text: Vorharres Pær
  
  Hanj hed Pær Hânsen, å ded unjeskrev hanj saj âu, når de enj ynka Gong sjedde, a
  hanj skujle skriva sit Naun; men te dâlit va hanj bæst kjænder unje Nauned:
  Vorharres Pær. Pær va såmæn hejler slet ikje kjiv å detta Nauned, men syntes
  sæl, ded hørtes pent. Hanj hadde hejler injed galed gjort, så de va’nte hærfor,
  hanj hadde fåd Nauned. Naj, hanj hadde mæst kjevt’ed sammen me, a hanj kjevte
  Huzed. „Pâradised“ hed Huzed, å denj, som Pær hadde kjevt’ed å, hadde Folk kalt
  Vorharres Nels, så de va’nte mer æn ret å rimelit, a Pær Hânsen ble te Vorharres
  Pær.
  
  Ded va et lorlit Huz, detta „Paradised“. En gammajl, forhobbad Rysta hadd’ed
  vad, då Pær kjevt’ed, så hadde hanj gjed saj te å laua på’ed, å ded hadde hanj
  nu gjort i snârt fæmåtjive År, å sæl om de nu tâu saj ikje så ijla ud, så va’d
  livel bâra en gammajl Brakka. Mads Murara, som brugte å jælpa Pær me å laua på
  na, sâ, a der va’kje enj Sten æjle et Bræ mera å de gamla.
  
  Ded gjek nok seddan te, a når hanj hadde flit på Vægjana de ena Åred, skujle
  Tâged hâ enj Omgong de næsta, å så skujle der nyt Tile de tredde, å seddan kunje
  hanj ble ver, for injan hanj ble færdier me de sista, va de fosta forlada
  ijæn. Ja, hadde Pær hat di Pænjana samlada, som hanj hadde lauad på Hyttan for,
  kunje hanj mâgelit bygd saj en Vella me Kvist å Veranda.
  
  Men Pær å hansa Konna mente enjhellu om „Pâradis“ å velle aldri bytt’ed væk for
  nân Vella. Der va bâra een Tinj, a Pærsa syntes, di monglada, å de va jor, så
  majen a di kunje hojla en Ko. Di hadde ævent så majen, a di hadde enj pener Hawa
  å kunje avla Kantofler te Huzbehâu; så hadde di en Gjed, men hænje skravada
  Pær mæst Føn sammen te på Grovabrinkja å i Skovkânta. Derfor regnada Folk
  „Pâradised“ for å varra et joraløst Huz, å de va især Pær enjhellu kjiv å.
  
  Hanj syntes âu, a de va mæst, som om hanj kom et Tren op å Rongstajan, ves hanj
  kunje kajla saj Huzmanj, nu va hanj bâra Dâlønnara. Når hanj va på Arbaj sammen
  me Huzmænjen, sod di ota å bræmtada å, vår majed dorra Kjør molkada, å vår majed
  di hadde fåd for dorra Kalla å Svin, å då måtte Pær sedda som enj anj Stokkamanj
  å kunje slet ikje snakka me.
  
  Nu past’ed saj âu seddan, a Almebonenj hadde enj Jorasnøp på halanjed Tynjelan,
  der grænsada helt op te Pærsa Hawagjâre. Denj velle hanj got sælla, å hanj
  forlongde mæn sæks Hondrede Kroner for na, når hanj fikj Pænjana kontant; ded va
  enjhellu got Kjev, for de va gaddeli go Jor, sæl om hon va nogged forsømt.
  
  Men vår skujle Pær få Pænjana frå? Ded hadde hanj spekkelert på snârt i tjive
  År, låna va ju nâd, som ajle brugte, men Pær syntes nâue, hanj kunje komma saj
  ver å sporra nânj om å kapsionere. Så hadde hanj præut på å spâra saj lid Pænja
  sammen te’d; men de va’nte bled te nâd, ikje fordi a di brugte nâd te Unøtta,
  men de Grâned, der kunje ble teâuers frå Føn å Klæn, gjek ju me te å laua på
  „Paradised“ for.
  
  Pær va et tro Nørl å hadde âu Arbaj mæst vær Dâ Åred runt, når Væred va, så hanj
  kunje varra udandøra. Frå Framtid te Feskje gjek hanj på Dâløn på Nâbogårana, å
  sin folde hanj Dâmpværked et Pâr Månada, å så slo hanj Sten om Vinjterenj. Men
  Dâløn va mæn lauli då for fæmåtjive År sin, halanjen te to Kroner om Dânj i
  Sommar å Høst å i Grân mera ver Dâmpværked. Stenslånenj va Pær mæn småsammenj
  te, hanj brugte tol-tre Ugger te enj Faun, som hanj så fikj toåtjive Kroner
  for. Derfor e’d nømt å forstå, a der ente kunje ble nâd Oplægj te å kjeva Jor å
  Ko for.
  
  Pærsa Konna, Lena Pærsa, som Folk sâ, va en stelle, sajtjauen en, der sjæjlan
  kom ud mæl andra. Lid skraduren hadde hon vad i monga År å kunje ente gå på
  Arbaj hos frammada, men hadde nok i å gå å nuta å passa Hønsen å Grisenj. Men
  nekker på’d va Lena, å hon holte dorra små Stâuer så rena, a sæl Almegårskon,
  som æjla hadde Or for å varra denj skrappesta Madammen i hela Soggened, injed
  kunje hijta å usætta, når hon enj ynka Gong besøjte Lena.
  
  Ded va især i di siste Årn, a Lena va bled så stelle, å de va nok Horrenj, hon
  gjek å sorjada âuer. Pær å Lena hadde mæn denj samma Bællenj, å lid forkjelader
  va hanj vel blenj, men enj fæzeli frakker Horra hadde Krestian âu vad, mæst frå
  hanj va lidenj. Lætnømmenj hadde hanj vad, å Tid te å læsa hadde hanj âu, for
  Lena hadde âuersnakt sinj Manj te å la Krestian ble jemma, te hanj ble
  komfermerder, sjønt Pær syntes, a der va’nte Menenj i å hâ denj stora Horrenj
  gånes å driva, te hanj va fjâurtan År.
  
  Denj Dânj Krestian ble komfermerder, va enj stor Dâ for Pær å Lena. Krestian sto
  mæst æuerst på Kjærkegolled, mæns Dénenjs Horra, som sin studere te Præst, sto
  æuerst. Vår va de ârtit for Pærsa å høra, som Krestian kunje svâra for saj på
  alt, va Præstenj spor’enj om. Bådde Dénenj å Præstenj hadde sajt te Pærsa, a
  Krestian fortjænte å komma te å studéra; men Pær svâre naj. Vår skujle Pænjana
  âu komma frå te ded, nu fikj hanj ud å tjæna. Krestian va’nte majed for’ed, når
  hanj ente kunje komma te å studéra, velle hanj te Sjøs, men hær sâ Pær bestæmt
  naj, hanj skujle ble på Lanned som hans Forfædra hadde gjort. Når hanj så hadde
  tjænt i sju-åta År å past got på sinj Løn, kunje hanj kansje hâ så majed, a hanj
  kunje ble Huzmanj, å nâd højere mente Pær ente, enj Dâlønnarahorra skujle kjekka
  ætte, å hærme bled så; Krestian kom ud å tjæna.
  
  Di foste Årn gjek’ed ju seddan, a de kunje rabba å, hanj va rasker te sit Arbaj,
  men Lyst te’d hadde hanj livel aldri. Å så va’d seddan me Krestian, a hanj ente
  ræjti kunje læra å bukka for Folk, ded kom saj nok å, a hanj hadde læst for
  majed, mente Pær. Krestian ble derfor ente lænje i sina Plâzer. 
  
  Så tâu Pær å fæst’enj som Haldrænj på Væstregår, då hanj va syttan År, å detta
  va nogged nær de varsta, hanj kunje gjort. Væstrebonenj va vel ente varra å
  tjæna hos æn andra; men Væstregårskalenj va enj fæzelier Viktisnud, hanj va
  bådde sælrådier å forkjelader. Hanj va enesta Bæl, dæmmeså, å hadde alti fåd Lâu
  å rå saj sæl. Hanj va i samma Åijler som Krestian å mente sæl, hanj got kunje
  varra Forvaltara.
  
  „Horrahâd å Hunjahâd rækjer lânt“, sajes der, å Kâl hâdada Krestian frå då di
  gjek sammen i Skolan å te Præstenj. Krestian hadde vad lânt vilare i
  Skolekunskaver æn Kâl, å Skolelærenj hadde ota rost Krestian, å detta hadde ju
  nâgad Kâl.
  
  Då nu Krestian kom te å tjæna hær, hadde Kâl strajs lad’enj vest, a nu va de
  hannem, hanj hadde å lystra; sin hadde hanj ver ajle Lajliheder drellad å aggad
  Krestian.
  
  Denj enesta, som veste, vår majed Krestian døjde ver detta, va Lena. Hon
  trøstada sin Horra så got hon kunje å formânad’enj te ente å bry saj om’ed, men
  bâra passa sit Arbaj å ble i sinj Plâz. Ded gjore hanj âu di foste Pâr
  Månaderna, men så enj Dâ ble’d livel Krestian for majed.
  
  Væstrebonenj va tâd væk frå Mârnstynjen å, å derfor mente Kâl, a hanj denj Dânj
  ræjti skujle kommedera. Ajle Folken va uda å lygga Roer, Kâl sæl sjøtte ente ret
  majed, men gjek bâra å resenére âuer, a di andre ente gjore dorra Arbaj got nok.
  
  Især va de Krestian, hanj va på Nakkanj å, sjønt hanj gjore sit Arbaj le så got
  som di andre. Tesist sâ hanj te Hâudrænj, så højt a Krestian kunje høra’d, a
  hanj skujle (å så svor hanj) nok læra denj viktia Vorharres Pærs Krestian å
  lygga Roerna ordenlit.
  
  Dâ va Krestian bled så hessier, a hanj urada injed, men va spronged på Kâl å
  gjennemprylad’enj, så hanj vrælenes å sjæjlenes hinjkada jem te sinj Moer, der
  måtte te å sâla’nj bådde for å bâg. Di andre Folken hadde bâra ståd å grotad dom
  âuer, a Kâl fikj saj sedden’enj Omgong, som hanj hadde væl fortjænt, men for
  Krestian velle de ble en varre Storja, når a Væstrebonenj kom jem. 
  
  Krestian tore hejler slet ikje ble, men løv jem te sin Moer. Lena ble ju
  enjhellu kjesam, då Krestian kom å fortalde, va der va sjet. Hon fosto’enj så
  got, hon veste, a hanj va så stolter å ente kunje tølla å ble drellader.
  
  Anjeléns ble’d, då Pær kom jem, hanj mente, a di fattie å sømple bâra hadde å
  taja å tâ imod, va der ble bød dom. Hanj velle nu kommedera Krestian te å gå i
  sinj Plâz ijæn, men hærte svâre Krestian bestæmt naj, å Pær ble så nagger, a
  hadde Lena ente gåd imæl, va’d vel bled te Slausmål mæl Fâr å Søn.
  
  Så kom Væstrebonenj, å hanj va ju så opaggader, a hanj trâuada bådde me Polleti
  å majed mera, der va ju ikje snak om, a Kâl hadde nân Sjyl, hanj hadde bâra
  kommedert Krestian, å ded hadde hanj Lâu te. Pær tore ju ente fornærma
  Væstrebonenj, men snakte bâra net å lâude, a Krestian nok skujle møda i sinj
  Plâz Dânj ætte.
  
  Men seddan gjek’ed nu ente, for då Lena om Mârnenj kom for å râva på sinj Horra,
  va Kammersed tomt. Krestian hadde pakkad sina Stompa i enj Gjynkel, å en
  Spârekassebog, hanj hadde på haltrøs Kroner, hadde hanj âu tâd me, å så va hanj
  stokked å om Natten. Der sto et Pâr Or på enj Seddel, a nu reste hanj te
  Kjøvvenhaun, å der velle hanj se å få Hyra. Moer skujle ente varra kjiv å’d for
  hansa Sjyl, hanj skujle nok klâra saj. Pær ble livel lid lorlier ver’ed, kansje
  hanj hadde vad lâuli hår me sin Horra.
  
  Hanj måtte nu gå te Væstregår å fortælla, a Krestian ente kom mera. Væstrebonenj
  hadde âu begjed å mæjlad te Polletied, å va kunje de âu nøtta, for, som
  Almebonenj sâ, då hanj høred: „Pryjl e hojlen Vara, denj som får na, hanj
  hâr na.“
  
  Kâl hadde hejler ente nânj Skâ tâd å Pryln, hanj hadde fåd. Denj, som fikj
  Svien, va nok Lena, nu va hon bled å me sin enesta Bælli, som hon mente så om.
  
  De dolmada lid, då der fjâurtan Dâ ætte kom et Brevkårt, vår der sto, a nu hadde
  hanj fåd Hyra på en stor Skuda, der skujle gå te Væstindien. Sinj kom der et
  Kårt frå’nj enj ynka Gong, men der sto bâra, vår hanj va, å a hanj hadd’ed
  got. 
  
  Nu va der gåd to År, sin di sist høre nâd frå’nj, å vår hadde di vad drøja for
  Lena. Der gjek ikje enj Dâ, udan hon tænjte på sinj Horra. Hon kjænde ente majed
  te Varden; hon veste, a hon va stor, å a der va majed ont te. Hon hadde hørt
  gamla Sjøfolk fortælla om, då di fôr på Varman, å om, a hær kunje Folk så rapt
  få Solstek å Klimafeber å andra stygja Nøjer.
  
  Især va di longe Vinjternætterna, når Stormana tudada å farredes, drøja for
  Lena. Tima ætte Tima lå hon vâgen å bâ te Vorharre for sinj Horra, som kansje
  fôr ila enj Stâ lånt væk, udan der va nânj te å jælpa’nj. Lena ble mæst
  gammajl å gråhårad på desse Årn, sjønt hon mæn va met i Førrerna.
  
  Pær lanjtada såmæn âu ætte sinj Horra; men hanj va hår å lo saj ente op me’d,
  hanj hadde âu sit Arbaj å passa, å Årbaj dolmar, dæmmeså.
  
  Nu va’d så Jyl ijæn. Lena hadde gåd å sat saj for, a di velle få Brev frå
  Krestian te Jyl; men de lo ente te, a der kom nâd, for nu va’d Jylaawtan le ver
  Awtan. Hon hadde hat strænjt me å laua te Jyl å stæjt å bâgt, for sæl om di ente
  vænte frammada, skujle di livel sæl hâ lid goer Mâd, lesom ajle om Jyl.
  
  Pær va bled færdier me sin Stenfaun Dânj forra, å nu holte hanj Jyl helt te
  Knud. I Dâ hadde hanj bâra gåd å nutad i Grân, å nu sod hanj renvaskader å
  nybarbérder å læste Åvisan, som hanj holte sammen me enj Nâbo, å som gjærna va
  et Pâr Dâ gammajl, injan hanj fikj na.
  
  Lena hadde alt Risengrødenj âuer, sjønt Klokkan va mæn nâue fira, hon lauada ajl
  Mâdenj i Kaklunenj, så de tâu ju Tid. Hon va slet ikje i Jylastæmnenj; der va
  injed Brev kommed frå Krestian, så nu kunj’ed vel ente nøtta nâd å vænta lænjer.
  
  Lena spessada Ørn, kom der ente nânj uda på Brygjan? Jo, nu gjek Dørn, å Påstenj
  kom farenes inj, hanj hadde strænjt å lanjtada nok jem âu. Hanj smed et stort
  gult Brev me monga Frimærker på Bored å tâu en Bog op idå Taskan å bâ Pær
  kvetera for Breved. Pær hadde aldri hørt, a der skujle kveteres for et Brev, men
  når hanj sâ’d, mått’ed vel passa, å hanj fikj âu sit Naun nerkrassad dær, vår
  Påstenj viste hannem, å me et „Glædeli Jyl“ va denja på Dørn ijæn.
  
  Pær tâu Breved å kjekkada på Adressan, va de værkeli te hannem? Jo, Pær
  Hânsen, 32. Pcl., sto der, ævent som hanj sæl brugte å skriva, når hanj kvetere
  for Pænja for Stenslånenj.
  
  „E’d frå Krestian?“ spore Lena. Hon sto me Grødaslæuen i Hån å va så anterért, a
  hon darrada.
  
  „La vos nu brækka’d, så få vi’ed å se,“ svâre Pær sindit, sjønt hanj kansje va
  le så opivader som Kon.
  
  Lena fikj nu Sajsen fram å kløpte Komfeluten op å trajte et Brev fram. Inja i
  Breved lå to stora Pænjasedla, dom så hon slet ikje på, men så bâra ætte
  Unjeskreften på Breved. „Eders hengivne Søn, Krestian“ sto der; mera kunje Lena
  ente se, for Iven løv i Van, så hon måtte tâ Forklesnøppenj å torra dom me.
  
  „Jo, de e frå Krestian,“ fikj hon sajt.
  
  „Læs nu va hanj skriver,“ sâ Pær å tâu Pænjasedlana å gâ saj te å glatta dom.
  
  Lena gâ saj te å læsa, å sjønt Breved ente va så lânt, tâu’ed Tid, for hon måtte
  torra Iven me Forklesnøppenj monga Gonga, injan hon fikj’ed læst:
  
  Kære Forældre!
  
  Nu skal I endelig faa Brev fra mig, og I har ogsaa maattet vente længe. Jeg
  havde bestemt, at jeg ikke vilde skrive, før jeg kunde meddele Eder noget
  glædeligt, hidtil har jeg jo bragt Eder mere Sorg end Glæde. Det var usselt, som
  jeg handlede ved at rømme fra Eder, som altid havde været gode mod mig. Fader
  forstod mig vel ikke; men lad det nu være glemt, som skete den Gang.
  
  Jeg ved jo, at det altid har været Faders inderligste Ønske at købe Jord og have
  en Ko. Fra min tidligste Barndom har jeg sat mig til Maal at skaffe Eder
  Pengene, og her vedlægger jeg to engelske Pengesedler, som Fader kan faa vekslet
  i Banken; jeg tænker, der bliver til lidt mere end Jord og Ko. Nu skal I ikke
  frygte, at jeg Hermed blotter mig, saa jeg selv skal mangle, jeg faar en god
  Hyre og ødsler ikke Pengene væk.
  
  Jeg har bestemt at komme hjem til Danmark til Efteraaret og læse til
  Styrmandseksamen og haaber at kunne fejre næste Jul sammen med Eder. Denne Jul
  maa jeg nok fejre ude paa det store Atlanterhav, men i Tankerne vil jeg være hos
  Eder.
  
  Nu vil jeg slutte med de bedste Ønsker om en god og glædelig Julefest for Eder
  og et: Paa Gensyn til næste Jul.
  
  Eders hengivne Søn
  
  Kristian
  
  Pær sod bâra å ble ver å glatta Pænjasedlana, å Lena gâ saj te å læsa Breved
  forfrå.
  
  „Krestian e livel enj galanter Horra,“ begjynte Lena.
  
  „Ja, å så kloger som hanj e, hanj skriver ju, som om de va enj Dén,“ svâre Pær.
  
  Lena ble ver å læsa i Breved, mæns Tårarna trillada ner a Kjæutana på na, men de
  va ju enbârt å Glæ.
  
  „Men du sver ju Grødenj, Lena,“ râvte Pær.
  
  Lena sjynde saj å nappa Grødagrydan å, men de va forsent, hanj va bådde svedder
  å songluer, så de lâutades i hela Huzed.
  
  De va fosta Gong i ajle de Årn, a Pærsa hadde vad gjevta, a di fikj svedder Grød
  Jylaawtan, men livel smâgte denj dom, for Glæ sætter Smâg på Mâdenj, dæmmeså.
  
  Så song di ajle di Jylasalmerna, di kunje, å sod å snakte om dorra Horra te
  Klokkan va âuer ti, men livel kunje di ente sawa, då di kom i Sænj. Lena ble ver
  å ligja å læsa Breved udanad for saj sæl. Då Pær hadde ligjed å vænt saj nonna
  Gonga, sâ hanj:
  
  „Ved du, va jâ hâr ligjed å tænjt på, Moer? — Jâ har tænjt på, a jâ vel kjeva en
  andrakals på Pinjelykja, for der hâr di æmmer hat sennet got Koslau.“
  
  „Nâ ja, ded kanj du ju, men de kunje du æjla vænta me å tænkja på, te de ble
  songt, i Awtan skujle du tænjkja på nâd anjed.“
  
  „Jamen, de hâr jâ âu gjort, Moer. Jâ hâr âu tænjt på, a ded passar så got, når
  Folk kajla maj for Vorharres Pær, for hanj hâr livel lajt alt så væl terætta for
  vos.“
  
  „Ja, ded hâr du Ret i Pær, å Vorharres Pær kanj ajle ble, når di bâra sæl vella
  varr’ad. Men nu ska vi livel sniva, for Klokkan hâr alt vârad te tâl.“ 
  
  