text: BREV TE NELS 
  Du ska forlaskemaj hâ Tak, ska du, baadde for Breved aa Æblekorrinj. Jo, enj
  hâr ju nok hørt snakkes om, vaar rent ustortelia fullt, a der ska varra me Æble
  aa Pærer paa Lanned iaar – sa I føje vedd, vaar I ska gjorra aa dom, saja di;
  men du e ju ente saa raavijler, kantro, aa du kanj lida paa, a di ska smâga
  voss. Grynsoppa me Æble i, va? De ska væl nok gjorra got – aa paa Sønda ska vi
  hâ Æblekâga, paastaar Moer. Ente for ded, for vi hâ skam livæl kjøft lid aa aa
  te paa Torred, mæn dæmme dær vedd di âu nok, va di ska ha for dom, sa vi ble nu
  enjhillu glâ for Korrinj, kantro, daa Nels Jinsen kom me'nj.
  
  De va pent aa daj, a du lâ et Pâr Pærer hos, a vi kunje smâga. De e væl nok
  Pærer ded. Kanj du hâusa, daa vi stâl Pærer paa Brogaarinj som Bælla, aa uforajt
  fikj Lommarna fyjlada me Trokhalser? Fi for i Alvarden, vaar di smâgte ijla, aa
  som di snærpada Strivanj sammen, sa enj føje kunje faa Væred. Ota hâr jâ unrades
  paa, a Folk ville hâ seddena Træ staanes i dorra Hawa aa tâ Plâsinj op te injen
  Vardens Nytta, aa dænjgonginj hâusar du nok, vaar de forarjada voss, a vi fost
  hadde hat de Draw'ed aa snæja voss usedda inj a Hawanj, aa saa a vi ævent
  skujlle faa enbârt aa de arbarmelia Lorted.
  
  Naa, de va væl sajta got nok te voss, for æjla va enj væl alri kominj te aa
  hâusa paa, a enj ente seddan udan videre kanj luvva aa norta i Folks Hawa. – I
  Brogaarshawanj kom vi nu ente tiere, kantro. Ente for ded, for jâ troer nu, a
  noggena Utoskastrajer hør der me te aa varra enj ræjtier Horra, aa jemma hadde
  vi nu alri læt for aa varra manerlia, om der bød sig nâd te. Seddan hâusar jâ
  enjgong, a Julius aa jâ vi narrada Nâboinj me en dø Kroga.... Vi brygte ju alti
  i Ryggetiden aa løvva i Skâuinj aa leda Krogerødda op te Fâr. Di byjde ju mæst i
  stora Ejer, aa naar vi saa hadde hijt en tile-tâl Rødda æjle nâd runt omkrænj i
  Skâuinj, saa gjik vi jem aa fortalde Fâr'ed, aa saa skodd hanj paa
  Røddanj. Otast ramde hanj, sa Krogan slætente lætte, men bâra ble liggjenes dær
  som forr me Gompinj stikkenes lie udanfor. Seddan hadde vi saa enjgong faad
  gjort Ænna paa en Massa – der va'kje te aa opdriva nânj Rødda, a Fâr ente hadde
  skodded paa, – aa nu vad ente saa majed ded aa faa Ænna paa Kroarna a vi
  Horraknadrinja tænjte paa, najgonn – naj, mæn staa ver Sian aa aa høra, naar
  Bøssan smajl, de va væl nok nâd.... aa saa vad enjgong, Dânj ætte a vi hadde hat
  seddenen Tur me Fâr, – for vi folde ju alti me aa viste, vaar Røddana sodd – saa
  lâ vi Raa op om aa gaa te Nâbo – hanj va âu seddenenj evrier Jajtmanj – aa saa
  ville vi se aa faa hannem te aa sjyda paa en aa di dø Krogarna – bâra for aa
  høra Bøssan smæjla nok enjgong.
  
  Vi hadde hijt voss en højt oppa i en Æj ver Ygglesten. Hon laa lisse næt, som
  injan a Fâr hadde skodded paa na, me Gompinj stikkenes lie udanfor, aa Nâbo va
  ente lænje om aa faa Bøssan hænt aa stopt Krud aa Hajl i na sat Knalperla paa –
  dænjgonginj brygte di mæste ju Forlâdara, ska jâ saj – aa saa vi astâ foran aa
  viza Vænj. Sikkena Ræwapælsa, som vi kunje hojla voss. – Vi lo, som vi føje tore
  trø, a Krogan ente skujlle høra voss, aa vi tyssada paa enjanj, sælom vi luvv me
  bâra Flarkarna aa trødde saa læt, sa de kansje ville kniva en læwenes Kroga aa
  høra voss, om hon laa saa aa lydes alri saa majed – aa saj saa en dø.
  
  Mæn Nâbo va kar. Hanj skujlle væl nok gje na, fortalde hanj – der hadde lie
  ævent slopped nonna Kjyllinja for'enj, aa hanj mente nok, a de maatte varra
  Krogan, a der hadde vad paa Spil, sa nu skujlle hon forlademaj faa anjed aa
  vedde, de skujlle han viza na.
  
  Vi vistinj omkrænj, sa hanj kunje komma bâg paa na, a hon ente skujlle se'enj aa
  lætta, injan a hanj fikj na paa Skodd, aa hanj roste voss, a vi seddan va kjænda
  me, voddan enj maa
  
  varra vâr, naar enj gaar paa Jajt. Daa vi saa kom mæst derhen, mente vi, a de va
  bæst, a vi ble staanes paa Vænj, a vi ente skujlle gjorra nâd Sty, aa nu kunje
  vi se Røddanj aa viste Nâbo, vaar hanj sodd.
  
  »De ser ud te, a hon liggjer fâst«, sajer Nâbo.
  
  »Hon hâr kansje snârt udryggad«, mente vi.... aa Nâbo snæj saj hen ætte Krogan
  te saa lætter paa Potarna som enj Frajara te et Pajekammers, aa jâ ska lâua for,
  a hanj værkan hadde spârad paa Krud æjle Hajl, som Bøssan hon smajl.... men
  Krogan ikkje saa majed som lætte paa saj.
  
  »De va daa forplawenes, som a hon liggjer fâst«, râfte Nåbo ijæn.
  
  Vi sto teres te aa løvva bæggje to: »Ja, hon hâr nok liggjed fâst sijn igaar, a
  Fâr skodd na«, râfte vi tebâges aa saa omkrænj, aa koss vaar vi løvv – alt va
  Benstabbarna kunje flækkja astâ – aa vaar vi gottada voss, a vi seddan hadde
  faad'enj te aa gaa i Vanned.... koss, vaar hon smajl! – Mæn troer du, a Nâbo
  nânti va fornærmader paa voss for'ed? Naj, alri.... Hanj hâr nok âu vad Horra
  enjgong, ska du semænj se, og de hâr hanj alri forgat.
  
  Mortinj.
  
  