.
  
  Dânj ætte gjik Andris å tænjte på, a sæl om de hadde vad enj årtier Dâ, så va
  denj Tikronan, hanj hadde brugt på Bakkanj om Ættemeddanj, mæst vækvraulad.
  
  Så kom Feskjed, å nu skujle Olga komfermeras. Kâlsa ble ju gjæsbøna me te
  Komfermationsgjile ajle sammen.  Andris va’kje så lid optânj â detta hær; hanj
  veste ju, a di va di eneste å Feskarna, der kom me, ajle di andre, der kom, va
  Bønner å andra fina Folk, som mæst så ner på Feskarna.
  
  Nâ, va Klærna angjik skujle Andris nok visa, a hanj ente behøvde å gå å skamma
  saj for Bonahorrana. Hanj hadde ju tjænt got i Sommar, så hanj hadde ju Rå te’d,
  å så tâu hanj te Bys å inj te denj finesta Skreddarenj å bestelde saj enj
  Klænninj å de bæsta Tøjed, Skreddarenj hadde, å kjevte Kraua å opstånes Flepper
  å Hombog, som paste te Tøjed. Så kjevte hanj et Pærlebån me et Jarta i Metten te
  Komfermationsgava. De va dyrt, de koste åta Kroner; men de fikj ikje jælpa, å
  detta vejle Olga nok âu ble glâ ver.
  
  På Komfermationsdânj møte hanj så âu i finesta Poz.  Då hanj kom inj i
  Storstâuan, så hanj Olga stå sammen me en hel Drøzza andra unga Pibla. Hanj
  stansada å så på na, vår va hon då fin å næt; ded hadde hanj âu kunjad set
  forrå, men livel aldri ræjtit  lajt Mærke te forrinj i Dâ. — Olga kom
  imod’enj.
  
  "Va ser du så på maj for, Andris, kanj du ente kjænja maj?"
  
  "Nâ, jo, men jâ synjtes bâra, a du va bled så stor."  Olga grinada.
  
  "Ja, men nu e jâ ju hejler ente nânj Bæl lænjer, må du vedda."
  
  "Naj, de kanj jâ se i Dâ, svâre Andris stelle.
  
  Så rajte hanj henje Komfermationsgavan å ønste na telokka; men a ded sjedde på
  en lid bâgvænt Måda, kunje hanj got sæl se.
  
  Så spode hanj saj inj i denj andra Stâuan å satte saj i enj Krog. Hon va’nte
  nânj Bæl lænjer, hadde hon sajt.  Naj, nu va’d nok frambi bådde me Bælladâna å
  me Bællalæjana; men monne hon hejler ente velle hojla Omgong me hannem å hansa
  Søstra ætte denja Dânj?  Hon høre ju me te Bonaungdommenj, å læje Bælla læja
  bæst, sajes der, å Feskarabælla å Bonabælla læja vest ente got sammen.
  
  Andris fikj livel ente Lâu å sedda å grunja âuer detta ret lænje, der kom snârt
  et Pâr unga Pibla farenes å trajte i’enj, hanj skujle komma me op på Sâlenj, vår
  ajle di unge va samlada å skujle læja Runjlæja, å hanj måtte ju følla me å âu
  læja me; men hanj synjtes livel ente, de va så ârtit, som når di æjla morada dom
  på Tornagårenj; men de kom saj nok å, a Olga va’nte nânj Bæl lænjer.
  
  Då Moern Dânj ætte spor’enj, veddanj hanj hadde  morad saj, svâre hanj bâra:
  "Â, jo, de kunje nok rabba å."
  
  Sin kom Olga å hanj ju livel sammen som forra. Olga va âu me’nj uda å røjta
  Øradagarn enjgong, å hær va to Ørada på et Pâr Punj, som hanj ju forære henje.
  
  Om Jyl va hanj te Jylagjile på Tornagårenj. Der va ju flera å Knudsa å Olgas
  Kommerâter me, å di va Bonabælla; men Olga gjore ente Forsjæl på nânj, å Andris
  morada saj got.
  
  I Nytårsdâna skujle Kâlsa hojla Gjile, å Andris glæde saj, de velle vest ble
  grâua ârtit. Hanj hadde fongad enj Lajs på sju, åta Punj, som di skujle hâ, å
  hanj veste, a Olga holte enjhellu å Lajs, å så hadde di ju bådde Flæskastæj å
  Ânestæj å anjenj goer Mâd.
  
  Men detta ble livel en stor Skoffelse for Andris.
  
  I Sjymninjen kom Janus Dam å Kon; men Knud å Olga va’nte me. Di va bled bena op
  te Væstregår te Ungomsbal, å va så tâd dær op.
  
  Andris måtte tâ fat som fjære Manj te en Vest, de synjtes hanj æjla got om; men
  i Awtan va’d livel ente ârtit, å Fâr va âu farru te å sjæjla på’nj; hanj
  spellada ju som enj ræjti Kluderhâz. Di tænjte ju ente på, a de knev enjhellu
  for’enj me å hojla Tânkerna samlada om Kårten. Hanj kunje ju ente la ble me å
  tænjkja på, a nu danjste nok Olga me denj viktia Væstregårsjensenj hela Natten å
  morada saj got. Væstregår va ju Sognes stosta Går, å der va  âu finara å
  flottara, ænj nânj å di andre Bønnarna hadd’ed, sæl om ajle veste, a om
  Væstregårsbonen skujle betalla vær sit, så ajde hanj nâue denj Søljkjehattenj,
  hanj brugte å præsentera saj me.
  
  Jens va ju enesta Horra å slajtada Fâr å Moer på. Hanj va nu et Snes År, men
  sjødda nâd mente hanj saj for finer te. Hanj gjik bâra runt me enj tjyker Æjepâl
  i Hån å kalte saj Forvaltara. 
  
  De ble Framtid me Gaddisasong, å Feskje me Storm å ila Vær, som de hadde bled i
  ajl ærena Dâ. Feskarna vrâgada om Sommarenj å hadde Lajsatøj uda om Vinjterenj,
  som di hadde lært å dorres Forfædra. På Hawnabænkjenj sod di gamle å prâtada,
  vært År va der ju enj ynjka å di gamle, der for ud på denj sista Resan; men så
  va der enj anj, der injtâu Plâsenj. Naj, der sjedde ente majed nyt, ikje enjgâng
  et årdentlit Vrâg hadde der vad nu snârt på monga År.
  
  Andris va nu enj vâusenj Kar, hanj va ju âu snârt tjive År. Stor å starker va
  hanj, å der va injenj å di andre unge Karana, der sjøte om å kræutas me’nj, sæl
  om de bâra va for Plaser. Hanj va âu denj vilesta Feskarenj, der va i Lajed, sâ
  di gamle, å hanj va denj nættesta å ajle Horrana, sâ di unge Piblana, å de va ju
  nâd, som di hadde Forstan på.
  
  Der va ju hejler ikje nân å di unge Piblana, udan a hon ju så milt te’nj. Bådde
  Nels Hâns Thora å Jens Ols Lena hadde flera Gonga tebød, a di kunje jælpa’nj å
  pella idå, men Andris hadde sajt naj Tak;  hanj hadde ju sin Søster Berta te
  Jælp, å hærme skujle hanj nok klâra saj. Andris løv hejler aldri å flânades me
  Piblana, som di andre unge Karana gjore, å de va livel lorlit, for hær va då
  livel flera ræjti nætta Pibla; men hanj va nok farru te å varra lid storaijtuer,
  for Fârenj va ju me i Sognaråd, demmeså.
  
  Andris hadde sinj Gong på Tornagårenj lesom forra, Knud å hanj va ju Kommerâter,
  som då di va Bælla. Nu slop de vel for en Tid, for om et År æjle to skujle Knud
  resa âuer på Lanbrugsskola.
  
  Då Knud hadde fortalt’ed, hadde Andris svârt, a hanj tâu saj kansje en Hyra;
  hanj velle då âu se saj lid om i Varden, forrinj hanj tâu Plaz på Hawnabænkjenj.
  
  Olga va alti mil å væl mod Andris, lesom då di va Bælla; men hejler ente
  mera. Hon hadde livel ente nânj Goven mæl Bonahorrana, så vit hanj kunje forstå;
  men hon va’nte helt nøm å forstå saj på, seddan som me di andre Piblana i
  Lajed. Andris forsto saj nâue sæl; men veste livel, a de va Olga, der bânt
  hannem te Jemmed, æjla hadde hanj nok tâd te Sjøs for lænje sin.
  
  Anna hadde livel sina ajena Tânker om, vårfor Andris æmmer ble jemma, en Moer
  ser mera ænj andra, når de e sinj ajenj Horra, de gjæjler.
  
  Nu va de Høst, Andris hadde vad på Tornagårenj å høstad et Pâr Dâ, så
  Høstagjiled hadde hanj ju  tjænt, å ded gjik hanj å glæde saj te; hanj va ju
  enj goer Danjsara, å hær danjste di ju hela Natten. Mussikken kunje ju nok vad
  lid bære, de va ju bâra Annars Pærsen me sin Fiolin, å de nymodenes Danjsana
  kjænde hanj ju ente; men di gamle Danjsana kunje âu varra ârtia, især me Olga
  som Dama.
  
  Ajle Høstafolken møte ver Fæmtiden te Kaffe, å sâ snârt de begjynte å sjymmes, å
  Spellemanj va kommenj, begjynte Danjsenj oppa på Sâlenj, mæns di ældre satte dom
  ver Born inja i Stâuarna å fikj dom en Vest.
  
  Då Klokkan va ni, kom Madam Dam å sâ, a nu fikj di å hojla, for nu skujle der
  dækkes Bor, å så fikj di unge Piblana strænjt me å bæra inj, å snârt sod di ajle
  bænkjada om Bored å smâgte på Madam Dams goa Mâd. Hær va bådde Flæskastæj å
  Kallastæj, å go Abetit monglada di hejler ente.
  
  Då di va færdia me Mâdenj, kom di me Punsen, å så ble der drokked Skåler, helt
  frå Huzbonenjs te Stakkakjælinjens. Der va livel injen, der drok mera ænj te
  Måda, di veste ju got, a Janus Dam ente gjærna så, a der va nânj, der hadde fåd
  mera, ænj hanj kunje tølla. Nu va der nonna å di gamle, der skujle præua å tâ
  dom en Svinjom me dorres Konner; men di ble snârt fornøj da å nørlada inj te
  Kårten ijæn.
  
  Pibla va der mæst to te Manjs, å Andris å Knud måtte tâ hort fat, for a ente al
  for monga skujle sedda  âuer. Di ble âu snârt lesse svetta, som då di kjøre
  inj om Høstenj; men så smed di bâra Trøjarna å danjste i bâra Sjâurtearma, å så
  gjik’ed gjevaldit.
  
  Andris hadde ju gjærna danjst vær Danjs me Olga, men de gjik ju ente an; hanj
  måtte ju sjevta Dama, sæl om de ente va ârtit.
  
  Nu stæmde Annars i me en go, gammel Vals, de va denj Danjsenj, Andris synjtes
  bæst om, å hanj gjik hen å tâu Olga om Hån, å så danjste di ud som fosta Pâr. Di
  andre folde ætte, men lid ætte lid sakkada di ud; men Andris å Olga ble bâra
  ver, vel et helt Kvater, så stansada Mussikken, å så måtte di âu stansa.
  
  "De va en long Tur," sâ Olga, då Andris føre na tebâga te sinj Plaz.
  
  "Ja, men me daj som Dama kunje jâ got danjsa hela Lived," veskada Andris.
  
  "Monne du då livel ente velle ble trætter?" svâre Olga.
  
  "Naj, Olga, jâ velle got kunja danjsa me daj å arbja for daj et helt Liv udan å
  ble trætter," veskada Andris.
  
  Olga ble lid rø i Hâud å vænde Ansajted en anj Vaj.  Andris ble mæst bonge for,
  a hanj hadde fornærmad na; men de hadde hanj nok livel ente, for hon danjste âu
  me’nj sin vær Gong hanj bø na op.
  
  Andris gjik sin å tænjte på, vår hanj då hadde torad sajt så majed; men hanj
  hadde ju drokked tre  Glâz Puns, å de va nok de trede Glâzed, der hadde gjed
  hannem Mod.
  
  De ble livel enj longer å kjedelier Vinjter for Andris.  De va æmmer ustogga
  Vær, så di kunje ente komma på Sjønj, å jemma va der ente majed ârtit.
  
  På Tornagårenj kom hanj ente ret ota nu. Knud å Olga va ju uda te Møder å Fæster
  så ota, a di nâue aldri va te å træffa jemma. Naj, Feskarabælla å Bonabælla
  paste livel ente sammen, å de va nok bære å hojla saj derfrå; helt glømma Olga
  de kunje hanj livel ente; men sedda jemma å tænjkja på, a nu va hon uda å danjsa
  å mora saj me Væstregårsjensenj å di andre Bonahorrana, va’nte årtit.
  
  Di andre unge Feskarna samlades ju å sod å bânkada Trekårt hela Awtana å halla
  Nættarna; men de velle Andris ente varra me te, å så ble hanj bâra seddenes
  jemma å kjikkada i en flarru Bog, som hanj kunje pånå udanad.
  
  Om Fâstelan kom Knud ner å gjæstbø hannem op te Ungdomsbal. Andris gjik sin å
  veste nâue, va hanj skujle.  Der kom ju di mæste å Bonaungdommenj, å di så vel
  mæst ner på enj Feskara; men ble jemma va mæst å fornærma Knud å Olga, å di
  hadde ju alti vad så væl imod’enj, så de va vel livel bæst, a hanj nørlada
  derop; hanj kunje då alti sedda i enj Krog å se på. Detta fikj hanj livel ente
  Lâu te ret lænje. Olga kom snârt å trajt’enj fram, å så måtte hanj danjsa et Pâr
  Danjsa me henje. 
  
  Æjla va de mæst Jens frå Væstregår, der derigere de hela. Hanj slo me Armana å
  trâmpada i Golled som enj Ellefânt, når hanj danjste. Piblana va livel ente så
  glâ ver å danjsa me’nj, di va bonga for, a hanj skujle trø Tærna å dom, demmeså.
  
  Då di sin kom te Bors, va de mæst hannem, der føre Ored hele Tiden. Hanj sod å
  grotada å, ven’enj fæzelier Kar hanj va te å hanla Øj. Di hadde hat en gammel,
  stæu Mær på Væstregår, som va syttan År, denj hadde hanj sålt te enj Udbygjara
  oppa frå Lyngenj enj Stâ for å varra tâl År å snød’enj for âuer Hundrede Kroner.
  
  Sin sod hanj å fortalde om, veddan a hanj hærsada me Drænjana jemma, å di hadde
  aldri hat nânj, som hanj ente kunje tomla, sæl Svenska Jonas, som brugte
  Knivenj, når hanj ble fujler, va bonge for’enj.
  
  "For jâ ska saj, a denj Karenj e nok ente fødder enu, som kanj lægja maj i
  Golled."
  
  Då di va færdia me Mâdenj å ijæn kom inj i Sâlenj, tâu Knud Andris om Armenj å
  trajt’enj hen i enj Krog å veskada nâd te’nj. Andris røste på Hâud; men Knud ble
  ver å veska, å så gâ Andris et Nik, nu va di nok enia.
  
  Mit i Sâlenj sto Jens sammen me sina Kommerâter å fortalde om ajle di Slausmåln,
  hanj hadde vad me te å alti klârad saj.
  
  Andris gjik læje hen te’nj å sâ så hojt, a de kunje høres âuer hela Sâlenj: 
  
  "Ni sâ inja ver Bored, å denj Karenj va nok ente fødder enu, som kunje lægja jer
  i Golled. Ska vi ente for Plasér præua å tâ Tag, kansje ni då kanj komma te å
  forandra Meninj."
  
  Jens glode forbauster på’nj, va bijlde senn’enj Feskarahorra saj inj â snakka
  seddan te hannem, hanj som va så å saj arreborenj te denj stosta Gårenj i hela
  Sogned.
  
  "Naj Tak, jâ slos ente, når jâ kommer ud te Gjæstabod, de lar jâ Feskara å andra
  sømpla Folk om."
  
  "Slos me daj hâr jâ hejler ente tænjt, jâ vel, jâ vel bâra visa daj, a enj
  Feskara står kansje bære på sina Ben ænj enj Bonahorra på sina Møjfjæla."
  
  "Ja, de e ræjti, Andris, præu ni å tâ Tag enjgong, la vos se, væm der e denj
  starkesta," sâ Knud.
  
  Di andre Bonahorrana mente lessedan, a de velle varra grâua ârtit å se på. Di
  unjde âu got Jens, om hanj hær fânt sinj Âuermanj; hanj gjik ju alti å grotada
  å, vår starker hanj va; men di ingnada livel for, a de ble Andris, der ble denj
  lila, for Jens va ju starker som enj Jætta, sæl om hanj va lid longsammer i
  Vænninjarna.
  
  Jens va nok lid i Vilaré me, va hanj skujle svâra.  Andris va ju lesse hojer som
  hanj, men mera klener, men så livel ud te å hâ goa Kræfter; å sâ hanj nu naj,
  velle di andre tro, a hanj va enj Krystara.
  
  "Nâ, ja, la vos så præuad då, jâ ska snârt bøja beggje Ænna sammen på senn’en
  Spæjesil." 
  
  "Ja, å du gjor bære i å tâ denj fina Frakkenj å, hanj kunje nømt ble fujler å
  Stæu, när du nu om lid trillar hen â Golled"
  
  Nu ârnada Knud de hela. Karana dannada enj Runjkris, så der ble enj stor âvenj
  Plâz i Mitten. Piblana sto lænjst tebâga å va kansje lesse opivada âuer, væm der
  velle ble Sajerherre, som Karana.
  
  "Begjynj så!" râvte Knud.
  
  Hanj hadde nâue fåd udsnakt, forrinj Andris røj inj på Jens å grev’enj om Lived,
  å der va nâue nânj, der så, veddan de gjik te, forrinj Jens lå mit på Golled så
  longer, hanj va.
  
  Karana gâ dom te å flâzgrina, å Olga gâ saj te å klappa i Hænnarna, å di andre
  va’nte sena te å gjorra de samma.
  
  Jens kom livel snârt på Ben ijæn, men så fæzeli slunørader ud.
  
  "Nâ, ja, de va ju senn’ed Snæjslau, å hadde jâ fåd ræjti fat, skujle ni nok fåd
  anjed å set."
  
  Nu kom Olga å sâ:
  
  "Nâ, nu kanj’ed varra nok me de, nu vel vi danjsa" Så stæmde Mussikken op, å
  Andris tâu Olga om Hån, â så føre di Danjsenj op.
  
  Jens så lid lânt ætte dom; så fikj hanj fat i tre å sina bæsta Kommerâter, å så
  gjik di inj i Stâuan å satte dom te å spella Trekårt på en Krona Stikked, sjønt
  di got veste, a Janus Dam ente synjtes om, a der ble spellad om Pænja i hansa
  Stâuer. 
  
  Nu kom Andris ræjti i Gong me å danjsa. Di unge Piblana hadde got set, a hanj va
  denj vilesta Danjsarenj, der va i Sâlenj, å kansje âu denj nættesta å ajle
  Horrana.  Hanj måtte ju danjsa enj Tur me ajle Damarna; men di va livel treska
  nok te å se, a de va Olga, hanj helst velle danjsa me.
  
  Då Klokkan va to, stæmde Mussikken i me sista Vals, å så va de Balled frambi.
  
  Då Andris skujle astâ, gjik hanj hen te Olga å sâ:
  
  "Gonat, Olga, å Tak for i Awtan, for de ble livel enj årtier Awtan, sæl om hanj
  tajnada ila."
  
  "Sæl Tak, Andris, å Tak fordi a du kom. Jâ ingnada mæst for, a du slet ikje kom,
  vi hâ ju men set daj så sjæjlan i Vinjter. "
  
  "Hâr du saunad maj, Olga?"
  
  "Ja, lid somma Tider," veskada hon å ble rø i Hâud å send’enj et Pâr Iven, som
  va mila.
  
  "Tak, Olga," veskade Andris å tâu ijæn henjes Hån å gâ denj et varmt Trykj.
  
  De va alt, va der ble snakt; men di Iven å ded Håntrykjed sâ mere ænj monga Or.
  
  Andris hadde ju ente lânt jem; men hanj synjtes, de va al for tilia å gå jem å
  tâu saj enj Tur longs Strân.
  
  Nu va hanj glar, ja, så glâr hadde hanj aldri vad forra.  Nu ingnada hanj ente
  for, a Væstregårsjensenj æjle nânj å di andre Bonahorrana skujle tâ Olga
  frå’enj. De velle nok gå hær, som når a Gaddisahanjana  sloedes om
  Framtiden, a de va denj starkesta, der vânt denj nættesta Mâganj.
  
  Sin tâu Andris na op te Tornagårenj ret ota å fikj âu snakt me Olga å å te, men
  aldri når di va ena. Hon va mil å væl imod’enj som forra, men hejler ente mera;
  å va hon tænjte, forsto hon å taja me.
  
  Nu va’d ijæn Forår, å Larkan song frå Mârn te Awtan. Starrenj hadde fæzelit
  strænjt me å træjkja te Rødda. Mâganj velle nok snârt te å gjorra, å så skujle
  Røddanj ju varra færdier; livel så måtte hanj op i Pæretræd enjgong imæl å
  vysla, så de skingrada, darra me Vinjana å forrælla for hela Varden, vår glâr
  hanj va.
  
  Piblana gjik i klâra Kjâula å vænte på, a Gjønj skujle komma å fortælla dom, vår
  lænje de våre, forrinj di âu fikj dom enj Mâga.
  
  Uda frå Sjønj song Gaddisahanjana dorres "Hawed e mit, Lanned e dit", mæns di
  sloedes om henje, di ajle helst velle hâ.
  
  Andris å hansa Makra hadde ente tâd i Vrâg, de va ju Sønda, å der hadde mæn vad
  bârt om Silen enu, så de betalde saj nâue å dâmpa flera Potter Olja op, når di
  ente kunje vænta å få mera ænj et hal Snes Ola Sil.
  
  Nu hadde Andris så tâd saj en Tur âuan om Bakkana for å se saj lid om. Oppa på
  denj hojesta Pynjtenj ble hanj stånes å så saj om. Vår va hær livel  næt, le
  majed te vekken Le hanj så. Hawed blænjte i Solsjenned, å Loften va så klâr, a
  hanj mæst kunje sjælna Huzen âuer på Øn.
  
  Der kom en Pibel i klâr Kjâul me Kosenj op imod enj; men hon hadde nok ente
  set’enj, for hon hadde så strænjt me å plokka Blomster i Grovarna å på
  Brinjkana. Nu kjænde Andris na livel, de va ju Olga.
  
  "Godâ, Olga, nâ, du e nok uda å plokka Blomster, ser jâ."
  
  "Ja, de e ju alt for pent Vær te å sedda inja å rugga i."
  
  "Ja, de e en dajli Tid, som stynjar te, å vår alt då e pent; Hawed blænjkjer å
  Gaddisana sjynga."
  
  "Ja, de ser majed pent ud; men jâ synes mæst, der e penere, når enj ser denj
  andra Lén. Huz å Gåra sjenna rø å vida, Skâuana begjynja å sjenna lid i de
  grøna, mæns Klæuerâgrana å Râuana e helt grøna, a Plojninjarna e helt svorta. Jâ
  tænjkjer så ota, a de velle varra ârtit, om enj va Mâlara å kunje mâla et
  Bellede å alt de pena enj ser."
  
  "Ja, de hâr du ret i, Olga; men ser du Damparenj, som kommer der helt uda ver Øn
  å som hâr en hel Rompa å Røj ætte saj, hanj skujle âu me på Belleded."
  
  "Ja, vest så; men de e ente bâra de stora, enj ser, der e næt; di smaa Tinjen e
  kansje lesse nætta, for væm der bâra hâr Iva forr’ed; som nu bâra denja Blomsten
  hær, e hon livel ente næt?
  
  "Jo, de e hon kansje; men de e ju bâra en Melkabøtta, som der e så monga å
  âueralt."
  
  "Ja, de e kansje, fordi a hær e så monga å dom, a vi ikje tænjkjer på, vår
  granja di e; men se hær, di små, bloije Violarna, di e nok âu granja, sæl om di
  ente stå å grota me’d. Å hær e en stor røviolæt Blomst, ved du mon, va hon
  hedder, hon hâr senn’ed apârta Nawn.
  
  "Naj, Bottanik va jâ’nte stiver i, då jâ gjik i Skolan"
  
  "Hon hedder "Hærrens Hænner" — å nu ska jâ pynjta daj," å Olga tâu Blomsten å
  satte na i Knappeholled på’nj.
  
  "Nu e du finer."
  
  "Ja, men dær henna stå enj hel Krødda fina Blomster, dom må vi âu plokka," å lid
  ætte kom Andris me en hel stor Bokæt.
  
  "Ved du så, va di hedda?"
  
  "Jo, de e Forglømmajajer."
  
  "Ja, å nu ska jâ pynjta daj," å Andris tâu nonna å di stoste å satte i Håred på
  Olga.
  
  "Du hâr ju så monga, a vi got kanj dela dom."
  
  "Ja, la vos de, å så vel vi âu gjemma dom a hejler aldri forglømma værandra,
  ikje sânt, Olga?"
  
  "Vi glømma vel ente værandra så nømt; vi hâ ju løvved â læjt sammen mæst hela
  vår Bællatid."
  
  "Jo vest, men nue, troer du så ente, a vi livel kanj ble mera ænj
  Bællakommerâter?"
  
  "Va mener du me de, Andris?" spore Olga å fikj så strænjt me å årna sina
  Blomster.
  
  "Nue, ja, nu må jâ nok hejler saj’ed, som de e, a jâ hâr holt å daj lesse lænje,
  jâ kanj minjes. Alt då jâ va ti År, mâlde jâ dit Nawn på Akterspajlenj å min
  Jolla, å jâ vel âu ble ver å mena om daj, så lænje jâ hâr enj Dâ å læua."
  
  "Ja, de hâr jâ got set for lænje sin, Andris, å de e ævent gåd maj lessedan. Jâ
  hâr âu ment om daj så lænje, jâ kanj minjes, å vel hejler aldri komma te å hojla
  å nânj anj."
  
  "Å du vel âu ble minj Mâga, når jâ får Røddanj færdier?"
  
  "Ja, de vel jâ, Andris," svâre Olga fâst.  Andris tâu na om Halsenj.
  
  "Tak, Olga, nu kanj du tro, a jâ e glâr."
  
  Di sto lænje å så på hinjanj udan å saj nâd. Så va de Olga, der begjynte.
  
  "Men sæl om vi mena om enjanj, så troer jâ livel, a de e bæst, om vi vænta
  tol-tre År, injan vi gjevta vos, vi e ju så unga enu; du e mæn tjive År, å jâ e
  mæn attan. Vi hâ vest âu got å å læra lid mera, forrinj vi begjynja Lived
  sammen. Jâ ska på Hojskola te næsta Sommar, å de glær jâ maj alt te, å sin vel
  jâ på Huzholninjsskola; å du, Andris, hadde vest âu got å å komma på Skola,
  æntan Hojskola æjle Lanbrugsskola."
  
  "På Lanbrugsskola sajer du, enj Feskara på Lanbrugsskola — va skujle de då
  gjorra Gawn for?"
  
  "Ja, men for ded a du e Feskara nu, e de då’nte sajt, a du ska ble ver me de i
  ajle dina Dâ. Bådde min Fâr å dinj Fâr e ju livel seddan stellada, a di kanj
  jælpa vos igrân, så vi kanj kjevva vos enj læmpelier Går, æjle âu et gaddelit,
  pent Tohæstesawl. Du hâr ju jolped vos vært År i Høstenj, å Fâr sajer, a du e
  ente nânj Fjøntes, å va du ente kanj nu, de kanj du vel læra."
  
  "Va sajer du, Olga, jâ ble Bone? Naj, de hâr jâ då livel aldri tænjt på."
  
  "Ja, men vårfor då’kje de, Andris? De e då livel lânt bære ænj å ligja å rakka
  på Grunjed æjle uda på Lænjkjana kojla Vinjterdâ"
  
  "Naj, hær vel jâ livel ente byta. Folk saja, a jâ e denj vilesta Feskarenj, der
  e i Lajed, å de passar nok âu, for de e nâd, jâ hâr lært, å de hâr jâ Lyst
  te. Men lesse vila Feskara jâ e, lesse sjita Bone velle jâ ble; for de enj ente
  hâr Lyst te, bler enj hejler aldri kloger på, demmeså"
  
  "Ja, men Lysten kunje kansje komma, Andris, når vi fikj vos enj lidenj goer
  Ejendom me gaddeli go Jor å feda, blânka Kjør i Lân, et Pâr krya Øj å Svin å
  Kalla å Småkraijtur, a så vi jolpes te å passa de hela, troer du så livel ente,
  vi kunje få’d hæjlut å rârt?"
  
  "Naj, de troer jâ’nte, Olga. For jâ ska saj daj, a Hawed velle kajla på maj, sæl
  om jâ så hadde vad  Lanmanj i haltrøssenstjive År. Å ble Udbygjara, sâ du?
  Kanj du se, a der går Jørn Marker å harrar me sina dâuena Krâder sæl mit pâ enj
  Søndaættemedda. Ben slævar hanj ætte saj, som ajle gjor, der hâr gåd å trøt
  Plojninj i ajle dorres Dâ, å så går’ed fram å tebâga, fram å tebâga, å aldri
  livel komma lænjer. Når de så bler Fyrawtan, lâr hanj frå å traska jem te sin
  Huzakâta å får sin Sil å Søvva, for så å begjynja på de samma ijæn i Mârn. Synes
  du, senn’en Lod e frestenes?"
  
  "Nâ, så du ser nu âu så majed svort på’d, Andris. Jørn e ju gammajl å
  gammeldâz. Di unge Udbygjarna târ nu ente Lived så besværlit, som Jørn gjor; men
  vedda, a Lived ska’nte varra enbârt Trøbbel å Besvær. Å forresten, kansje Jørn e
  lesse lokkelier som monga andra. Jâ snakkar ju me Jørn å Trina så ota, å aldri
  hâr jâ hørt dom klynjkja å pjæua å misunja andra dorres. Å sæl om Jørnsa Joralod
  e ør å bâr, så hâr hanj då livel awlt te Føn te Konna å Bælla nu snârt i
  førretjive År, å som Trina så ota hâr sajt, der hâr aldri vad nânj, der hâr gåd
  svøltenj i Sænj om Awtanenj."
  
  "Ja, for Folk, der aldri hâr kjænt nâd bære, troer jâ got, di kanj varra
  lokkelia, sæl om vi andre synjes, di hâr’ed uzalt. Men jâ vel nu livel helst hâ
  lid mera å Lived, ænj Jørn Marker hâr fåd.
  
  Nu ska jâ saj daj, va jâ hâr gåd å drømt om nu snârt i nonna År. Fârsa Båd
  begjynjer ju å ble gammajl, å nu hâr jâ spârad maj nonna Pænja sammen. Når
  så Fâr sjyder lid te, så lar jâ bygja enj Kuttera me enj kraftier Motor idi, å
  Kutterenj ska hedda Olga lesom Jollan, å så kanj jâ ju tâ na lânt te Sjøs å
  spætta, ves ded betaller saj bæst. Men oppa på Bakkanj ska der ligja et stort,
  pent Huz, å der ska du styra å rå. Å når jâ står te Rors, mæns vi sætta Kosenj
  ud mod Grunjana te me en Fârt, så Skommed sprojtar for Bâuenj, då e jâ i mit Æs,
  sæl om Sjønj viser Tænner, for då hâr jâ en Olga, som jâ mener om, bådde når jâ
  e på Sjønj, å når jâ e i Lan."
  
  "Ja, de lyer ju majed pent, alt de, du der sajer, Andris, men jâ kjænjer då âu
  lid te Feskarnes å Feskarakonnernes Liv, å då e’d nok ente ævent seddan. En
  Feskarakonna må op, mæst forrinj de e Dâ å pella idå, å så jælpa Manj me å bre,
  å sin gå i Silen de mæsta å Formeddanj, mæns Jemmed får Lâu å sjøtta saj sæl.
  
  Din Moer e stark å kanj sjødda majed, så dær hâr Jemmed livel alti vad pent; men
  andra, som ente hâr kunjad sjøt så majed, hâr tit hat et Jem, der ente hâr vad
  så hæjlut, som de kunje vad. Om Vinjterenj då e’d nok hejler ente så ârtit, når
  Manj e på Sjønj å ente når i Hawn te Awtan, å hon kular op, då kanj nok Nættarna
  ble longa for en Feskarakonna, når hon ente ved, om Manj e bled deruda, æjle
  hanj hâr søjt Læ."
  
  "Nâ, me di stora Bådana, vi hâr i våra Dâ, e der  ente så stor Fâra, som
  monga mena. Å ded me å gå i Silen om Sommarenj, så ska’nte min Konna hâ nâd me
  de å gjorra. Hon ska hojla Jemmed pent å hæjlut, ded ska varra henjes Arbaj."
  
  "Naj, Andris, der târ du livel Fajl, å sedda som Pynjtedokka vel nu hejler ente
  passa maj. En go Konna må âu dela alt me Manj, bådde Glæ å Modgong, å derfor må
  hon âu jælpa hannem me Arbajed, å detta gjæjler bådde dom på Lanned å
  Feskarakonnerna."
  
  Andris hadde slopped Olga, å der va kommed en skarp Rynjkja i Panjan; nu va de
  håra Sinjed kommed op i enj, kunje hon se.
  
  "Bådde minj Fâr å minj Bæstefâr å Ojlefâr va så goa Sjøfolk å Feskara, som der
  kunje sætta Fodenj på et Dæk, å jâ hâr hær fåd enj Ar, som jâ’nte tor la gå frå
  maj; for svektada jâ hær, vell’ed varra å svekta maj sæl. Å derfor sajer jâ
  lesom Gaddisenj deruda: "Hawed e mit", å så får’ed gå, som de kanj."
  
  Olgas Iven hadde forra vad så bløda å mila, nu ble di håra. De kunje ses, a hon
  âu hadde enj Vilja, som ente så nømt lo saj boja.
  
  "Ja, å jâ sajer âu lesom Gaddisenj: "Lanned e dit", å jâ ska nok vænta på daj,
  så lænje de ska varra; men du må sæl hijta Vaj op te Tornagårenj, når du hâr
  sjevt Meninj."
  
  Så vænde Olga Rygjenj te’nj, hanj skujle livel ente se, a Tårarna trilada ner a
  Kjæutana på na.
  
  Andris tâu Bakkanj ner te Strân i nonna Sprinj, så stansada hanj å så saj
  tebâga; monne Olga livel ente velle kajla’nj tebâga? Naj, hon nørlada stelle å
  rolit jemætter.
  
  Hanj kunje livel ente gå jem me de samma, hanj måtte fajla lid te Ro fost, å så
  tâu hanj na longs me Strân imæl Kløpper å Ædja.
  
  En Tima ætte kom hanj tebâga, nu hadde hanj tâd sin Bestæmmelse. Hanj måtte se å
  komma væk hærfrå så fort som mâulit, å helst lânt væk å oplæua nâd, kansje hanj
  då kunje glømma Olga, å ijæn om nonna År komma jem å løsa Fâr å.
  
  Då Andris kom jem, va’d ævent Ånjarnatid â hanj gjik inj for å få sinj Mâd. Fâr
  å Moer va ena jemma, då Piblana va gåna te Bys. Andris brugte ju æjla å prâta om
  alt, va hanj hadde set å hørt, men i Dâ sod hanj så tyster å paste sinj Mâd.
  
  "Va e de me daj i Dâ, Andris, du e så tyster, va sedder du å tænjkjer på?"
  
  "De ska jâ saj daj, Moer. Jâ hâr i Ættemedda gåd å tænjt på, a ska jâ ud i
  Varden å se maj om, som jâ så ota hâr snakt om, så e’d vest snârt på Tiden; jâ e
  ju fylad tjive År, å kommer jâ’nte astâ nu, så ænner’ed vel me, a jâ groer helt
  fâst i Lajed."
  
  "De va då lorlit, a du ævent skujle komma på senna Tânker nu i Dâ, ded hâr du ju
  ente snakt om nu på longa Tider. "
  
  "De e nok Gaddisenj, der hâr Sjyl te’d, hanj song  så pent om, a "Hawed e
  mit," å så va’d, a jâ kom te å tænjkja på, a nu skujl’ed livel varra. "
  
  "Ja, jâ forstår daj så got, minj Horra, men jâ kanj bâra dårlit unjværa daj i
  Sommar," sâ Kâl stelle.
  
  "Â, de går nok, Fâr. Måns Peters Martin går ju leduer, å hannem kanj du vest got
  få me som Loddekar, æjle âu kanj hanj vrâga hælten for hælten på mina Garn. Jâ
  ska gjærna gå hen å snakka me’nj, når jâ bler færdier me Mâdenj; hanj e ævent
  jemma, så jâ, å sæl om hanj e enj Røslebojs, der aldri hâr kunjad fåd te
  Bâdapârt æjle Reskaw, så e hanj livel enj galanter Kar te sit Arbaj."
  
  Ja, Martin e der såmænj injed å udsætta på, når de gjæjler å sjødda nâd," svâre
  Kâl.
  
  "Men ska de då varra ævent me de samma, du ska astâ; kunje du då’nte i de
  minjsta vænta et Pâr Månada? Jâ hâr ju hejler injed Tøj i Ården te daj," sâ
  Anna.
  
  "Naj, Moer, de e bæst, a de sjer me de samma. På denja Tid åÅred e’d nømmast å
  få Hyra, å vænter jâ et Pâr Månada, får jâ kansje Lâu å gå lænje å vænta. Å me
  Tøjed årnar de saj nok, jâ hâr då livel bådde Oljetøj å Sjøstæula, å lid
  Køjeklær, som hâr vad Fârsa, hijter du jo nok, å forresten e jâ då’nte helt bâr
  for Pænja, så jâ kanj kjevva, va jâ monglar."
  
  Anna forsto, a hær va injed å stæjla op; hanj lo saj ente âuersnakka.
  
  "Vår lænje troer du så, de vârar, forrinj du kommer jem ijæn, Andris?"
  
  "Ja, de e ju ente så læje å saj; men ska jâ få set igrân å Varden å oplæut
  igrân, vel der nok gå toltre År."
  
  "De, de e long Tid, å vi vel ajle sauna daj så hort."  Andris så, a der trilada
  en Tåra ner a Kjæutenj på na, å hanj tâu henjes Hån.
  
  "Nâ, nâ, Moer, tâ daj’ed nu ente så nær; du hâr ju dina stora Pibla, som kanj
  ble jemma å jælpa Fâr å daj. Tol-tre År kanj rapt gå, å når så dinj Horra kommer
  jem, e der nok bled enj ræjti Manj å’nj, som då kanj jælpa sinj Fâr å Moer på
  dorres gamla Dâ."
  
  Anna tajde, va va der vel âu å saj te’d; hon veste ju, a seddan va di mæste
  Feskarakonners Lod, som hadde vâusena Horra.
  
  Andris vænde saj mod Fâr.
  
  "Du, Fâr, hâr ju snakt om, a då du sajlde, hadde du enj go Ven, som nu e
  Forhyrinjsagænt i Kjevvenhawn; kunje du ente skriva et Brev te hannem å la maj
  få me, så vel hanj nok snârt skaffa maj Hyra."
  
  "Jo, de ska jâ, så kanj du gå hen å snakka me Martin imæns."
  
  Enj Tima ætte kom Andris jem å fortalde, a nu va alt i Ården; i Mârn møte Martin
  å tâu me i Vrâg.
  
  Andris saw livel ente helt got denj Natten. De va  ju ente bâra detta, a nu
  va’d helt frambi me Olga å hannem; hanj veste ju âu, a nu velle der begjynja et
  helt nyt Liv for hannem. Nu skujle hanj ju væk frå Bællajemmed å Fâr å Moer, som
  alti hadde vad så goa mod’enj.
  
  Hanj kunje nok styra enj Båd å kjænde âu nogged te Sjømanjsarbaj; men hanj veste
  âu, a Sjømanjsliv e ente bâra Plasér alt sammen, men gâ monga håra Dâ â Nætter i
  Storm å Togga, å Fârer va der, som lurada på Sjømanj, bådde te Lans å te Vans.
  
  Om Mârninj va hanj alt oppa for Dâ, der va ju så majed å årna, forrinj hanj
  kunje komma astâ, å hanj skujle ju helst på Vaj me Meddestoged. Så tâu hanj fat
  å jælpa Moer me å pakka sit Klons.
  
  "Men veddan e’d, ska du livel ente op te Tornagårenj å be Farvel, forrinj du
  reser?"
  
  "Â, jâ hâr føje Tid, du kanj ju hælsa dom frå maj," svâre Andris kort å spode
  saj ner te Bådenj ætte lid Stompa, hanj skujle brugga.
  
  Anna så forbaust ætt’enj, veddan monne detta hænjde sammen; hanj velle ente op
  te Tornagårenj å be Farvel, hær vår hanj ju va go Ven me dom ajle. De skujle vel
  aldri varra Olga, der va Sjyl te, a Andris velle jemmafrå så hâudkoijles?
  
  A Andris mente om Olga, hadde Anna got vad klâr âuer lænje, å hon hadde mæst âu
  trot, a Olga gjore Gjængjæjl; men kansje a hon livel hadde tâd  Fajl
  hær. Pibla e ju ente alti så nømma å forstå saj på, men kanj ju ota varra lid
  lunagoa å ustogga. Hon hadde got hat Lyst te å snakka lid me Åndris om detta
  hær; men di nåde ju aldri å ble ena.
  
  Så hadde di livel fåd alt årnad, å nu va’d bled Medda.  Så snârt Åndris hadde
  fåd Mâdenj tânj, reste hanj på, nu måtte hanj astâ te Toged.
  
  "Fârvel, Fâr, å hâ’d got, mæns a jâ e væk."
  
  "Ja, du må âu hâ’d got, minj Horra, å hâusa på, a hær jemma gå vi å vænta på
  daj, hær e livel dinj Plâz å dinj Gjærninj, å der e ju ente andra ænj daj te å
  løsa maj å, når jâ får minj Plaz på Hawnabænkjenj."
  
  "Farvel, Moer, å gå nu ente å var alfor kjesam for minj Sjyl, jâ ska nok klâra
  maj."
  
  "Farvel, Andris, å ble nu ente al for lænje væk. De Tæstamænted, som du fikj te
  Komfermation, lâ jâ âu i Skrined, ded må du âu hâusa å læsa lid idi å å te."
  Mera kunje Anna ente få sajt, hon måtte hâ Forklesnøppenj op for Iven.
  
  "Ja, de ska jâ nok, Moer," veskada Andris å vænde Ansajted enj anj Vaj, der va
  ju injen, der måtte se, a hansa Iven âu va farru te å varra våda.
  
  Nu sâ hanj âu Farvel te Berta å Alma, der vrælada hojt, å så grev hanj sinj
  Koffert, nu måtte hanj ju astâ.
  
  Då hanj kom âuan Bakkanj, vænde hanj saj å så  saj tebâga. Vår va hær då
  livel næt me ajle di små, pene Huzen me enj lidenj Stomp Hawa te, å Hawed, så
  blot å rent, å livel paste de hela så got sammen. Hanj hadde ju set’ed så ota,
  men aldri ræjti tænjt âuer’ed forrinj i Dâ.
  
  Å dær henna lå Tornagårenj; hanj tâu saj helt fornæmmer ud me sina tre
  vidkalkada Lâlænjer, denj rø Stâuelænjan å denj stora Hawanj, vår Kjøssebæratræn
  sto vida å Blomster, de ble nok ente hannem, der kom te å plokka Kjøssebær hær i
  År.
  
  Monne va Olga sjøtte; monne hon nu gjik å tænjte på hannem, de gjore hon
  nok. Hon gjik nok å vænte på, a hanj skujle komma op å snakka got for na; men
  hon fikj Lâu å vænta lænje. Hanj skujle visa na, a hanj va livel et
  Manjfolk. Nâ, hanj måtte nok fæjes, Toged vænte ente på’nj.
  
  Då Olga kom jem om Søndaættemedda, velle hon præua på å lesta saj inj på sit
  Kammers, udan der va nânj, der så’d; hon velle helst varra ena me sina
  Tânker. Men Madam Dam sto ævent i Dørn, då Olga kom, å hon så âu strajs, a de
  va’nte som vân me henjes Pibel.
  
  "Va e de me daj, Olga, jâ synes, du ser så nåsam ud, du e då vel aldri sjøg?"
  
  "Naj, vest ikje, Moer, jâ hâr lid Hâudpina, men de e vel bâra Forårsloften, der
  gjor’ed. Nu går jâ inj på mit Kammers å vilar maj igrân, så går’ed nok âuer."
  Olga spode saj inj å lokte Dørn ætte saj. Når  bâra Moer nu velle la na
  varra i Fred, hon hadde ju så majed å tænjkja på.
  
  Va’d så livel ræjti, som hon hadde hanlad i Dâ? Hon mente ju livel så majed om
  Andris å kunje då aldri tænjkja saj å få saj nânj anjenj te Manj. Hon va ju âu
  bled så glâ, då hanj spore, om hon velle ble hansa Konna. Ble Feskarakonna va
  vel ente så rârt, men læua Lived udan Andris va nok livel var.
  
  Hon hadde ju så bestæmt regnad me, a Andris livel velle føja na, når hon
  forlongde, a hanj skujle ble Lanmanj; men Andris va’nte så nømmer å kuska, som
  hon hadde tænjt.
  
  Hon synjtes enu, a hon kunje se Andris, då hanj sto der på Skrântan me denj
  skarpa Rynjkjan i Panjan å hojt å bestæmt sâ: "Hawed e mit."
  
  Lænjer kom hon ente i sina Tânker, så gjik Dørn op, å Moern kom lestanes inj.
  
  "Se hær, min Paja, hær e enj Bedda Sokker me ti Hoffmansdråver på, tâ ded, så
  ska du se, så lættar’ed, å så ska du pina på â sawa igrân."
  
  "Naj, Moer, jâ trænjer vest ikje te Hofmansdråver."
  
  "Â sjita, tâ du dom bâra, ded kanj då vel aldri skâ nâd."
  
  "Naj, de kanj’ed vel ikje," å Olga tâu Dråverna, sjønt di smâgte rælia ila. Så
  lestada Madam Dam ud ijæn, å Olga kunje fortsætta me sina Tânker.
  
  Monne Andris livel ente velle forhâua saj å komma  ijæn om nonna Dâ å snakka
  me na? Ja, då velle hon livel ble glâ. Men nu skujle hanj vel i Vrâg vær Nat, så
  de kunje ente ble forrinj på Lâurdaawtan, å de va der så lænje te.
  
  Men sæt nu, a Åndris slet ikje kom, æjle lo saj boja. I gamla Dâ hed’ed ju, a
  "Kvinden skal følge sin Husbond og være ham underdanig," men dætta gjæjler vel
  ikje i våra oplysta Tider, de må Andris då âu kunja forstå.
  
  Så lânt kom Olga i sina Tânker, så sæwnada hon frå.
  
  Dânj ætte va der injen, der kunje se på Olga, a hon hadde nâd særlit å bæra på,
  hon sjøtte sit Arbaj som vân, å hær va âu nok å tâ fat på bådde inja i Stâuarna
  å i Hawanj.
  
  Så va’d mit på Ættemeddanj, a Knud kom farenes inj i Stâuan, vår Moern sod å
  syde Hozzer, å Olga hadde strænjt me å mongla sina Forkle.
  
  "Hâ ni hørt ded, a Andris e rester?"
  
  "Andris rester, sajer du; men veddan kanj de då varra, hâr hanj då gjort nâd
  galed?"
  
  "Naj, vest ikje; men hanj hâr ju så ota snakt om, a hanj velle på Longfårt, å nu
  e hanj så tâd astâ, å de vârar nok trele-fira År, injan hanj kommer jem. Jâ
  snakte me Måns Peters Martin, å hanj fortalde, a hanj skujle vrâga på Andrisa
  Garn i Sommar."
  
  "De e då livel lorlit, a hanj ente kom hær op å bâ Farvel, forrinj hanj reste."
  
  "Ja, de synes jâ âu; men kansje de kanj hâ sina ajena Grunja."
  
  Knud vænde saj for å se te Olga; men hon hadde tâd sit Mongletøj å sina Forkle å
  lestad saj inj på sit Kammers, udan di andre hadde set’ed. Hær lâ hon saj på
  Sænjen.
  
  Andris rester, å nu fikj hon’enj kansje aldri å se mera, å de va henjes ajen
  Sjyl. Nu forsto hon fost ræjtit detta, a Lived velle ble tomt å øt for henje
  udan Andris. Hanj va stiver å hår, å hon hadde vellad præut å bojt’enj; men nu
  va de henje sæl, der va bled bojt i Stânj for. Å nu gjik vel Anna å Kâl å va
  kjesamma âuer Horrinj, som di sawnada så hort, å de va alt sammen henjes Sjyl.
  
  Olga gjore op me saj sæl nu. Vårfor va’d, a hon velle hâ Andris te å varra Bone?
  Va’d bâra, fordi a hon synjtes, a de va et kjedelit Liv å varra Feskarakonna?
  Va’d livel ente rappara, fordi a hon hadde ment, a de va finere å varra Bonafru?
  Ja, de va nok henjes ajen Stolthed, hon kunje takka for, a hon nu hadde fåd
  denja Sorjen.
  
  Nu kom Moern lestanes inj.
  
  "Veddan hâr du’ed, min Paja, e de dænj rælia Hâudpinan, der e kommenj ijæn?"
  
  "Ja, men la maj bâra hâ Fred, Moer, de e de enesta, jâ trænjer te."
  
  "Ska jâ livel ente hænta Dråver te daj, de bruggar ju å kunja lætta?" 
  
  "Naj, jâ vel injena Hofmansdråver hâ; la maj bâra varra."
  
  Madam Dam så meønksomt på sin Pibel.
  
  "Ja, men ves de ente snârt bæres me daj, komma vi vel te å hænta Doktarenj."
  
  "Naj, vest ikje," svâre Olga lid utolmodit å vænde Hâud om mod Vægjen.
  
  Jo, Moer va vel brâ nok å velle henjes bæsta; men snakka me henje om de, hon nu
  gjik å pinjtes me, kunje hon livel ente. Sæl om Moer got kunje li Andris, så
  va’d livel ente hannem, a hon ønste saj te Døttermanj. Olga va ju livel en
  Bonapibel, å derfor vell’ed nok âu passa bære, om hon fikj saj enj Bonahorra te
  Manj å ble Bonakonna.
  
  Naj, de va nok bæst å taja hær. Men der va ju Anna, hon velle nok bære forstå na
  å kunje kansje âu trøsta na lid. I Mârn velle hon snakka me na.
  
  Dânj ætte paste Olga sit Arbaj, men song å trallada ente som æjla. Madam Dam
  gjik å kjikkada lid på sjøns te na, monne de bâra va Forårsloften, der gjor’ed,
  æjle skujle der varra nâd anjed; unga Pibla kanj ju varra så apârta somma Tider.
  
  Om Ættemeddanj sâ Olga, a hon gjik et Ærne ner te Kâlsa ætte lid Hawafrø, som
  Anna hadde lâut na. Olga veste ju, a mit på Ættemeddanj brugte Anna å tâ saj et
  Vil, å de gjore hon âu i Dâ. Hon sod i Lænnestolenj å arbjada Hozza, ded va nu
  henjes Måda å vila på.
  
  Olga tâu enj Stol å satte saj hen ver Sian å na. Hon hadde majed å snakka om,
  men de knev me å få begjynt.
  
  "Nue, nue, passar’ed, a Andris e rester?"
  
  "Jo, de passar got nok; hanj reste i Går me Meddestoged. De kom ju så
  hâudkoijles på, a hanj ikje enjgong fikj Tid te å gå op te Tornagårenj å be
  Farvel, men hanj sâ, a jâ fikj å hælsa jer."
  
  "Nue — ja, du må ente ble nag på maj, Anna, men nue, de e minj Sjyl, a Andris
  reste."
  
  "Dinj Sjyl, sajer du? Ja, jâ hâr tænjt på, a der kansje hadde vad nâd me Andris
  å daj. Jâ hadde æjla glæt maj te, a du skujle vad min Sønnakonna; men når du
  ente mente om’enj på denj Mådan, e der ju injed å saj te’d."
  
  "Ja, men de gjor jâ ju ævent. Jâ svâre âu ja, då hanj spore, om jâ velle ble
  hansa Konna," å nu fikj Anna hela Forklârinjen på de, Olga å Andris hadde snakt
  om sista Søndaættemedda.
  
  Anna sod lid å tænjte saj om.
  
  "Nâ, a du hâr hela Sjylen, kanj jâ livel ente sanja me på, ni hâ vel le stor
  Sjyl på beggje Lér, for ni e nok lid stivnakkada beggje to, å de hâr vi gamle
  kansje âu lid Sjyl idi. Men jâ troer livel, a ves ni bâra mena om enjanj, så vil
  altinj nok gå i Ården, sæl om de nu ser lid kontrâdit ud.  Vårharre hâr ju sinj
  Meninj me alt, sæl om vi ente forstår’ed, å hanj vel nok, a ni ska læra å boja
  jer, å de læra ni nok  âu; men de kanj ju gjorra ont, så lænje de står på."
  
  "Tak, Anna, a du târ’ed på denj Mådan. Ja, jâ troer, du hâr Ret, jâ trænjer te å
  ble bojt; men va mener du nu, a jâ ska? Ska jâ skriva te Andris, a jâ nu e bled
  besinjenes på, a jâ nok vel varra Feskarakonna?"
  
  "Nâ, ævent skriva ætt’enj seddan le me de samma, synes jâ livel føje, du ska;
  hanj hâr kansje âu got å å vænta igrân. De velle âu tâ saj så lorlit ud, a hanj
  reste jem ijæn me de samma, å di unge Karana hær velle vel âu drella’nj me sin
  Longfârtstur, derfor troer jâ, a de e bære, a du vænter et hal Års Tid me å
  skriva. Du ska slet ikje gå å varra så kjesam, alt årnar saj nok på de bæsta for
  jer, ska du se."
  
  Detta Snakked me Anna hadde lættad svært for Olga, nu va hon roli, hon trode
  lesom Anna, a alt velle nok ænna got, sæl om de drâu lid om.
  
  Nonna Dâ ætte fikj Kâlsa Brev frå Andris, a hanj hadde strajs fåd Hyra, sæl om
  hanj ente kom på Longfårt me de samma. De va me enj å di Bådana, der løv me
  Lanbrugsprodokter mæl Esbjerg å England. Olga fikj ju Breved å læsa å ble majed
  glâ ver’ed, sæl om de hadde vad ârtiara, om de hadde vad te henje sæl.
  
  Sin kom der Brev pånå vær fjâurtenes Dâ; men hanj næunde aldri Olga i Breven,
  der sto bâra en Hælsa te ajle goa Venner.
  
  I et å Breven sto der, a hanj synjtes ente ræjti om å sajla me di Bådana, hær va
  hanj mæst lesse majed Arbajsmanj som Sjømanj, for di lå ju i Hawn å lossada å
  lâdada denj halla Tiden.
  
  I Breved ætte sto der, a nu hadde hanj mønstrad å, å om et Pâr Dâ reste hanj te
  Hamborg for å se, om hanj ente dær kunje få Hyra me en Skuda, som gjik i
  Longfårt.
  
  Så kom der et Brevkårt, vår der sto, a nu va hanj forhyrader me enj tysker
  Dâmpara, som fost skujle te enj Plâz i Hollands Indien, å derfrå te Sednya i
   Australien, så nu vâr’ed nok lænje, forrinj di høre frå’nj.  Brev te’nj
  kunje di senna te de danska Konsulâted i Sednya. Der sto ikje enjgong va
  Damparenj hed, som hanj va forhyrader me, de hadde hanj nok forgat å skriva.
  
  Då Olga fikj detta Kårted å læsa, ble hon ju ente glâ.  Nu vell’ed vâra lænje,
  forrinj Andris fikj henjes Brev, sæl om hon skrev me de samma. Kâl trøstada
  henje me, a forrinj te Framtiden kom Andris nok ente te Europa ijæn.
  
  De va lænje å gå å vænta. Åva kunje der så ente âu møda Andris på så long en
  Resa; naj, de va livel så som så me å hâ enj Sjøkar te Goven.
  
  Olga satte saj livel nu te å skriva Brev te Andris, å de ble bådde et lânt Brev
  å et got Brev, når de så nu bâra velle nå fram.
  
  Lâurdaawtan kom Janus Dam ner for å få saj et Prât me Kâl, då va hanj ju ente i
  Vrâg. Di satte dom på Bænkjenj uda ver Gâulenj; men de va, som om a Snakked ente
  ræjti kunje komma i Gong. Janus Dam va så tyster å alvårliér i Awtan, å de
  lignada æjla ente hannem.
  
  "Ved du, va jâ troer, Kål? Jâ troer, a vi får en Storkri nu me de aira fosta. "
  
  "Monne ded? Ja, jâ hâr nok set, a der e lid Uro å Optøjer nera på Balkan, men de
  e der ju så ota, så jâ troer nâue, de ræjkjer lænjer."
  
  "Jo, Kâl, denja Gongenj ingnar jâ for, a de vel  bryda los âuer hela Europa,
  å kansje ræjkja vos me."
  
  "Jâ kanj livel føje tro’ed. Folk må då vel varra mera fornoftia ænj som så."
  
  "Naj, der e nok injed, der hedder Fornoft, når de gjæjler Kri. Di hâ ju âu
  rustad for fujl Kraft bådde Nat å Dâ di siste Årn, å så må’d vel komma. Enj
  Grunj te å slos kanj di sajtens hijta, for sin å trættes om, væm der hâr Sjyl."
  
  "Troer du så, denj vel komma seddan le me de samma?"
  
  "Ja, de troer jâ. Vi hâ ju i Sommar hat smaddertjyt me tyska Turister. Di hâ ju
  forra bâra gåd i Vanned å løvved på Strân å farres mæst som andra Bælla; men i
  Dâ hâ di vad så tysta å ståd i Krødda å snakt sammen å studert Blân å Breven,
  som kom me Dâmparenj i Morns. Di ingna nok for, a der kommer Bod ætte dom me de
  alra fosta."
  
  Di sod lid å grunjada.
  
  "Jâ synes, de e så lorlit, a Folk, som kajla dom Krestna å mena, a di stå hojt i
  Kultur, vel dânka værandra; å va slos di så for — ded kanj då ente varra for Føn
  å Klæn, for hær e då Ræjdom te ajle, når de bâra bler ræjti fordelt."
  
  "Ja, de hâr du Ret i, Kâl. Ded e hejler ente om Mâdenj, a di slos, ded e om
  Majten å Æran. Ajle vel varra Hærrer, å injenj vel varra Tjænara, å vi, som høra
  te di små, får bâra taja å varra glâ te, om vi kanj få Lâu te å varra vos
  sæl. Konge å Regjerinj vel nok gjorra, va di kanj for å hojla vos udanfor, å
  vi må be te, a de âu må lokkas."
  
  "Ja, de må du nok saj, Janus. Vi hâ ju vær enj unger, rasker Horra, som vi mena
  om å gjærna vel behojla te å tâ vor Gjærninj op ætte vos. Vår Andris nu e henna,
  e ente got å vedda; ætte Berajninjen skujle hanj ju varra på Vaj te Indien. Men
  kommer nu Krien, kanj der nømt sje nâd helt anjed. Men de kanj ju ente nøtta nâd
  å gå å grobla âuer, va der kanj sje."
  
  "Naj, kansje de âu e maj, der ser for svort på’d, å a de bâra e senn’en Bya, som
  vel driva udanom; men ded e vel snârt Sænjatid, å derfor må du hâ Gonat."
  
  Kâl lå lænje vâgenj denj Awtanenj å spekkelere âuer detta, som Janus å hanj
  hadde snakt om. Hanj hadde ente snakt me Anna om’ed, de ona får enj ju alti
  tidsnok å vedda.
  
  Lid på Formeddanj, då hanj kom udanfor, så hanj, a mæst ajle Feskarna, bådde
  unga å gamla, va samlada nera på Hawn. Di sto i små Krødda på tre, fira, å de va
  nok nâd alvårlit, di hadde å drøfta, for sæl di unge sto så tysta å værkan
  flânada æjle grinada. Hanj måtte høra, va der va sjet, å spode saj derner.
  
  "Nâ, Manja, va e de så for viktia Sâger, ni hâr å drøfta, ni e ju mæst ajle
  samlada, ser jâ."
  
  "Jo, de e Krien, vi drøfta, for nu e hon livel brydden los," svâre Måns Peter,
  som sto nærmast.
  
  "Så fikj Janus livel Ret," momlada Kâl. "Hâr der kommed Tellegram om’ed?"
  
  "Ja, i Nat kom der Tellegram te Turistarna om å hojla dom klâra te å følla me,
  for der kom en Skuda ætte dom, å tilia i Morns va hon âu hær å tâu dom. Der bode
  ju to hos maj, å jâ snakte ju me dom, forrinj di reste, å di sâ, a Tyskenj å
  Østerræjarenj på denj ena Sian å Rusenj å Franskmanj på denj andra hadde
  erklærad værandra Kri, de va alt, va di veste."
  
  Kâl gjik runt å snakte me flera, men derva injenj, der veste mera ænj de samma.
  
  Di unge Karana lo dom ju majed saja, når andra høre på’d, men Homøred va nok
  lânt nera, når der ente va nânj, der så’d. Di veste ju ente, va Tima Bod kom, a
  Danmark âu va kommed me, å så skujle di âu møda, å Kri va livel nâd styjt nâd,
  bådde for dom, der skujle me, å for dom, der gjik jemma å gruades for dom, di
  mente om.
  
  Di gamle på Hawnabænkjenj va ju majed optâna å detta. Nu hadde di ju fåd nâd nyt
  å snakka om; å ded va âu nâd, som di hadde Forstan på, for di mæste å dom hadde
  ju vad bådde i England å nera på Varmanj. Di ble âu snârt enia om, a kom
  Engelsmanj me, så skujle hanj nok me denj stora Flådanj, hanj hadde, snârt årna
  Paragrafferna.
  
  Då Kâl kom jem, va Olga kommed derner å hadde âu fortalt’ed for Anna, å for dom
  va’d nu de stora  Sporsmåled: Vår e Andris nu henna? Kâl trøstada dom så
  got, hanj kunje. Va Skudan, som Andris for me, kommed så lânt, å hon ente kunje
  kajles tebâga, ble di vel dernera, te a Krien va frambi, å de kunje då’nte vâra
  så lænje. Men va Skudan bled jemkalt, ble Andris vel åmønstrader å fikj Lâu å
  resa jem lesom andra danska, der va dernera, å så kunj’ed rapt sje, a hanj kom
  jem om tol-tre Dâ.
  
  Sæl hadde Kâl nok ente majed Tetro te detta, men de trøstada ju Moer å Olga
  enjhellu.
  
  Nonna å di unge Karana va strajs âuer Medda gåd te Bys for å høra, om der va nâd
  nyt; men di kom alt jem lænje for Awtan. I Bønj veste di ente mera ænj hær, å
  der va hejler injed ârtit i Da, sæl inja hos Magetæntarenj va der tyst å stelle.
  
  Ver Fæmtiden tâu Kâl sit Værdâztøj på å gjik ner for å samla sina Garn. Hanj så
  nu, a di andre Feskarna sto æjle sod i Krødda me Søndastøjed på. Hanj gjik hen
  te di nærmeste.
  
  "Va e de me jer, Manja, vel ni ente i Vrâg i Awtan?"
  
  "Naj, vi hâ snakt om, a de e vel lesse got å ble inja. For dâmpa ud å få Garn
  fylada me Sil, som enj ska pella idå å så løvva ud å sænkja ijæn, e der ju ente
  majed ârtit ver. Å du ska se, a injan i Mârn e hær Bod om, a di vel injan røjad
  Sil hâ."
  
  De va Måns Peter, der føre Ored, å di andre nikkada, di mente nok ævent de
  samma.
  
  "De kanj got varra; men de e då maj, ni sælla Silen te, å jâ kjevver na i Mârn
  som vân å gjer âu denj samma Prisen."
  
  "Nâ, ja, ves du gjor ded, e der ju injen Grunj te å ble ligjenes jemma; men du
  resekerar livel majed, Kâl."
  
  "Ja, men de må ni ju la maj sæl om," svâre Kâl lid studs.
  
  Enj Tima ætte løv ajle Bådana ud.
  
  Di så ju snârt, a der va injana Båda i Vrâg frå di andre Plâzarna, sjønt Væred
  va fint, å der hadde vad tjyt me Sil di siste Dâna å bârt forra hela Sommarenj,
  å derfor got Afsæt nu.
  
  Om Mârninj, så snârt Kâlsa Båd hadde lajt te, kom Alma sprinjenes, hon hadde et
  Tellegram, som ævent va kommed.
  
  Kâl tâu’ed å læst’ed, de va âu snârt læst. Der sto bâra: Røget Sild modtages
  ikke før efter nærmere Ordre.
  
  Kâl stopte rolit Papered i Lomman. Så gâ hanj Alma Besje på, a hon skujle løvva
  runt te ajle Konnarna å saj, om di velle komma så fort som mâulit, for der va
  tjyt me Sil på ajle Bådana, så der va enjhellu å sjødda i Dâ.
  
  Så gjik hanj jem te Anna å fikj saj et Pâr Koppa Kaffe, å så rinjde hanj te ajle
  di Bødkarna, hanj kjænde, å spore, om di hadde Silafjærinja stånes, for så velle
  hanj kjevva så monga, som di hadde. Di hadde ju âu ikje så få, sotn di lâude
  å sænna me Toged.
  
  Så va hanj henna hos Vâunmanj å tinjada hannem te å kjøra op te Brugsen ætte et
  hal Snes Sæjkkja Salt.
  
  Då hanj ijæn kom ner te Hawn, va di ju i Gong me å pella idå frå ajle
  Bådana. Manjana skâlada lid te Kâl; monne hanj va Kar for å klâra senn’enj
  Lønninjsdâ, for der va ju tjyt me Sil, å Prisen va âu gaddeli hoj. Kâl lo bâra,
  som om hanj ente så’d å tâu fat me å pella idå.
  
  Der va ju monga Lanbo, som hadde tinjad Lægjesil, men der va ikje enj enesta,
  der møte i Dâ, ja, sæl di Prongarna, som æjla møte vær Dâ ætte fellefæm Kassa,
  som di prongada i småt, møte ente.
  
  Klokkan va æjlua, forrinj di ble færdia me å pella idå, å nu tâu Konnarna fat me
  å gjæla.
  
  Nu kom âu Vâunmanj me Salted å va så oppa på Stasion ætte et drivenes Las
  Silafjærinja.
  
  Anna fikj et Pâr å di vileste Konnarna te Jælp, å så tâu di fat me å salta ner,
  mæns et Pâr Kara vajde op, å Kâl føre Regenskaw å betalde ud.
  
  Då Klokkan va fira, va di færdia, å nu va der ævent et Pâr Tima te å få Mâd å
  vila i, så skujle di ijæn på Sjøn.
  
  Dânj ætte, då di va kommena inj, kom Måns Peter hen te Kâl.
  
  "Ja, jâ velle bâra snakka et Pâr Or me daj. For  se, jâ snakte me di andre
  Manjana om i Går, a der e injen Meninj i, a du ska betalla fujl Pris for Silen,
  nu du ente kanj røja na, der e alt for stor Resiko ver å salta na ner, å derfor
  ble vi enia om, a du ska hâ Silen te hal Pris, injte Røjninjen kommer i Gong."
  
  Kâl sto å betænjte saj lid.
  
  "Ja, de va ju pent tænjt å jer, Manja, å jâ går âu me te’d; men ves a jâ sin
  kanj sælla Spæjesilen te en gaddeli Pris, ska ni nok få jer fujla Betalninj, å
  de tænjkjer jâ mæst, a jâ ska kunja, for Mâd e då nâd, vi ajle ska hâ, å ves a
  Krien træjkkjer ud nogged, så kanj’ed nømt sje, a de kommer te å kniva me Føn,
  bådde hær jemma å andra Stâ, å monga vel varra glâ ver enj Fjærinj go Spæjesil."
  
  De gjik denj Dânj mæst som Dânj forra, å då di va færdia me å salta ner, va der
  mæn nonna få tomma Fjærinja te Ræst, å i Salteried va der nâue hejler Plâz te
  stort flera; men livel gâ Kâl Besje på å gå i Vrâg, for som hanj sâ:
  
  "Fjærinja kanj Bødkarna sajtans skaffa, å der e tomma Kjæjlara nok te Silen."
  
  Om Mârninj, alt forrinj di hadde fåd fortøjad, va Alma der nera me et Tellegram
  te Kâl. Hanj ble livel glâr ver å læsa’d, der sto ju: Vi modtager al den røgede
  Sild, som kan fremskaffes, Prisen er forhøjet med 20 Øre pr. Kilo.
  
  Kâl gjik op på Brygjan å râvte så hojt, a de kunje høres âuer hela Hawn.
  
  "I Dâ ska ajl Silen røjas, å jâ gjer ti Øra mera for Kiloed ænj forra, å
  Konnarna, som jælpa te i Røjeried, får haltrøs Øra mera om Dânj."
  
  Manjana lydes. Ti Øra mera, de va nâd, der battada, nn hær va så majen Sil, å så
  hadde Prisen livel ligjed hojt forra. Nu ble hon ju hojara, ænj nânj kunje
  minjes, å på desse tre Dâna velle di tjæna mera ænj forra på enj hel Månad. Å så
  va’d âu så grâua ârtit, a der va injena, der hadde torad gåd i Vrâg frå di andre
  Plazarna.
  
  Jo, Kâl Koffed va livel enj brâ Manj, der ente bâra tænjte på â beræja saj sæl.
  
  Då Påstenj om Medda kom me Åvisan, sto der, a nu va Engelsmanj âu gåd me i Krien
  mod Tyskenj, å nera i Belgien sloedes di, så der lå stora Dynjer å Læj. Hær
  jemma gjore Regjerinjen alt, va hon kunje for å hojla vos udanfor, å vænte nu
  âu, a de skujle lokkas. Detta sista va ju nâd, der lættada i Sinjed hos di
  mæste.
  
  Vær Dâ, når Påstenj hadde vad der, møte Olga nera te Kâlsa for å høra, om di
  ente hadde hørt nåd frå Andris; men Svâred va ju bâra de samma,,a di hadde
  injed Bod fåd. Kâl trøstada âu Olga å Anna me, a hanj kom nok, når Krien ble
  frambi. Skudan, hanj for me, holte saj nok der nera enj Stâ, for ente å ble
  nappad å Engelsmanj.
  
  Så præude Kâl livel å skriva te Konsulâted i Hamborg; men då hanj ikje enjgong
  kunje opgje va Skudan hed, ble’d ente majen Oplysninj, hanj fikj. Der va ju
  livel enj Dâmpara, der hadde sajlt te Hollansk Indien i di Dâna; men denj hadde
  di ente hørt frå sin, så hanj lå nok der nera enu.
  
  Madam Dam hadde lænje gåd å undras på, va Ærne Olga hadde nera te Kâlsa, seddan
  pånå vær Dâ. Kâlsa Pibla hadde hon ju aldri kommed ret majed sammen me
  forra. Monne de livel va Andris, hon gjik å tænjte på, Olga hadde ju âu vad så
  lorli i di Dâna, a Andris reste, kansje der livel hadde vad nâd imæl Olga å
  hannem.
  
  Enj Dâ tâu hon saj for å sporra Olga lid te’d; men Olga velle slet ikje svâra
  te’d. Injed Svâr e âu et Svâr, sajes der, å Madam Dam ble klâr âuer, a de va nok
  Andris, a Olga gjik å tænjte på. Så gjik hon å tænjte på, om hon ente skujle
  præua på å âuersnakka Olga te å slå di Tânkarna idå Hâud, å i Stânj for se lid
  milt te Væstregårsjensenj æjle enj anj færmer Bonahorra; men hon begâd
  livel. Hon kjænde ju Olga å veste, a hon ente så læt lo saj rokka frå ded, hon
  hadde sat saj i Hâud. Olga velle nok âu få Mehojl bådde å Fâr å Knud.
  
  De gjik Olga, som de gjik di mæste, a di regnada me, a Krien ente velle vâra ret
  lænje, nonna Månada, æjle hojst et hal År; men nu så’d ud te, a hon velle
  træjkkja i Longdrâ, di hadde ju lauad Sjyttegrawer å kreved i Jorn, kansje de
  drâu flera År om, injan vi fikj Fred.
  
  De knev somma Tider lid for Olga me å hojla Homøred oppa; hon kunje å å te ingna
  for, a Andris velle ble væk. Så måtte hon ner å snakka me Anna, å hon forsto å
  trøsta å alti hijta di rette Orn. Ju mera di andre tvivlada på å få’nj å se, ju
  fâstere ble Anna i Troen på, a hon fikj sin Andris jem ijæn.
  
  "Jâ ska saj daj, vårfor jâ ved, a Andris e lænenes å vel komma jem ijæn," sâ hon
  enj Dâ te Olga. "Jâ ber te Vårharre om’ed vær Awtan, å en Moers Bøn ræjkjer
  hojt, å derfor føler jâ maj âu sekker på, a ded vel sje. Du skujle âu præua ded
  samma, Olga, kansje du då velle få mera Ro i Sinjed."
  
  "Ja, de ska jâ," veskada Olga.
  
  De va, som om a Olga nu va bled mera roli. Hon va nu âu ves i sin Sâg; Andris
  velle komma ijæn.
  
  Nu kunje Anna å Olga i timavis sedda å snakka om hannem, di beggje mente om, å
  om vår ârtit de velle ble denj Dânj, a Andris kom inj a Dørn, å om, vår Lived
  sin velle ble lyst å ræjt for dom ajle.
  
  Der gjik Månada, å Mådana ble te År, udan der sjedde nân storre Forandrinj. Der
  va’nte Udsikt te Fred forreløbit.
  
  I Lajed sjedde der hejler ente nân storre Forandrinj. — Et Pâr å di gamle va
  nikkad å, å tre, fira Småfolk hadde set Lysed for fosta Gong; men de e ju
  Naturens Gong, æntan a der e Kri æjle Fred.
  
  Feskarna vrâgada om Sommarenj å kâste Krog å hadde Lænjkjana uda om Vinjterenj,
  som di i ajle Dâ hadde gjort. Nu va der ju di rælie Minarna, som di skujle vâra
  dom for; men enu va der ju injen Ulokka sjet.
  
  Prisen på alt Feskeri va gåd enjhellu op, å sæl om a Pænjana va udrøja nu, så va
  der livel monga, der samlada dom lid på Kjistebonnenj æjle gjik te Bânkenj me
  Pænjana.
  
  Føn monglada di ju aldri, å sæl om di måtte læua på Feskeri di sæks Dâna om
  Uggan å bâra fikj Frekadæller om Søndanj, så kunje de âu got rabba å. Kâl brugte
  å saj: "Vi skujle skamma vos ver å klynjkja, vi vedda  ju så got, a der e
  dom, som hâr’ed majed, majed varre. "
  
  Naj, de va’nte rârt å varra Arbajsmanj nu, for sæl om Dâløn va bled fordovlad,
  så va ju alt, va der skujle kjevves, tre Gonga så dyrt som forra. Der ble ju
  gjort enjhellu frå Stâtens Sia, for a Småfolk ente skujle fâra ila; men de va
  nâue, a de forslo.
  
  Hos Bønnarna så’d helt anjelens ud, hær va kommed Pænja te Huza, så de
  forslo. Di mæste hadde måttad skaft nya Tajnebøjer for å få Plâz te ajle dorres
  stora Sedla, â Kontoarna i Bânkenj vâuste for vær Månad, så Bânkmanjana nâue
  veste, om di tore ble ver å tâ imod ajle di monge Pænjana, som Bønnarna kom
  slævanes me.
  
  Men kjikkada enj inj i Lârna, så hær slet ikje så rârt ud.  Svinahuzen va pånå
  tomma di mæste Stâna. I Fælân va der âu bled go Plaz nu, sæl om de hadde kneved
  me Plâzenj forra, å di Koskræppana hær sto, hadde ente majed Sâul på Rân. I
  Øjalân va der mæst de samma i Tâled som forra; men di mæste va senna Rinker, som
  ente dâude stort. Di bæste hadde Øjahanlarenj kjevt å gjed en stortenes Massa
  Pænja for.
  
  Bygninjer å Reskawer begjynte âu åse lid forhobbada ud di mæste Stâna, å Jorn
  hadde ente set majed te Gjønninj di siste tre, fira Årn, så når Regenskawed
  skujle gjorres helt ræjti op, ble Gjevinsten nok ente nær så stor, som monga sæl
  mente.
  
  Så kom 1917, å de ble et År, der lære Lanmænjen, a de e ente alti, a de forslår
  me å slida å varra dyktier, å a der e enjanj, der rår for Vinj å Vær.
  
  Om Framtiden så alt majed pent ud, å då der va sælajt, begjynte Lanmænjen så
  småt å kjikka ætte Rajn; men di fikj Lâu å kjikka lænje, ikje så majed som en
  liden Tordenbya kunje hon træjkkja sammen te, bâra Solsjen å pent Vær vær Dâ, å
  seddan ble hon ver te mit i Juli. Då begjynt’ed livel å rajna; men då komm’ed ju
  for sent te å rædda Sæn.
  
  På di goe, sije Jorarna ble der ju livel igrân Sæ; men på di torre, båre Âgrana
  va der nâue så majen, a di kunje maja na, å hær skujle Kjørna nok hâ små Mål,
  ves di bâra skujle kunja fø di halla Vinjterenj âuer.
  
  På Tornagårenj va der ju mæn âu et læmpelit Awl de Ared; men Janus Dam va ju enj
  fornoftier Kar, hanj sålde nonna å di nåliste Kjørna alt om Høstenj, å Ræsten
  mente hanj nok, a hanj skujle kunja fø âuer. Hanj hadde âu et Pâr goa Halmstakka
  stånes frå di forje Årn, dom ble der nok Brug for nu.
  
  De gjik âu ret brâ, å sæl om Kjørna va lid tynja, då de drâu mod Framtiden,
  hadde hanj livel en Besætninj, hanj got kunje varra bekjænt å visa fram; å livel
  hadde hanj jolped flera Udbygjara me en liden Veska Halm.
  
  Monga Stâ forada di mæst me Lyng, å andra rev Halmtâgen å å forada me; men de va
  nok le uzalt, va di så brugte, å sist på Vinjterenj hadde Rakkarenj mæst
  mera å sjødda, ænj hanj kunje âuerkomma me å flå sældø Kraijtur.
  
  De va enj Dâ sist på Vinjterenj, a di fikj frammada på Tornagårenj. De va Moster
  Thia frå Rønna, der hadde tâd me Toged op å besøja dom. Di ble âu majed
  forbausta ver å se na; hon brugte men æjla å komma enj Gong om Åred, å de va om
  Sommarenj i Bæratiden.
  
  Moster Thia va Ænjkja, å de hadde hon vad snârt i nonna År, å Bælla hadde hon
  injena. Henjes Manj hadde vad enj majed vila Murara, der hadde bådde Svænna å
  Lærlinja, å alti tjænt got.
  
  Thia va gnien, å derfor hadde di lajt dom Pænja op, å då hanj så va dør, hadde
  Thia forudan de lila, pena Huzed, hon bode i, et Snes Tusen Kroner i
  Spârekassanj.  Ræntarna hærå kunje Thia mâgelit klâra saj me, sæl om de knev lid
  nu, a alt va bled så dyrt.
  
  Di va ju got klâra âuer, a der måtte varra nâd særlit, der hadde lokkad Thia ud
  sedden enj Vinjterdâ, å då di va samlada om Kaffebored, begjynte hon âu:
  
  "Ni kanj livel aldri tænjkja, va jâ hâr begjynt på i Vinjter, jâ hâr kjevt
  Obligasioner for nonna å mina Pænja."
  
  "Va hâr du? Du vel då vel aldri gje daj te å spekkelera på Børsen? De vel jâ nu
  livel rå daj frå, du  skujle livel ente sjita di Pænjana væk, som Manj å du
  spârada sammen," sâ Janus Dam.
  
  "Di ska nok hejler ente ble væksjitada, kanj du lida på.  Men nu ska jâ
  fortælla, ævent som de gjik te. De va nu le ætte Nytår, a der enj Dâ kom enj
  unger, pener Manj inj for å snakka me maj. Hanj sâ, a hanj hadde vad runt for å
  snakka me senna små Rentiara som maj, for de va nok vos, der døjde varst, nu a
  alt va bled så dyrt. Vi fikj ju mæn fira Procent i Spârekassanj for våra Pænja,
  å ded va alt for lid. Naj, jâ skujle sætta Pænjana i et sunjt å got Forretagene,
  dær velle jâ kunja få åta, ti Procent æjle kansje mera, å Pænjana sto lesse
  sekra hær som i Spârekassanj. Nu va hanj uda for å tajna Aksier i et
  Sjevsselskaw, som ævent va bled steftad. Kursenj sto mæn te hundrede enu, men
  velle nok snârt gå enjhellu op, så di Pænjana, jâ injbetalde nu, velle nok hâ
  fordovlad saj på tol-tre Månada. Jâ va ju ente majed forr’ed strajs; men de lo
  ju te å varra senn’enj pener Manj, å hanj snakte så væl, så tesist fikj hanj maj
  livel te å kjevva for fæm Tusen Kroner Aksier i detta Selskawed, å kanj ni
  tænjkja jer, nu i Hinjdânj kom hanj ijæn å fortalde, a nu va Aksiarna gåna op,
  så nu va mina fæm Tusen blena ti Tusen væra."
  
  "Ja, de høres ju majed brâ, men fikj du så âu ti Tusen Kroner udbetalda?"
  
  "Naj, så dom va jâ livel ente, kanj du tro. Naj,  jâ kjevte for fæm Tusen
  Kroner Aksier enjdå, å i Går snakte jâ ijæn me denja Kommisærenj, å hanj sâ, a
  nu sto Aksiarna i enj Kurs på 237 å velle nok gå enjhellu op enu.  Men nu ejer
  jâ så pånå fæmåtjive Tusen i Sjevspaper. Va sajer du te de, Janus?"
  
  Janus grinada lid.
  
  "Ja, de høres ju stort; men vår monga Skuder ajer så detta Selskawed?"
  
  "Ja, de hâr vel mæn en enu, for de e ju så nyt.  Kommisærenj hadde senn’en pen
  Tajninj me å’d, som hanj viste maj. De va et Motorsjev på tre, fira Tusen Tons.
  Jâ sâ, a de skujle hejler vad enj Fujlriggara, for di tâu dom så pena ud, når di
  lå me ajle Sajln oppa; men hanj sâ, a di va’nte rentabla, å de hadde hanj vel
  Ret i."
  
  "Va hedder så denja fina Skudan, som du hâr så monga Aksier i?"
  
  "Ja, ded hâr jâ mæst forgat, ded va senn’ed fint Nawn, de... de hed
  For... Fortuna — ja, seddan va’d, de hed."
  
  Janus grinada ijæn.
  
  "Ja, Nawned e majed fint, de betyer ju seddan nogged som "Lykkens Gudinde". Jâ
  ingnar bâra for, a denja Skudan e slet ikje byd enu. Jâ ska saj daj, Thia, de å
  spekkelera i Paper e mæst som å spella Pokker. Når Poljan bler gaddeli stor, e’d
  denj treskesta, der hugger na, å du kanj lida på, a de bler ente daj, der hugger
  Poljan, Thia."
  
  "Â, sekke nâd Sjæus, du kommer me, Janus. Du kanj tro, a jâ e ente dom, men ved
  nok, va jâ gjor. Enj læser då vær Dâ i Åvisan om, a der bler skodded så monga
  Sjev i Sænkj, så de må då skårta på dom tesist. Når så Krien e frambi, å vi ska
  hâ Vârer jem, e der mæn bârt om Skuder, å Fraktarna går op, så enj aldri hâr
  kjænt Mâga, seddan sâ Kommisærenj, å de kanj då âu ajle forstå"
  
  "Ja, du e ju møndi, Thia, å må gjorra ver dina Pænja va du vel, men jâ vel livel
  rå daj te å varra lid vârsam å aldri skriva unje på nâd Skrivelse, som du ente e
  helt klâr âuer va betyer, for æjla kanj’ed nømt sje, a ente bâra dina Pænja e
  væk, men a Huzed âu røjer, for når hon ramlar, slår hon hårt, kanj du lida på."
  
  "A, sekke du snakkar, Janus. Ni Bønner hâ livel ente Forstan på Pænjasâger. Du
  kanj lida på, a jâ ska nok sælla mina Aksier, når Kursenj kommer på de hojesta;
  men a denj vel gå enjhellu op enu, e jâ sekker på, å Kommisærenj hâr âu lâut, a
  hanj ska nok gje maj et Vink om, når de e passeli Tid å sælla."
  
  Janus svâre slet ikje, hanj forsto, a de velle varra spilt Umâga å snakka Thia
  te Fornoft. Dânj ætte tâu hon alt jem ijæn, hon skujle ju jem for å høra, va
  Kurs a "Fortuna"s Aksier sto i i Dâ.
  
  Madam Dam va bled svært opivad âuer alt detta, som Thia hadde fortalt, kansje de
  livel ænde me, a hon ble ustortelia ræj, å væm skujle så arra na andra  ænj
  Olga. Thia va ju Gumoer te Olga, å hadde âu flera Gonga lad saj op me, a Olga
  ente skujle ble forgat, når hon lauada Tæstamænte. Å ves nu Olga arrada et hal
  Hundrede Tusen, så ble hon ju denj ræjesta Pajan i hela Sogned. Andris kom nok
  aldri ijæn, å Olga velle så nok hijta saj enj anj å kansje ble
  Propritærafru. Ja, væm kanj vedda, der kanj ju sje så majed i våra Dâ.
  
  De vâre ju hejler ente lænje, forrinj Madam Dam måtte ud å besøja sin
  Søster. Hon slajtada en Hønna å tâu me, så veste hon, a hon va vælkommen, for
  senna va der mæn bârt om i desse Tider.
  
  Då Madam Dam om Awtanenj kom jem, va hon helt opivad âuer alt, va hon hadde
  hørt, å gâ saj strajs te å fortælla om’ed.
  
  "Denja Kommisærenj kom ævent, som jâ sod der, å enj måtte livel forgrysa saj
  âuer alt de, hanj kunje fortælla, der va ju dom, der hadde begjynt me et hal
  Snes Tusen lesom Thia, å nu va di snârt Melionærer. ÅThias Aksier sto nu i enj
  Kurs på 267, å di velle nok gå enjhellu op enu, sâ hanj."
  
  "Ja, Snakketøj mongla senna Kara ju ente," svâre Janus. "Velle hanj så ente âu
  hâ Thia te å kjevva Aksier for di andre Pænjana, som hon hâr i Spârekassanj?"
  
  "Naj, de snakte hanj ente om. Hanj kom bâra inj me et Paper, som Thia skujle
  sætta sit Nawn på, å jâ å så en Nâbokonna skrev så unje som Vetterlihed."
  
  "Skrev du så âu unje, sajer du, men læste du så, va du skrev unje på?" spore
  Janus lid vast.
  
  "Naj, men Kommisærenj læst’ed for vos; men hanj læste så hâuse, å der va sâ
  monga lorlia Or, som jâ’nte veste, va betød; men de hela va âu bâra senn’en
  Formulâr, som injen Betydninj hadde, sâ hanj."
  
  "Ja, va Betydninj de vel få, vel nok visa saj," momlada Janus.
  
  "Så fortalde Thia âu om, veddan hon velle hâ’d, når hon fikj ajle di monga
  Pænjana. Hon hadde vad ver å kjevva et Klaver, som koste to Tusen Kroner; men så
  vist’ed saj, a Dørana va så smâla, a di slet ikje kunje få’d inj, så nu fikj hon
  å vænta me ded, te hon fikj kjevt saj et storre å finere Huz."
  
  Janus gâ saj te å grina.
  
  "Nâ, så hon vel te å spella på Klaver nu på Gammajlsåijler, då hon va ung, kunje
  hon ikje enjgong spella på Rekom."
  
  Madam Dam lo bâra, som om hon ente hør’ed.
  
  "Men kanj ni så tænjkja jer. Då jâ va ver å gå, veskada hon te maj, a nu hadde
  hon lauad Tæstamænte, å fost skujle der gå ti Tusen te et Legât for fattia
  Ænjkjer, å Ræsten skujle Olga hâ. Jâ synjtes, a de va så pent å nâ, a hon âu
  velle tænjkja på di fattia Ænjkjarna, å de sâ jâ âu te na, for når hon nu ajer
  trøs, halfjærs Tusen, så bler der livel enj nætter Sjillinj te Olga."
  
  "Ja, ni regna got, bådde du å Thia; men de gjore Kjælinjen âu, der gjik te Bys
  me Ægj, men livel regnada hon forkjert. Di fattia Ænjkjarna ska nok ente ble
  ræja å Thias Pænja, å Olga arrar kansje denj Soffapudan, hon brodere å gâ na i
  Jylagava. Kanj Thia bâra få Lâu å behojla sit Huz, ska hon vest varra glâ; men
  hon kanj derfor âu få’d lesse brâ som forra, for hon e ju gammel nok te å få
  Åijlersrænta, å de bler nok âu Ænnanj på’d, når Lænj e læj der. "
  
  Å Janus reste saj å tâu sin Hâua å gjik ud, hanj velle ente høra mera Prât om
  Thias monga Pænja.
  
  Nu va livel Sommarenj kommenj me Solsjen å Varma å gaddelit Rajn, som ajla hadde
  lanjtad så ætte. De tajnada te, a de velle ble et got År. De va mæst, som om
  Vårharre hadde vellad straffad dom i Fjor å så bâgætte forhâut’ed, å derfor i År
  gâ dom dovvel op.
  
  Kraijturn smâusada i de nya Klæuered å molkada Kjitarna fujla. Sæl denj mæst
  klynkjurena Bonenj måtte gje saj å ble glâr ver å se, vår krabu a Sæn hon sto.
  
  På Tornagårenj hadde Knud å Olga strænjt me å tynja Roer ud, mæns Janus Dam sæl
  paste Kraijturn.
  
  Så va’d enj Ættemedda, hanj sod inja for å vila en Stynj, a hanj så enj Manj,
  som hanj ente kjænde, komma cyklenes inj i Gårenj, å lid ætte kom hanj inj i
  Stâuan.  Hanj va majed flotter i Tøjed å lignada enj finer Hagga frå Bønj.
  
  Hanj hælste å bokkada, å Janus gjæsbø’nj te å sedda.  Lænje vâr’ed ente, forrinj
  Snakketøjed kom i Gong. Hanj snakte fint, men de va’nte alti, hanj hâust’ed, så
  de ble mæst hal å vært.
  
  "Hvor er her dog herligt paa Landet, hvor alt dog staar frodigt og
  smukt. Fuglene synger og Blomsterne dufter. Vi Stakler, der er henvist til at
  træde Gadernes Brosten, maa misunde Eder"
  
  "Nâ ja, men vi klynkja då hejler ikje," sâ Janus, mæns hanj tænjte, monne vår
  alt detta hojtrauenes Snakked velle føra hen.
  
  "Ja, for hvem der har Øje for Naturens Skønhed, er Livet paa Landet jo et sandt
  Eldorado. Jeg er selv af gammel Bondeæt, og selv om min Gerning har ført med
  sig, at jeg har maattet leve mit Liv i Byernes Stenørken, saa fornægter mit
  Bondeblod sig ikke. Jeg siger altid, at Bonden er og bliver dog Støttepillen
  i... i, nue, Samfundsbygningen."
  
  "Nâ, ja, men dom, der udrætter et ærlit Arbaj i Byana, hâ vel âu dorres
  Berættelse."
  
  "Ja, selvfølgelig, selvfølgelig, Hr. Dam. Det har ogsaa altid været mig en
  Trøst, naar Landets Herligheder har draget mig for stærkt. Men naar jeg i Dag er
  kommet saa langt ud paa Landet, er det jo ikke alene for at nyde Naturens
  Skønhed, men ogsaa af, om jeg saa maa sige, mere materialistiske Grunde. Ser De,
  jeg har en Ven, som ved Held og Dygtighed i Løbet af kort Tid har erhvervet sig
  en Formue, ja, en efter vore Forhold meget betydelig Formue."
  
  "E de ver å spekkelera i Sjevsaksier, a hanj hâr tjænt ajle di Pænjana?" spore
  Madam Dam. Hon  hadde sodded me fojlada Hænner å lyds te alt detta fina
  Snakked.
  
  "Akkurat, Frue, netop ved sine dygtige og kloge Transaktioner i Skibsaktier har
  han tjent denne store Formue. Nu har han efter min Tilskyndelse besluttet sig
  til at anbringe en Del af sin Formue i en Landbrugsejendom og givet mig den
  Kommission at købe ham en saadan.  Straks faldt mine Tanker paa Tornegaard her,
  som jeg af Omtale kender temmelig godt. Herlige Naturomgivelser, godt dreven
  Jord, pæn Besætning og ældre, velholdte Bygninger — akkurat som en solid
  Bondegaard skal være.  Det vilde jo være nemt at finde en større og mere
  komfortabel Gaard til den Pris, som jeg er villig til at betale. Men alt her
  virker saa tiltalende, at jeg er villig til at betale en høj Overpris. — Om jeg
  saa maa høre Deres Forlangende?"
  
  "Naj, forlonger nâd gjor jâ livel ente. Jâ hâr ju enj unger, rasker Horra, å jâ
  hâr alti tænjt, a hanj ska hâ Gårenj ætte maj, som jâ fikj’enj ætte minj Fâr, å
  hanj ætte sinj."
  
  "Jeg forstaar Dem saa godt, Hr. Dam, jeg forstaar Dem saa udmærket. Det er en
  smuk og ædel Tankegang; men Deres stærke Pietetsfølelse maa dog ikke drives saa
  vidt, at De derved staar Deres Børns Lykke i Vejen. Saa vidt jeg ved, har De
  ogsaa en Datter, og skal Sønnen have Gaarden til en lav Pris, mod at De og Deres
  Frue faar Deres Underhold  her, vil Datterens Medgift blive højst minimal,
  og med Deres udprægede Retfærdighedssans, vil De sikkert indrømme, at der bliver
  begaaet en stor Uret mod Datteren. — Da De ikke vil fremkomme med noget
  Forlangende, vil jeg tillade mig at byde Dem en Pris paa firsindstyve Tusind
  Kroner med fuld Udbetaling for Gaarden her. Et saa favorabelt Tilbud, som De
  sikkert aldrig har drømt."
  
  "Firsenstjive Tusen," veskada Madam Dam, "å vi hâ mæn femtan Tusen Pânt. Så
  velle vi ble Ejara for fæmåtrøs Tusen, ded e livel monga Pænja — monne du livel
  ente skujle slå te, Janus?"
  
  Hanj røste på Hâud å svâre ente; men ded va nømt å se, a di store Tâln frestada.
  
  "Jeg mærker, at De, Fru Dam, ser Sagen fra den rigtige Side. Det er jo ogsaa
  indlysende, at dette Tilbud i højeste Grad er i Deres Favør. Naar Krigen
  slutter, som forhaabentlig snart sker, vil der utvivlsomt ske et katastrofalt
  Prisfald paa Landbrugsejendomme, og De vil da med Deres disponible Kapital kunde
  hjælpe begge Deres Børn, saa de kan faa Gaarde, der er større end denne, paa
  favorable Vilkaar og dermed sikre Dem selv og Børnene en lys og lykkelig
  Fremtid."
  
  "Ni saja ju, a de e te enj frammader Pænjaknâga, a ni ska kjevva Går, skujle
  hanj så ente op å se på’nj fost å âu varra me å sluta Handelen?"
  
  "Nej, det er ikke nødvendigt, for sandt at sige, saa er min Klient ikke
  landbrugskyndig og har derfor givet mig Fuldmagt til at underskrive i hans Navn,
  og Slutsedlen kan De derfor godt underskrive med det Samme"
  
  "De må då livel varra enj lorlier Pyz, der lar andra kjevva Går te saj udan fost
  å se på’nj; men de må hanj ju sæl om. Men nân Handel bier der nu livel ente nâd
  å me i Dâ. Ni hâ ju Lâu te å høra hær op om en Ugga, så ska ni få Besje"
  
  "Ja, men De staar Dem selv og Deres Børn i Lyset ved ikke at afslutte Handelen
  med det samme, det er jo ikke udelukket, at jeg faar bedre Tilbud, inden Ugen er
  omme"
  
  Hanj så te Madam Dam, som om hanj vænte, a hon skujle jælpa’nj; men hon tajde,
  hon veste ju, a Janus va’nte seddan å rokka.
  
  "Nâ, ja, de bler nu livel, som jâ hâr sajt, om en Ugga kanj vi ijæn snakkes ver"
  
  "Ja, saa siger vi det, og jeg haaber for Deres egen Skyld, at De maa tage en
  Beslutning, der kan blive til Glæde for begge Parter"
  
  Så reste hanj saj å bokkada divt å bâ Farvel. Så snârt hanj va gånj, vænde Madam
  Dam saj te Janus.
  
  "Men Janus då, du skujle vest livel ente lad’enj gåd, tænjkj saj, om vi kunje
  fløt hær frå me fæmåtrøs Tusen, de e livel en grâu Massa Pænja"
  
  "Ja, de e’d, men så e’d, va enj kanj få for desse Pænjana, å derfor vel jâ livel
  betænjkja maj to Gonga, forrinj jâ handlar. Men nu behøver du då’nte
  fortælla’d me de samma for Knud å Olga, la vos âuervaja Sâgen fost; men nu ska
  jâ ud å syzla."
  
  Janus saw livel ente helt got denj Natten, hanj kunje ente la ble me å tænjkja
  på ded Tebod, hanj hadde fåd.  Firsenstjive Tusen for Tornagårenj, som mæn va på
  førretjive Tynjelan, å som for Krien vel nâue hadde vad mera ænj førretjive
  Tusen Kroner vær. Der va ju monga Bønner, som hadde sålt Gårana te senna
  Børsspekkelanter, å då hadde hanj alti ment, a detta va rent forkjert; men nu, a
  de va hansa ajenj Går, de galt, så veste hanj livel ente sæl, va hanj skujle.
  
  Dânj ætte va’d ju Sønda, å ætte Meddessæwnenj tâu hanj saj, som så ota, en Tur
  runt å så på Awled. De va nok âu vært å se på, så frodit som alt sto; men livel
  kunje hanj ente i Dâ føla saj helt glâr. De va, som om der hela Tiden va nânj,
  der veskada hannem i Øred: Firsenstjive Tusen.
  
  Hanj mente æjla, a hanj forra hadde kunjad tænjt klârt å ret å tâd en
  Bestæmmelse sæl; va hanj då ver å ble gammajler nu? Firsenstjive Tusen! Skujle
  hanj nu sælla alt de Arbajed, som hanj å hansa Forfædra hadde lajt hær, for enj
  Bunka sjidena Pænjesedla?
  
  Hanj spode saj jem. Hær hadde Moer âu Kaffed færdit, å di satte dom te
  Kaffebored.
  
  Knud å Olga prâtada som vân, men Fâr sod så  tyster å alvårliér; di kunje
  got se, a der va nâd, hanj sod å grunjada på.
  
  Då di va færdia me Kaffed å va ver å resa på, sâ hanj, om di velle ble seddenes;
  hanj hadde nâd, hanj velle snakka me dom om. Di så lid forbausta på’nj, ded
  måtte varra nâd alvårlit, når Fâr tâu’ed på denj Mådan.
  
  "Der e en majed alvårli Sâg, som jâ nâue sæl kanj hijta reda i, å som jâ nu vel
  rås me jer om. De va i Går, då ni va i Roarna, så kom hær enj finer Hagga frå
  Bønj, de va enj Ejendomskommisær, å spore, va Gårenj koste. Jâ velle livel ente
  forlonga; men så bø hanj enj Pris, der va så hoj, a jâ aldri hadde tænjt maj, a
  der va nânj, der velle by ded for Tornagårenj. Jå velle livel ente slå te; men
  sâ, a hanj kunje komma ijæn om en Ugga, så skujle hanj få Svâr. De e ju ente så
  nømt å se, va der e de retta hær, for der velle ju kunja ble enj nætter Somma te
  jer to, ves jâ sæller. Ves Prisarna så sin går ner, va di ju nok gjor, kunje du,
  Knud, kjevva daj enj Går, der e bådde storre å bære ænj Tornagårenj, å livel
  komma te å bo got, å Olga behøvte hejler ente gå hærfrå som en fatti Pibel."
  
  "Nâ, jâ synjes nu slet ikje, de va så svært å se, va der va de rætta hær. De
  hadde vad, om du, Fâr, hadde tâd denja Kræmmarenj i Nakkanj å gjed hannem et
  Spark i Bâgenj å lad hannem vest, a Tornagårenj ska’nte slajtes, sæl om hanj e
  gaddeli feder."
  
  "Nâ ja, de hadd’ed kansje. Men hanj bø livel firs Tusen, å de e livel en grâu
  Pris for senn’enj lidenj Går."
  
  "Ja, de høres nok seddan; men du må hâusa, Fâr, a der e bârt om Kraijtur, å især
  dom, som e te nâd, å derfor e Prisarna âu urimeli hoja. Men hær e en stor, fosta
  Klasses Besætninj bådde å Øj å Fækraijtur, å lessedan e’d me Udbo å
  Maskiner. Hadde hanj nu sålt ded å sat lid Bravâz inj i Stânj for, som ente va
  majed vært, å når hanj fikj torsked, sålt de mæsta å Awled, så hadde hanj fåd de
  halla å Kjevvesommanj inj. Når hanj sin sålde Gårenj bâgætte, skujle hanj nok
  tjænt saj et hal Snes Tusen, æjle kansje mera."
  
  "Nâ, ja, detta hâr jâ livel ente tænjt på; men du regnar ju bære ænj jâ, Knud,
  så de kanj varra, a du hâr Ret."
  
  "Ja, de kanj du lida på, Fâr. De kanj got varra, a ves jâ hadde et Snes Tusen,
  jâ då om nonna År kunje kjevva enj stor Gårabark; men du ved nok sæl, va de
  kostar bådde å Slid å Pæn ja å sætta enj forhyklader Går i Skob, De hâr ju âu
  alti vad Snakked, a jâ skujle hâ Gårenj ætte daj, å de e ju mit Bællajem, som jâ
  alti hâr ment om."
  
  "Ja, de hâr âu alti vad Bestæmmelsen. Men va mener du så, Olga?"
  
  "Jâ mener ævent som Knud, vårt Bællajem ska’nte sælles te frammade. Knud ska hâ
  Gårenj, som Meninjen alti hâr vad, å då går jâ hejler hær frå udan anjed
  ænj Klærna på Rân, ænj me tjive Tusen Kroner på Lomman, når frammada ska bo
  hær."
  
  "Tak, Olga, de va pent svârt; men jâ vel gje en gaddeli Pris for Gårenj, så du
  âu kanj få dinj Arrepârt, som du hâr fortjænt, â jâ e hejler ente bonge, sæl om
  jâ ska få nogged å forrænta."
  
  "Ja, nu hâr du hørt, va Bællana mener om’ed, Moer, å nu troer jâ livel âu, a di
  hâr Ret. De e di unge Iven, der ser bæst, sajes der, å derfor sajer jâ âu, a
  Gårenj ska’nte sælles te frammada, værkan for lid æjle majed, denj ska Knud hâ."
  
  "Tak for ded, Fâr, ded ska du hejler aldri komma te å forhâua. Når denja fina
  Hagganj kommer ijæn, kanj du bâra la maj’ed vedda, så ska jâ livel rensjæra
  senn’enj Gåraslajtara."
  
  "De behøves ente, Knud, jâ kanj sæl, om de gjorres behâu."
  
  "Men mæns vi nu e ver ded alvårlia, så hâr jâ âu nâd å fortælla. De e, a jâ e
  bled forlâuader, å de e me Peter Hâns Sofia oppa frå Sødeskâu."
  
  "Telokka me ded, minj Horra. Bådde Peter Hânsen å Kon e galanta Folk, å hanj e
  ju enj ajtader Manj, der e me i Sognaråd å Formanj for Huzmanjsforeninjen, å
  slajtar Sofia Fâr å Moer på, e hon brâ nok, æjla va mener du, Moer?"
  
  "Ja, Sofia e der vel injed å udsætta på, å derfor sajer jâ âu telokka," svâre
  Madam Dam kårt.
  
  Di kunje livel ajle se pâ na, a detta va’nte helt ætte henjes Kogebog.
  
  Olga tâu Knudsa Hån.
  
  "Ja, jâ vel âu ønska daj telokka, Broer. Sofia e en næt å galant Pibel, å ni
  passa âu got sammen, så ni vel nok få ajl denj Lokkan, ni fortjæna. Men jâ hâr
  âu enj Plân, som jâ hâr gåd å grunjad på di siste Tiderna. Kunje jâ’nte som minj
  Arrepârt få de Jorasjevted, som grænsar ner te Kâlsa.  Hær vel jâ så la bygja
  maj et pent Huz å vel bâra hojla en Ko å forresten awla Hawasâger, som jâ nømt
  kanj sælla te Feskarna å på denj Mådan tjæna maj enj nætter Sjillinj, å et
  hæjlut Jem vell’ed ble for Andris å maj."
  
  "Troer du enu, a Andris kommer jem?"
  
  "Ja, de troer jâ ræjtinok, Moer. Hanj e ju nok i engelsk Fongenskaw, å når Krien
  bler frambi, kommer hanj jem.  Når hanj så skaffar saj enj ny er stor Kuttera å
  Spættereskaw, så vel hanj âu tjæna got, hanj e ju denj vilesta Feskarenj i hela
  Lajed, lesom hans Fâr å Bæstefâr hâr va’d, å derfor vel Andris å jâ nok få’d
  lesse brâ som Bonafolk. Når Fâr å du så om Søndanj kommer ner å besøjer vos,
  gjer jâ Fløddaskomskâga te Kaffed. Va sajer du te ded, Moer?
  
  "Ja, va e der vel å saj te’d. Di unge i våra Dâ sporra nok ente di gamle te Rås;
  men tâ denj Kosenj, som passar dom."
  
  "Ja, ded hâr du Ret i, Moer; men vi gamle må  då varra glâ, når di tâ denj
  retta Kosenj, å ded troer jâ, a Olga å Knud gjor hær," svâre Janus.
  
  Der sjedde så majed på Tornagårenj denj Sommarenj, som slet ikje paste i Madam
  Dams Plâner.
  
  En UggesTid ætte kom Moster Thia op å besøjte dom.  Hon så’nte nær så færm ud,
  som då hon besøjte dom i Vinjters, de va nømt å se, a hon hadde hat Modgong, hon
  hadde âu kommed te å se hal gammel ud. Hon satte saj så tyst hen i Soffajørned;
  men då Janus kom inj, begjynte hon livel å snakka.
  
  "Ja, de va livel daj, der fikj Ret då i Vinjters, Janus."
  
  "Fikj jâ Ret, va mener du me ded?"
  
  "Jo, du råde maj frå å spekkelera i Aksier, å de ble ente maj, der fikj Poljan,
  sâ du, å de kom âu te å passa."
  
  "Nå, e "Fortuna" injed vær lænjer?"
  
  "Naj, hon hadde nok hejler ente kost mera ænj ti Kroner, som enj Tajnara hadde
  fåd for å tajna Belledet."
  
  "E så ajle dina Pænja væk?" spore Madam Dam.
  
  "Ja, vær Øra; men Huzed fikj jâ livel Lâu te å behojla, som væl va."
  
  "Men veddan kunj’ed då livel gå te?"
  
  "Jo, de gjik såmænj majed nømt. Kursenj va ju oppa på âuer tre Hundrede, å jâ
  hadde âu snakt te Kommisærenj om, a de va nok på Tiden å sælla; men hanj råde
  frå, jâ skujle vænta, te di kom op  på fira Hundrede. Så enj Dâ kom hanj
  farenes å sâ, a nu va Aksiarne begjynt å gå ner, di hadde falt førre på enj
  Dâ. Nu skujle vi te å kjevva op for å stansa Nergongenj.  Jâ velle livel ente gâ
  me te’d strajs; men hanj ble ver me å snakka for maj, å så tesist lo jâ hannem
  få di siste ti Tusen Kroner, jâ ajde; men Aksiarna falt vær Dâ i Sprinj. Jâ
  præude så å få snakt me’nj, men hanj va rester væk, å der va injen, der veste,
  vår hanj va henna. Jâ gjik så te enj Prokkerât for å sporra, va der va å gjorra,
  å hanj sâ, a der va nok injed å stæjla op. Selskawed va helt slettad, for der
  hadde ju slet injed Sjev vad. Jâ hadde ju gjed Kommisærenj Fujlmajt te å kjevva
  å sælla for maj, så hannem kunje jâ injed gjorra. Jâ hadde bâra maj sæl å takka
  for, a de va gåd, som de va. Nu hâr jâ’ed mæst, som jâ hâr hatt’ed forra, for nu
  får jâ Åijlersrænta, å får pånå ded samma, som jâ fikj i Rænta for mina
  Pænja. De jâ e mæst kjesam âuer e, a nu bler der injena Pænja te Olga â arra, å
  hon hadde livel fortjænt’ed; hon hâr ju alti vad så go mod maj."
  
  "Du ska såmænj ente varra kjesam for minj Sjyl. Jâ e ung å rask å ska nok klâra
  maj, å jâ troer slet ikje, a jâ va bled lokkeliare, ves jâ hadde arrad et hal
  Hundrede Tusen.  Men nu hâr Moer nok Meddesmâdenj færdier. Vi ska hâ Jorbær me
  Flød, å så snakka vi ente mera om Pænjasâger."
  
  De lættada enjhellu for Thia, a Olga tâu Sâgen  på denj Mådan. Nu ble hon
  der i tol-tre Dâ å va lesse mil å glâ, som hon alti hadde vad.
  
  De va enj Søndaættemedda le for Høst, a der rujlada et fint Kjøretøj inj i
  Gårenj på Tornagår. De va enj Gjig, å Kuskenj va i lyser, sier Sommarfrak. Madam
  Dam, som va ena inja, kjænd’enj strajs; de va ju Væstregårsjensenj.
  
  Hon gjik ud å tâu imod’enj å sâ, a hanj kunje sætta Øjed inj i Lân å komma
  inj. Knud va ju oppa på Sødeskâu å besøjte Kjærestenj, å Janus va uda å fløtta
  Kjørna; men Olga va nera i Hawanj, å ves Jens hadde Lyst te å hælsa på na, kunje
  hanj ju gå der ner å se, om hanj kunje hijta na, så skujle hon laua en Kop Kaffe
  imæns.
  
  Jens trauada ner i Hawanj, mæns Frakkaskødarna flagrada i Vinjen.
  
  Olga så’nj å præude å sjyla saj i Lysthuzed, men de va for sent. Jens hadde fåd
  Iva på na å nørlada der inj.
  
  "Godâ, Olga, nâ hær sedder du nok å kjeder daj. Må jâ sedda hos?"
  
  Olga svâre ente, men Jens satte saj livel ver Sian å na helt ydarst på
  Bænkjenj. Olga va nu rask te å resa saj, så Bænkjenj veppada, å Jens hawnada på
  Jorn.  Hanj kom livel snârt på Ben ijæn, men så ju lid flâuer ud. Denj lysa
  Frakkenj hadde âu fåd saj en svort Plamâsika bâg på, å de tâu saj ju ikje så got
  ud.
  
  Olga måtte bida saj i Lævanj for ente å grina; de tâu saj ju så sjâulit ud, då
  Jens vænde Ben i Væred.
  
  "Slo ni jer?" spore Olga nok saa feluraijtut.
  
  "Naj, vest ikje. Men nue, jâ kjøre i Dâ hær ner for å snakka igrân me daj, jâ
  tænjte, a du gjik kansje å kjedada daj."
  
  "Naj, jâ kjeder maj aldri, når jâ e ena," svâre Olga rapt.
  
  "Jâ hâr ju mina Blomster, å de kanj du tro e ârtit å gå å posla me."
  
  "Hm, e der nâd ârtit ver ded, synes du, de va lorlit. Går du så âu sæl å plântar
  â lyggar?"
  
  "Ja, de gjor jâ då ræjtinok, væm skujle æjla?"
  
  "Nâ, jâ mente då livel, a ni nok kunje laja en Konna te de grâuesta, seddan gjor
  vi då på Væstregår, å får jâ maj en Konna, ska hon ente gå å roda i Hawanj å få
  sina Hænner ølajda."
  
  "Så e’d got, a jâ ente ska varra din Konna, for de e ju ævent de Arbajed, a jâ
  mener alra mæst om å glær maj te, så snârt de drâr mod Framtiden"
  
  "De e lorlit," sâ Jens å så lid longlajder ud. "Nâ, jâ må nok fæjes jem, for
  Drænjana, vi hâ, e nonna hal Stommene, så der må helst varra nânj, der kanj
  hojla Iva me dom."
  
  Så bâ hanj Farvel å spode saj inj i Gårenj.
  
  Olga så ætt’enj å grinada, hon forsto ju så got, va Ærne Jens hadde hat; men
  detta Frajeried hadde hon livel fåd forporrad.
  
  Jens velle ju lâd for å kjørt me de samma; men  Madam Dam kom ud å sâ, a de
  va der ikje Snak om, hanj skujle då inj å hâ Kaffe fost.
  
  "Fikj ni så snakt me Olga?" spore Madam Dam, då di foldes ad hen a Gårenj.
  
  "Jo, vest fikj jâ snakt igrân me na, men hon va ju så, vrântu i Dâ, a hon nâue
  va te å snakka me."
  
  "Ja, de kanj hon nok âu hâ Grunj te, Stakkalenj. Hon mente ju, hon skujle arra
  en grâu Massa Pænja ætte Moster Thia, som hadde spekkelert i Sjev. Men nu forsto
  ju de gamla Skroved ente å sælla i retta Tid, å så forleste hon ajle sina Pænja,
  å nu ajer hon ente anjed ænj denj Huzakâtan, hon boer i."
  
  Jens gâ saj te å grina.
  
  "Ja, seddan går’ed. Gamla Kjælinjer ska passa dorres Speddahozza å ente præua på
  å varra Børsspekkelanter."
  
  De lo te, a de lættada enjhellu på Homøred hos Jens, då hanj fikj å høra, a
  Moster Thia hadde forlest ajle sina Pænja.
  
  Nu va Janus kommed jem, å di satte dom hen te Kaffebored.
  
  "Nâ, veddan går’ed på Væstregår? Sæn står vel got dær âu lesom andra Stâ?"
  
  "Â ja, de kanj nok rabba å. Prisarna ska enj vel hejler ikje klaua âuer; men
  Folkalønnarna e ju âu gåna op, så ded e snârt ente te å hojla Folk. Enj
  fujlbefârenj Drænj forlonger nu fæm, sæks Hundrede Kroner for enj Sommar, å der
  sajes, a te Feskje, når  vi ska tarska, så vel Dâmpværkskarana forlonga en
  Krona i Timanj."
  
  "Nâ, ja, vest så e, ska jâ’nte pruta me dom. De e ju âu dyrt å læua, å di hâ
  ente anjed ænj dorres Hænner å tjæna Føn me."
  
  "Naj, de kanj nok varra ded; men nue, vi stora Bønner må forstå å udnøtta
  Konjuturarna, så vi kanj injtâ denj Plâzenj, vi e berættada te, å ente la vos
  trø i Møjed værkan å Arbjarna æjle Storkapitalistarna, å bâra Krien vârar ver
  nogged enu, så ska vi nok âu nå’d."
  
  Janus Dam sod å tænjte saj lid om, så sâ hanj:
  
  "Mener du værkeli, va du dær sajer, Jens? Hâr du aldri tænjt på, va Kri e? Kri
  de e Mor, Sorri å Elændihed.  Hundrede Tusen Ænjkjer sedda å vræla âuer Manj,
  som aldri kommer tebâga. Flera Hundrede Tusen Bælla hâ injenj Fâr lænjer, å så
  ajle di monge Tusen unga, raska Karana, som e bled Krøblinja for Livstid — å så
  sajer du, bâra Krien vel vâra nogged enu."
  
  "Nâ, ja, de va nu ente ævent seddan, a jâ mente. Krien måtte såmænj gjærna sluta
  i Mârn, når bâra Prisarna velle hojla saj; men når Krien slutar, går Prisarna
  vel âu ner, å vær tænjkjer ju på saj sæl, demmeså."
  
  "Ja, der sâ du et Sanjhedsor, Jens, udan du sæl veste å’d. Ajle tænjkja bâra på
  dom sæl, å ded e ju ævent ded, der gjor, a Varden e bled så vrong, som hon
  e. Ves Menjesken bâra velle læra å tænjkja lid mera på andra å lid mindre paa
  saj sæl, så vell’ed âu ble lættere å læua i denja Varden, ænj de nu e. Hær jemma
  e vi ju bled fri for Krien å hatt’ed got; men livel e vi bled smettada å na, å
  ajle tænjkja bâra på å tjæna Pænja å ble ræja. Du sâ forra, a de galt om å
  udnøtta Konjuturarna, de vel saj, a denj starka ska trø denj svâga ner. For
  Arbajsmanj, der står å slider i Møjdynjan i telle-tâl Tima for felle-fæm Kroner,
  hedder’ed nok ente, a hanj ska udnøtta Konjuturarna."
  
  Jens spode saj å resa på å saj Tak for Kaffed. Janus Dam va då âu så hojskolsker
  å radikâlsker, a hanj nâue va te å snakka me. Jens fikj âu snârt Øjed for å
  kjøre.  "Ja, ila gjik’ed, som væl va," momlada hanj. For sæl om Olga va en
  Kattens næt Pibel, så velle de Grâned, hon velle arra, ætte a Moster Thia va
  bled fatti, ente forslå majed på Væstregår.
  
  Nâ, mæns hanj va uda, velle hanj livel tâ en Tur ner te Hajlagår, hær va ju âu
  en Pibel, å hon va ræj som et Bakkatroijl, sæl om hon va stygj som
  Arresynjen. De galt ju om å udnøtta Konjuturarna, demmeså.
  
  Nera hos Kâlsa hadde der âu sjet ikje så lid denj Sommarenj. Di hadde holt
  Dovvelbroijlep for Piblana, å di va beggje to fløtta te Bønj. Denj ena va bled
  gjevt me enj Feskara, denj andra me enj Hånværkara, å de va nok galanta Manja
  beggje.
  
  Kâlsa hadde ente holt nåd stort Broijlep, de va Tiderna ju ente te me denj
  Rasionerinj, der va på alt. Men di hadde livel jolped dom pent, bådde me Dyna å
  Sænj å Stol å Bor, så di hadde fåd dom et pent Jem beggje to.
  
  Nu va Kål å Anna ena, å aldri hadde di sawnad Andris så majed som nu. Kål hadde
  âu sâ majed å sjødda, a hanj nâue kunje âuerkomma’d alt.
  
  De hadde ju vad en goer Sommar for Feskarna. Der hadde vad tjyt me Sil hela
  Vrâgtiden, å Prisen hadde ju âu ligjed hojt, så ajle di Feskarna, som kunje
  omgås Pænja, hadde nu Pænja på Kjistebonnenj å Konto i Bânkenj.
  
  Kål hadde tjænt got, hanj hadde ju vad i Vrâg vær Nat, å så va der ju Røjeried å
  passa. De kunje âu ses på’nj, a hanj begjynte å ble teåra.
  
  Enj Dâ fikj hanj så et Brev, som gâ hannem majed å tænkja på, å om Lâurda Awtan,
  då hanj sod jemma å vilada, gâ hanj saj te å snakka me Anna om’ed.
  
  "Ja, du ved nok, Moer, a nu spekkeleras der i alt. Folk hâ ju så monga Pænja, a
  di nâue ved, va di ska brugga dom te. Men mer vel hâ mer, å somma e
  Storkapitalister denj ena Dânj â ludfattia Dânj ætte. A der âu skujle
  spekkeleras i Røjeri, hadde jâ livel aldri tænjt maj; men nu i Hinjdânj fikj jâ
  Brev frå enj Feskagrosér i Kjevvenhawn, der tebø å kjevva Røjeried. Denj Prisen,
  hanj bø, va âu sâ hoj, a jâ aldri hadde tænjt maj å tâ Munj så fujler, ves jâ
  skujle forlongt. Hanj bø maj førretjive Tusen Kroner for’ed,"
  
  "Ja, de e ju en grâu Massa Pænja. Vi velle ju ble ræja Folk, ves du sålt’ed. De
  koste ju mæn ti Tusen, såvit jâ hâusar."
  
  "Ja, de passar got nok, Moer. Men de e ju ente bâra Bygninjarna, hanj vel
  kjevva, de e ju, som hanj âu skrev, Leverandørarna, som der føller me. Hær e ju
  mæn de ena Røjeried, å derfor regnar hanj nok me, a hanj sæl kanj derigera
  Prisarna på Silen å tjæna stora Pænja, å de synes jâ e føje ræjtit."
  
  "Naj, de forstår jâ got. Va’d så ente bære, a du så Tiden an, te Andris kommer
  jem, så kunje du rås me hannem om’ed, de e ju livel hannem, der ska løsa daj å,
  når du ente kanj majta lænjer."
  
  "E du så helt sekker på, a Andris kommer jem ijæn, Moer?"
  
  "Ja, de e jâ. Hadde Andris kommed å Dâ, hadde vi sekkert fåd Bod om’ed. Jâ hâr
  âu så ota drømt om Andris å set’enj i Drømma, å alti så hanj rasker å glâr ud,
  derfor e jâ helt sekker i minj Sâg. Andris læuer, å når Krien e frambi, vel hanj
  komma jem."
  
  "Ja, bâra du må få Ret, Moer. Men jâ hâr nu âu enj anj Plân me Røjeried, som
  Andris sekkert ente vel hâ nâd imod. Hanj hâr nu hejler aldri vad majed
  intreserder i Røjeried. Minj Plân går ud på å sælla Røjeried te Feskarna hær, så
  skujl’ed varra et Andelsrøjeri, ævent lesom Lanbona hâr dorres Majeri å
  Slajteri."
  
  "Ja, de va kansje enj majed goer Plân; men troer du så, a di gå me te’nj?"
  
  "Ja, de troer jâ mæst, di gjor, de vel ju âu varra te dorres ajed bæsta. Jâ hâr
  tænjt maj en Pris på tjive Tusen, de e ju mæn de halla å, va Groserenj bø, å de
  bler fæm Hundrede Kroner pr. Manj; de hâ nok di mæste nømt for å skaffa."
  
  Anna sod å tænjte en Stynj.
  
  "Ja, Plânenj e goer nok, å gå di me te’nj, så bler der âu enj nætter Sjillinj te
  vos; men jâ synes mæst, a desse Pænjana hâ Andris Ret te. Derfor skujle di
  sættes hen te hannem, sâ kunje hanj kjevva saj enj stor, goer Kuttera å
  Spættegrajer for dom, de veile hanj nok ble mera glâr ver, ænj om hanj fikj
  Røjeried."
  
  "Ja, Moer, de troer jâ âu, å derfor ska’d âu ble, som du synes. I Mârn injbyer
  jâ så Feskarna te Møde om Sâgen."
  
  Dânj ætte slo Kâl så en Plakât op på Røjeridørn, hær sto bâra, a ajle Feskarna
  injbyes te et Møde i Røjeried Lâurdaawtan.
  
  Ajle læst’ed ju å ble majed forbausta, monne va hær va på Færa. Nonna præude ju
  å frita Kâl ud; men hanj svâre bâra, a de skujle di nok få å vedda, når Tiden
  kom. A de va nâd, der hadde stor Betydninj for dom ajle, va di got klâra âuer,
  Kâl injbø ente te Møde om Bakatæller.
  
  Lâurdaawtan ver Sjutiden va âu ajle Feskarna forsamlada å sod runt på tomma
  Silakassa å Silafjærinja å røjde å spottada. Då Kâl hadde hælst, sto hanj op på
  et Pâr tomma Silakassa å tâu så Ored.
  
  "Ja, ni hâ vel ente kunjad forstå, vårfor jâ hâr injbød hær te Møde i Awtan; men
  de e en Sâg, som kanj hâ stor Betydninj for ajle. Som ni ju ved, begjynjer jâ ju
  å ble nogged te Års, å Arbajed me bådde å passa Feskeried å passa Røjeried hær e
  mæst mera, ænj jâ kanj âuerkomma.  Derfor hâr jâ nu bestæmt maj te, a jâ vel
  sælla Røjeried.
  
  I desse Tider e der ju Spekkelasion i alt, å jâ hâr âu fåd et Tebod frå enj
  Feskagrosér i Kjevvenhawn, der vel kjev’ad for enj Somma så stor, a jâ aldri
  kunje tænjt maj å forlonga så majed. Men jâ hâr livel ente vellad slå te.  Sâgen
  e ju denj, a de e ente  bâra Bygninjarna hær, hanj tænjkjer på; men de e
  mera jert Arbaj, hanj vel tjæna Pænja på. Men når Kjevvesommanj ska forræntas â
  enj Bestyrara lønnas, å hanj âu ska tjæna got, så bler’ed ente denj hojesta
  Prisen, hanj vel gje for Silen.
  
  Nu hâr jâ så gåd å tænjt på, a jâ, forrinj jâ svârar på detta Breved, vel teby
  jer Røjeried hær te en gaddeli Pris, å så skujl’ed ju drives som et
  Andelsrøjeri. Vi hâ ju ajle set, veddan Lanbona hâr byd de ena stora, kostbâra
  Majeried å Slajteried ætte de andra, å de hâr jolped dom te å få majed hojere
  Priser for dorres Vârer.
  
  Jâ mener, a Feskarna skujle gjorra de samma, då velle di få ævent denj Prisen
  for Feskeried, som de e vært; ju bære Vårer di kunje levera, ju hojere Priser
  vil di âu få.  Denj Prisen, jâ forlonger for Røjeried hær me alt, va der hør te,
  e tjive Tusen Kroner, å de e ævent de halla å, va jâ e bled bønj.
  
  Ni synes kansje livel, a de e en hoj Pris, de koste ju ente nær så majed, då jâ
  byd’ed; men ni må hâusa, a alt e gåd enjhellu op sin då. Å nu kanj vi så snakkes
  ver om, va ni mener om mit Tebod."
  
  Så gjik Kâl ner frå sin Tâlarastol.
  
  Manjana va bled så forbausta âuer Kâlsa Tebod, a di rent hadde forgat å
  snakka. Nu skujle di hâ Ijl på Pivan fost. Der va hejler injen, der ræjti hadde
  Mod te å begjynja.
  
  Denj fosta, der tâu Ored, va Martin.
  
  "Nâ, de Tebod, som Kâl Koffed kom me, høres ju majed brâ. Men når hanj mener, a
  vi vel få mera for vår Sil, når vi sæl aja Røjeried, ænj når de e enj Grosér,
  der ajer’ed, så e’d livel ente sajt, a de kommer te å passa. For vel vi bâra
  danna enj Foreninj, så kanj vi âu saj hannem, va Silen ska kosta. Å vel hanj så
  ente gje’d, så sajla vi bâra ud å sænkjer na, å sin lar vi ble me å vrâga, te
  hanj bojar saj å gjer, va vi forlonger.
  
  Denj Prisen, som Kâl forlonger, synes jâ âu e stiv nok.  Nu hâr hanj for vært
  År, sin hanj byde Røjeried, tjænt næt me Pænja på vos, å så skujle vi nu foræra
  hannem ti Tusen Kroner, for hanj hâr då sæl sajt, a de koste hannem mæn ti Tusen
  å bygja. Jå vel nu forreslå, a vi bya hannem ti Tusen for denj gamla Kassanj, å
  vel hanj sa ente sælla for ded, kanj hanj ju bâra la Groserenj få’d."
  
  Så snart Martin hadde sat saj, reste gamla Hâns Krestian saj; hanj hadde vad
  Makker me Kâl nu i snârt trødeva År.
  
  "Du, Martin, skujle vest hejler tâ å taja, for du e vest for grøner te å læra
  vos nâd. Du hâr nu i fler År tjænt lesse majed som nânj å vos andre; men Pænjana
  hâr du bâra røzlad væk te Kommærs å Sjâu, å hâr ikje spârad daj så majed sammen,
  a du hâr kunjad fåd te en Silamanjsa, men må vrâga på frammada Garn. Du snakkar
  op om, a vi ska laua Strekka, ves a Groserenj ente vel gje vos, va vi forlonga
  for  Silen; men du kanj lida på, a hanj hâr Pænja nok, så hanj kanj vænta,
  te a vi bler møra å târ, va hanj vel by vos, å imæns e denj bæsta Vrâgtiden
  vækkludrad.
  
  Å så sâ du, a Kâl hadde tjænt Pænja på vos. Ja, vest hâr Kâl tjænt Pænja; men
  hanj hâr forlademaj âu sledded for’ed. Jâ mener nu, a vi ska’nte betænjkja vos
  på å tâ imod hansa Tebod. Vi kjænja ju ajle Kâl å ved, a hanj e enj regjæller
  Kar, som alti vel vårt bæsta. Ni hâusa nok, då a Krien brød ud, då betænjte hanj
  saj ente på å vâua alt, va hanj ajde, for a vi skujle tjæna lid, å når vi på tre
  Dâ tjænte felle-fæm Hundrede Kroner, så kanj vi takka Kâl for’ed. Derfor sajer
  jâ bâra, la vos tâ imod hansa Tebod, de velle vi ente komma te å forhâua"
  
  Så reste Holger saj, hanj høre te di unge Feskarna, som ajle, især di unge, så
  op te.
  
  "Ja, jâ mener lesom Hâns Krestian, a de Tebod, som Kâl Koffed gâ vos, ska vi
  ente la gå frå vos. De må då ævent varra de rætta, a de e Feskarna sæl, der aja
  Røjeried, å då få vi âu denj Prisen, som vi kanj tekomma.
  
  Prisen, som Kâl forlongde for Røjeried, e der vel hejler injed å saj te, for alt
  e ju majed dyrara nu, ænj då de ble byd. Vi e ju hær pånå førretjive Feskara, så
  de bler ju mæn fæm Hundrede Kroner te vær. Men nu e vi ju felle-fæm unga
  Feskara, som hâr skaft Båd å Reskawer sin Krien begjynte, å som  vi nu må
  betalla å på; å vi hâ ju âu Familia å forsorja.
  
  Derfor kanj’ed kniva for vos me å skaffa desse Pænjana me enj Gong; men hær
  mener jâ, a ni ældre, som sæl kanj betalla, ska visa så majen
  Kommerâtskavsfølelse, a ni kapsionerar for vos i Bânkenj, så vi kanj få Pænjana
  å låna dær. Så vel jâ âu saj detta, a de ska bâra varra di Feskarna, som hâr
  Bådapârt å Reskaw, der kanj ble Medlemmer i Røjeried"
  
  Di gamle nikkada; men Martin ble lid rør i Hâud å luskada ud.
  
  Kâl reste saj ijæn.
  
  "Jâ sajer Tak bådde te Hâns Krestian å te Holger for va di sâ. Jâ ble især glâr
  ver di Orn, som Holger sâ. De viser, a di unge âu forstår, va Betydninj, a
  Andelssâgen hâr, å når Holger sâ, a vi ældre må kapsionera for di unge, som hâr
  kjevt Båd å Reskaw di siste Årn, så sajer jâ ja, hær stå vi ajle solidârisk."
  
  Nu sod di så tysta å grunjada en Stynj. Så reste gamla Ola Væst saj; hanj sod
  nera i enj Krog å va mæst helt sjylder i Tobaksrøj.
  
  "Nue, jâ e ju gammajl å forstår maj ente majed på alt detta Snakked om
  Andelssâgen, men når Kâl å Holger mener, a de e de retta, så mener jâ âu, a vi
  ska bâra kjevva Røjeried. Men Holger sâ livel enj Tinj, jâ’nte kanj hojla me’nj
  på. Hanj sâ, a di unge skujle låna Pænjana i Bânkenj, å vi gamle skujle
  kapsionera. Men vårfor ska vi då løvva i Bânkenj  å låna Pænja, når vi sæl
  hâ dom. Jâ hâr ævent to Tusen Kroner te âuers, som jâ got vel låna ud, å forslår
  ded ente, e der nok andra, der âu hâr enj Sjillinj te âuers."
  
  Ajle glode forbausta på’nj, de lignada ente Ola å varra så ripa. Di hadde så ota
  morad dom âuer’enj, når hanj prutada me Lanbona om enj Tiøra, når di kom te
  Strân for å kjevva Feskeri.
  
  "Vår majed forlonger du i Rænta, Ola?" spore Holger.
  
  "Fira Procent lesom jâ får i Spârekassanj," svâre Ola kårt.
  
  "Så ska vi nok ble enia," svâre Holger.
  
  Nu va der ente flera, der velle saj nâd. Så skujle der stæmmes om’ed, å de ble
  enstæmmit vertâd, a di skujle kjevva Røjeried.
  
  Då Kâl kom jem å fortalde Anna Resultâted, ble hon âu gjâ. Nu velle di ju få’d
  mera mâgelit, bådde Kâl å hon, å når Andris kom jem å fikj desse Pænjana, velle
  hanj nok âu ble glâr. Hanj hadde ju alti drømt om å få denj stosta å bæsta
  Kutterenj i Lajed.
  
  Så ble’d Feskje me ustogga Vær, så Feskarna mæn kunje komma pâ Sjønj enj ynjka
  Gong. Krien râsada som forrå, å injenj veste, når hon velle tâ slut. Der snaktes
  nok om, a de begjynte å kniva me Føn for Tyskarna, å a Folken jemma begjynte å
  morra; men om detta hadde nâd på saj, va’nte got å vedda.
  
  Så va’d enj Dâ mit i November, a Påstenj kom farenes inj på Tornagårenj. De va
  nømt å se på’nj, a der va nâd særlit på Færa. Hanj flyde Janus Dam et Blâ, vår
  der me tommahoja Bogstaua sto: Krien er forbi. Tyskland har kapituleret.
  
  "Nâ, ændeli," sâ Janus Dam.
  
  Så spode hanj saj hen te Skatholed å fikj Flagenj fram å så ud â hajs’anj te
  Tops.
  
  Hanj kjikkada ner te Lajed å så, a Kâl Koffed âu va uda å hajste Flagenj, å lid
  ætte vaggada Flaggana frå vær enesta Flagstong, så lânt hanj kunje se. De tâu
  saj helt fæstlit ud, sæl om de va enj råkojler Novemberdâ.
  
  Ja, der va livel Glæ di mæste Stâna; men stost  va nok Glæn hos Olga å
  Anna. Nu velle Andris livel snârt komma jem. Hanj velle nok komma jem te Jyl, å
  då vell’ed ble så fæstlier Jyl, som aldri forra.
  
  Då Jyln nærmada saj, va di ju enjhellu spænda, bådde Olga å Anna, nu mått’ed då
  snârt gje saj, om Andris va læuenes æjle dør. Anna kjikkada på sjøns ætte
  Påstenj vær Dâ, men der va aldri nâd Brev.
  
  Så skrev Kâl ijæn te Konsulâted i Hamborg. De va nok mæst for Olgas å Annas
  Sjyl, hanj gjor’ed; sæl hadde hanj nu helt opgjed å høra frå sinj Horra.
  
  Der kom âu Svâr frå Konsulâted, a di injena Oplysninjer kunje gje.
  
  Så kom Jylaawtan. Kâlsa va gjæstbøna te å hojla Jylaawtan hos Piblana; men di va
  enia om å ble jemma.  Så tâu di dorres Kløpfesk å Risengrød å song ajle di
  Jylasalmarna, di kunje.
  
  Olga kom âu ner å prâtada me dom enj Stynj. Anna å hon sod å snakte om, a nu
  vâr’ed nok ente lænje, forrinj Andris kom. Kâl sod bâra å lydes, hanj velle ju
  ente mosaj dom.
  
  Så va Jyln frambi, å nu vinjtrad’ed te, å ajla, som bâra kunje, holte dom jemma
  å sod å gassada dom i Kaklunskrogenj.
  
  En Dâ mit i Januar ble’d især et hæsselit Vær; de snedde å røjte, så de nâue va
  te å komma Huz å jem imæl.  Mârntoged va livel kommed ijennem, men de va majed
  forsinkad.
  
  På Tornagårenj snakte di om, a di fikj nok injenj Påst i Dâ; men kom hanj,
  skujle hanj livel hâ enj goer Kop Kaffe, de kunje hanj nok trænja te.
  
  Mit på Ættemeddanj kom hanj livel. Olga sto ena uda i Kjøkkened, då hanj
  kom. Hanj så så miler å glâr ud å grinada âuer hela Ansajted, då hanj flyde
  henje et Brev.  Hanj hadde nok vad nysgjærruer å âu kjikkad på denj Adræssan,
  som sto bâg på.
  
  Olga tâu Breved å så på Bâgsian — de va frå Andris.  Hon forgatte rent å gjæsby
  Påstenj inj på Kaffe; men spode saj inj på sit Kammers — hon måtte varra ena,
  når hon læst’ed.
  
  Hon darrada, så hon nâue kunje få’d brækt, å så gâ hon saj te å læsa’d, de va
  mæn kårt, der sto bâra:
  
  "Kære Olga. Tak, Tak, for dit dejlige Brev, som jeg først modtog i Gaar, det har
  ligget paa Konsulatet snart i fire Aar. Jeg har været i engelsk Fangenskab og
  kommer nok hjem om nogle Dage. Da skal du faa alt at vide om, hvad jeg har
  oplevet i disse Aar. Jeg er sund og rask. Paa snarligt Gensyn. Din hengivne
  Andris. "
  
  Olga satte saj på Sænjakântenj å fojlada Hænnarna, mæns Tårarna trilada ner a
  Kjæutana.
  
  "Tak, Tak," veskada hon, "jo, Anna hadde livel Ret, en Moers Bøn ræjkjer hojt."
  
  Så sprong hon op, Anna å Kâl skujle livel hâ detta â vedda me de samma, sæl om
  Væred va aldri så ila.
  
  Hon spode saj å fikj Kåva å Stæwla på å et Torkle  om Hâud å lestada saj ud
  jennem Kjøkkensdørn. De snedde å røjte, så hon nâue kunje se; men hon tænjte
  ente på’d, hon va ju så glâ. Då hon kom halla Vænj, så hon, a der kom en imod
  na, å hadde, lesom hon sæl, et Brev i Hån. De Va Anna.
  
  "Andris læuer å kommer snârt jem."
  
  "Ja, Andris læuer, de va livel daj, der fikj Ret."  Så tâu di hinjanj om Halsenj
  å vrælada beggje to å bâra Glæ å tænjte slet ikje på, vår ila Væred va.
  
  "Nu må jâ livel jem å fortælla’d for Fâr å Moer; men i Awtan kommer jâ ner å
  snakkar me jer," sâ Olga tesist.  Då Olga kom jem å inj i Stâuan, va hon vid som
  enj Snemanj. Madam Dam slo Hænnarna sammen.
  
  "Men i jøskersens vår du då ser ud, min Paja, vår hâr du då vad henna?"
  
  "Jâ hâr vad halla Vænj nera te Kâlsa; men hær møte jâ Anna, som skujle vad hær
  op te maj, å så sto vi å prâtada lid. Vi hâ i Dâ fåd Brev frå Andris beggje to;
  hanj kommer snârt jem."
  
  Janus å Knud sprong op.
  
  "Va sajer du? E Andris læuenes å kommer jem?"
  
  "Ja, hær e Breved, du må got læsa’d, Fâr."  Janus tâu’ed å læst’ed.
  
  "Ja, de passar ju, å du kanj tro, a jâ âu e glâr, for Andris e livel enj
  galanter å rettænjkjenes Kar, som jâ gjærna vel hâ te Døttermanj, å du mener vel
  de samma, Moer?"
  
  "Ja, de mener jâ, for de viktista e livel, a Olga bler glâ å lokkeli, de hâr jâ
  gåd å tænjt på di siste Tidarna"
  
  Olga tâu henjes Hænner.
  
  "Tak, Moer, de va pent sajt. Jâ vel nok âu ble lokkeli nu, sæl om jâ’nte arrar
  Moster Thias monga Pænja æjle bler Fru på Væstregår, men bâra bler en
  Feskarakonna"
  
  I Sjymninjen lestada Olga ner te Kâlsa, å hær va âu ârtit å komma. Kâl, som
  forra hadde vad så fåmælter å tyster, va mæst helt âuantepå. Anna va ju âu glâ,
  men gjik mera tyst me’d. For henje hadde Breved nâue vad en Overraskelse, hon
  hadde ju alti vad så sekker på, a Andris kom jem ijæn; men Kâl hadde ju helt
  opgjed å vænta på’nj, å derfor va Glæn mæst storre hær.
  
  "Ja, nu få vi nok goa Dâ på Gammajlåijler, Moer, for når Andris får saj enj
  stor, nyer Kuttera, så ska hanj âu hâ unga Makra. Jâ får så min Plâz på
  Hawnabænkjenj hos di andre gamle å kanj sedda å prâta om, va vi hâr oplæut i vår
  Ungdom — å så forresten røjta mina Ålatæller å Øradagarn; lesom andra gamla
  Feskara brugga. Å når vi komma te å bo så å saj Dør om Dør me Olga å Andris,
  kanj du, Moer, se denj lila lid tegoa, når Olga hâr strænjt me sit Lanbrug"
  
  Olga grinada.
  
  "Nâ, lægj nu ente alt for stora Plâner, Kâl, vænt  fost å se, om der nu âu
  bler nânj lidenj å se tegoa."
  
  Nu hadde Anna Kaffed færdit, å de ble en ekstra go Kop Kaffe, for Kâl hadde
  måttad vad astâ å kjevt Veddebrø; hanj skujle då âu præua, vår ila Væred va.
  
  Då de va Sænjatid, å Olga skujle gå jem, sâ Kâl:
  
  "Nu kanj du bâra hojla Iva me Flagstongen hær, min Paja, for når du ser, a
  Flagenj e oppa, ved du Besje. Så e Andris kommenj, å så må du âu møda, for de e
  nok livel daj, hanj lanjtar mæst ætte, tænjkjer jâ. Jâ hâr âu sæl vad unger å
  kjænjer lid te senna Tinj. Ikje sânt Moer?"
  
  Anna grinada.
  
  "Â, du e då enj ræjti Narrefaz i Awtan, Kâl; men forresten troer jâ got nok, de
  passar."
  
  Sin sto Olga å kjikkada ner te Kâlsa vær Dâ mæst frå Mârn te Awtan, monne
  Flagenj då’nte snârt velle ble hajster.
  
  Ændeli en Ugga ætte, ævent som hon sto å kjikkada ud jennem Vinjued, så hon, a
  Flagenj gjik te Tops. Nu va Andris så livel kommed jem.
  
  Olga hadde mæst Lyst te å fara derner, som hon gjik å sto, men hon besinjada saj
  livel. Enj hel Tima vâr’ed, forrinj hon nørlada astâ.
  
  Då hon nåde Kâlsa, lestada hon saj inj i Kjøkkened å sto å lydes lid, hon kunje
  høra, a di snakte inja i Stâuan.
  
  "Monne Olga då’nte snârt skujle komma, æjla kommer jâ vel te å gå op å hænta
  na."
  
  Hon kunje høra på Måled, a de va Andris, der snakte.  Så lokte hon Dørn op.
  
  "Olga!" Andris sprong op å grev henjes Hænner.
  
  "Andris, du kom livel tesist," veskada Olga, mæns Tårarna trilada ner a
  Kjæutana, å hon skammada saj slet ikje ver’ed.
  
  "Ja, Olga, nu kom jâ livel jem, å nu ska du ente ingna for, a jâ ska resa frå
  daj ijæn."
  
  "Kom Moer, la vos hejler gå ud, for hær e vi vest teâuers," sâ Kâl.
  
  "Naj, ble ni bâra inja. Olga å jâ hâ nok majed å snakka om; men de bler der nok
  Tid te sin. Nu ska ni ajle sætta jer ganske rolit, så ska jâ fortælla, veddan jâ
  hâr hatt’ed i desse snârt fæm Årn, ded hâr jâ ju ikje fåd fortalt for Fâr å Moer
  enu."
  
  Olga å Andris satte dom i Slâbænkjenj å holte hinjanj om Hån, mæns Kâl satte saj
  i Lænnestolenj å Anna i Kaklunskrogenj me sin Speddehozza, denj Skujle hon alti
  hâ imæl Hænnarna.
  
  Olga kunje slet ikje ble træt å å se på Andris. Hanj va nok denj samma; men
  livel va der kommed nâd nyt. De va nømt å se, a hanj hadde gåd nâd ijennem, der
  hadde lært hannem å boja saj, å a denj trossia Horrinj nu va bled te enj Manj,
  der hadde lært saj sæl å kjænja.
  
  "Ja, som ni nok hâusa, sænde jâ et Brevkårt frå Hamborg, a jâ hadde fåd Hyra me
  enj tysker Dâmpara, som skujle te Hollansk Indien å sin te Austrâlien; men
  jâ hâuste vest ikje enjgong å skriva, va Dâmparenj hed. Vi kom âu astâ ævent en
  Ugga, forrinj Krien brød ud. Vi va ikje i Raport me nân Skuda på hela Resan, å
  derfor hadde vi injed hørt om Krien, forrinj vi va kommed i Hawn. Kaptajnenj va
  ju strajs klâr âuer, a de kunje ente nøtta nâd å præua på værkan å resa jem æjle
  te Austrâlien, vi velle ble huggena å et engelsk Orlovssjev, lænje forrinj vi
  rajte fram.
  
  Mæns vi nu lå hær, sjedd’ed enj Dâ, mæns jâ hadde Vajt, a der va enj å desse
  små, gula Kjæltrinjana, som der vrømlada å nera ver Hawn, der hadde snæjt saj om
  Bor. Jâ hadde ju ente hâust å låsa værkan for mit Lugâr æjle min Sjevskjista,
  hær hadde hanj så vad inja å ransâga min Kjista. Klærna hadde hanj ente brød saj
  om; men jâ hadde enj lidenj Kassa, vår jâ hadde mit Pas å minj Sjøfârtsbog i,
  denj hadde hanj hugged.
  
  Jâ mæjld’ed ju te Kaptajnenj, men hanj sâ, a de kunje nok ente nøtta nâd å
  mæjla’d te Polletied, for denj Gawtjivenj fikj di livel aldri fat i. For maj va
  detta ju en ubehageli Storja. Enj, der e i et frammad Lan å injena Paper hâr, e
  ilâ stellader.
  
  Vi lå så hær enj Månadstid. Så fikj Kaptajnenj’ed årnad, så hanj kom te å sajla
  i Fraktfârt te di andre hollanska Kolonier hær nera. De gjik âu majed brâ et
  Stykje Tid; men så en Nat gjik’ed livel galed.
  
  Jâ hadde ævent Vajt å så Lantærnarna frå enj  Dâmpara me Kos ner mod
  vos. Jâ vårskode strajs å Kaptajnenj præude âu å ændra Kosenj, men de va for
  sent. Et stort, engelsk Orlovssjev styrada læje mod vos â sænde vos en Kula for
  Bâuenj, å vi måtte stansa. Nu gâ hanj Odre te, a vi skujle gå ombor i
  Orlovssjeved, å vi fikj âu Lâu te å tâ vårt Tøj me vos. Så snârt vi va kommena
  ombor, skod hanj ju vår Skuda i Sænjkj.
  
  Nu va vi ju Fonger. Jâ bâ om Lâu te å snakka me Kommandørenj, å hær protestere
  jâ å forlongde å ble satter i Lan. Jâ va ju ente Tyskara, men frå et nutrâlt
  Lan.  Hanj spore så om å få mina Paper å se. Hær sto jâ så, jâ hadde ju injena,
  å nu fikj jâ bâra følla me mina Kommerâter. Så vænde Orlovsmanj å satte Kosenj
  mod Væst; vår vi skujle hen, va der injenj der ânada.
  
  Ætte en Resa på en Ugga så vi en tæmmeli stor Ø, å hær kâste hanj Ânker. A Øn va
  engelsk, så vi, for der va et Fort, vårfrå de engelska Flaged vajada. Hær ble vi
  roda i Lan å fikj å vedda, a hær skujle vi ble som Fonger, te Krien va
  frambi. Soldâterna frå Forted tømrada en Træbarak op, vår vi skujle bo;
  forresten måtte vi gjorra, va vi velle.
  
  Der va ju hejler injenj Grunj te å ingna for, a vi skujle flygta. Der va kansje
  âuer hundrede Mil te de nærmesta Fâstlanned, å de va Austrâlien, som ju âu va
  engelsk. Naj, hær va injed anjed å gjorra ænj slå saj te Ro å vænta på, a Krien
  skujle sluta.
  
  Hær kunje vi âu hâ’d majed brâ. Klimad va nok tæmmelit varmt, men vi holte vos
  ju i Sjygje mit på Dânj.  Mâdenj va der ju hejler injed å udsætta på, for vår
  ajenj Kok lauad’enj, å hanj fikj udlevert, va hanj skujle brugga, oppa frå
  Forted. Vi kunje âu tâ Turer lænjer inj på Øn.  Rovdyr va hær ente; men
  Slongarna skujle vi vâra vos for.
  
  Fikj vi Lyst te en Ret Fesk, lånte vi en Jolla å Snører oppa frå Forted, å de
  vâre sjæjlan lænje, forrinj vi hadde Jollan pånå fujl me Fesk, der va lesse goa,
  som våra Ørada.
  
  De varsta va, a vi hadde nâue nâd å sjødda. Vi va fjâurtan Manj forudan
  Offiserarna, å de enesta, vi skujle, va å skaffa Brænje te Kokkenj, å de va
  snârt sjøt, for Skâuenj va le ver, å hær va tort Brænje nok.
  
  Væranjenj Månad kom der enj Dâmpara me Påst å anjed, va di hadde Brug for, å så
  hænte hanj de, som di Injfødde hadde å sælla. Når Dâmparenj kom, stømlada vi ju
  te for å sporra nyt å især for å høra, om der ente va Udsigt te, a Krien snârt
  velle få Ænna. Men Svâred va æmmer de samma, a Krien kansje velle vâra flera År
  enu.
  
  Jâ hijte nu på, a vi, for å få Tiden te å gâ, skujle bryda nogged å Skâuenj å
  laua vos enj Hawa. Spâr å andra Reskawer fikj vi frå Forted; hær va ju enj stor,
  finer Hawa, å di lâude vos âu Plânter â Frø. Då vi fost va kommena i Gong,
  synjtes âu di mæste,  a de va ârtit, å vi fikj vos enj Plâz på âuer et
  Tynjelan røddader å injhajnader, å så såde å plântada vi. Hær va bådde
  Blomsterhawa å Mâdurtahawa, å alt vâuste å trivtes, så de va enj Fornøjelse. Vi
  kunje ju høsta to Gonga om Åred, å aldri hâr jâ røjt bære Tobak ænj denj, vi hær
  sæl awlde.
  
  Vi ble âu mæst Kommerâter me Soldâtarna frå Forted å lære Sproged å
  værandra. Men sæl om vi hadd’ed aldri så got, va der livel ikje enj, udan a hanj
  lanjtada jem å kjikkada ætte Dâmparenj, vår vi kunje få lid å vedda jemmafrå. Vi
  hadde ju injed å læsa i, men jâ hadde livel mit Tæstamænte, som du, Moer, lâ i
  Koffertenj, å du kanj tro, a de hâr vad maj te Trøst i ajle desse Årn.
  
  Så vad enj Dâ i Feskjes, ja, hær vad ju Sommar, a Dâmparenj kom å mæjlde, a nu
  va Krien frambi, å vi, som va Fonger, skujle nu følla me te Sednya, for så å ble
  sænda jem. Ni kanj tro, vi ble glâ, vi omfaunada værandra å vrælada som Bælla,
  sjønt di mæste va gamla Ulka.
  
  En Ugga ætte va vi i Sednya, å jâ spode maj op te Konsulâted for å høra, om der
  va Brev te maj. Der va to Brev; men Konsulenj velle ju se mit Pas, forrinj jâ
  fikj dom udleverda, å de hadde jâ injed.
  
  Jâ fortalde ju, veddan de va gåd te, a jâ va bled å me’d, å tesist gjik hanj inj
  på å la maj få dom.
  
  Di hadde ju ligjed hær i fira År; men livel va di ju nya for maj. Du kanj tro,
  Olga, a detta enesta  Kjærestabreved, jâ hâr fåd, ska jâ âu gjemma. Du
  skrev, a du skujle nok vænta på maj, så lænje de skujle varra, å jâ ser nu, a du
  hâr holt Or. Så va’d ju, a jâ skrev jem.
  
  Nâ, enj Månad ætte va vi så i Hamborg. Hær gjik jâ så op te Konsulenj for å få
  Pas, å hær kom Fârsa Brev maj te nøtta. Hanj tore livel ente udstæ Pas me de
  samma, hanj skujle fost forhøra saj hos Rederied i Kjevvenhawn, vår jâ va bled
  påmønstrader fosta Gong.
  
  En Ugga ætte fikj jâ så mit Pas, å ændeli va mit Longfârtstogt ænt."
  
  "Ja, minj Horra, nu hâr du livel oplæut nâd; men nu vel vi takka Vårharre for, a
  vi hâr daj sunjer å rasker jemma ijæn."
  
  Så gjik Kâl hen å trajte Skatholskoffan ud å tâu en Spârekassebog fram.
  
  "Ja, hær e ju âu sjet nâd på desse Årn. Røjeried knev’ed for Moer å maj me å
  passa lænjer å derfor sålde jâ’ed i Sommars te di andre Feskarna, så nu e’d et
  Andelsrøjeri. Men Pænjana, jâ fikj for’ed, e dina, di ska du hâ te å kjevva daj
  enj nyer Kuttera å Spættereskawer for."
  
  Kâl flyde hannem Bogen, som Andris tâu å kjikkada i.
  
  "Ja, men de e ju enj hel stor Somma, kanj du då åse ajle di?"
  
  "Â jo, de går nok. Moer å jâ hâr livel så majed  i Bâghån, a vi nok ska
  klâra vos, â Piblana hâr vi ju âu jolped i Vaj."
  
  "Ja, så sajer jâ ræjtinok Tak. Ded e ju ævent enj stor Kuttera, jâ alti hâr ønst
  maj; men, nue, va mener du om detta, Olga?"
  
  "Jo, jâ mener ævent lesom Kâl, du ska hâ denj stosta å bæsta Kutterenj i Lajed —
  men jâ hâr âu nâd nyt å fortælla. De Jorasjevted frå Tornagårenj på tre
  Tynjelan, som grænsar ner te Kâlsa Hawa, e mit, å så snârt de drâr mod
  Framtiden, târ Hånværkarna fat å bygja et stort, pent Huz hær, å hær ska jâ bo
  som Udbygjara å hâ enj Feskara te Manj, seddan e nu minj Plân."
  
  Andris grev na i Faunenj.
  
  "Ja, de må jâ nok saj, a ni hâr lajt alt så væl te Retta for maj. Jâ føler maj
  nu så lidenj, jâ, som nâue ajer mera ænj di Klærna, jâ hâr på Rân, jâ hâr ju
  injed å yda te Gjængjæjl."
  
  "Jo, Andris, du vel yda de stosta, et Menjeske kanj, du vel gje daj sæl,"
  veskada Olga.
  
  ---
  
  Der e gåd got et År, å nu e’d ijæn enj hæjluer Forårsawtan. Andris å Olga sedda
  som nygjevta på Bænkjenj udan for dorres pena Huz å snakka sammen.  Ydarst i
  Hawn kanj di se denj nya Kutterenj, som Andris hadde vad på Vaj å hænt for en
  Ugga sin. Hanj sjenner i Soln å e så fin rø - å vidmâlad, å Nawned "Olga" står
  me Gujlbogstaua.
  
  "Kanj du hâusa, Andris, a i Dâ e’d ævent fæm År sin, a vi møtes dær henna pâ
  Stænj?"
  
  "Jo, jâ hâusar’ed, å der e sjet majed sin då."
  
  "Kanj du âu hâusa, va vi dâ snakte om?"
  
  "Jo, jâ hâusar got vært Or. Vi va et Pâr stora, sælrådiga Bælla beggje to; men
  desse fæm Årn hâr vad enj hår Skolegong for vos, å Vårharre hâr sæl vad vår
  Læremæster; men de va nok âu ded, a vi trænjde te."
  
  "Ja, de hâr du Ret i, Andris. Vi fikj lært, a Van å Lan de rimar.
  
  "Ja, å de vel nok âu komma te å rima for vos i ajle våra Dâ."
  
  "Ja, de vell’ed nok, Andris, å nu vel vi âu varra me te å bygja alt de goa å
  pena op, som Krien hâr revved ner."  Andris lâ Armenj om henjes Hals.
  
  "Ja, Olga, vi to hâ nu lært detta, a gjorra væl mod andra, e der Lokka ver."
  
  Vi Haw i Storm å Stelle ser,
  som kranjsar pent vår Ø.
  En Pærla tit du næwnt ju bler,
  vårt Jem i Østersjø.
  Frå Hammerknudans Kløppeknajl 
  te Dâueudenjs Sân
  ses Bådana me vida Sajl,
  der går i Vrâg som vân.
  
  Små, pena Huz me Hawa te,
  der ligja le ver Strân,
  for Feskarenj et Jem ju ble
  å mener om igrân.
  Som Horra hanj på Longfårt drâr,
  hanj vel ju Varden se.
  Sin Feskara hanj ble som Fâr
  å fikj âu Konna me.
  
  Om Sommarenj i Vrâg hanj går,
  hanj Silen hænta ska.
  Om Vinjterenj, når denj e hår,
  târ hanj på Lænkjana.
  Enj Feskara må varra vâr
  å kjænja Grunj å Sjø,
  for Hawed gjer, å Hawed târ,
  gjer livel dâlit Brø.
  
  Du ble ju bâra Feskara,
  fikj Bo på Kløppegrunj;
  men aldri va du Krystara 
  i Uværsnattens Stynj.
  Dinj Gjærninj tro du røjtada
  i Kâmp for Liveds Ret,
  hær aldri Kos du ændrada,
  å Hån ble aldri træt.
  
  Ja, lyes hær te Haweds Song,
  du trætta Vandrinjsmanj,
  de veskar ømt mæl Sten å Tong,
  en Vaggesong de kanj.
  Når Stormana di tuda styjt,
  Sjønj bryder âuer Sjær,
  då sjynger Hawed hojt å lyt
  om kjækka Sjøfolks Fær.
  