text: Ola Peters Frajeri
  
  Ser ni, mina Horra, de å kunja fraja ræjtit, e slet ikje så nømt, som enj skujle
  tro. Ikje for ded, di mæste Piblana vel såmæn gjærna hâ dom enj Kjærest; men di
  vel bâra ente la dom op me’d. Seddan vad nu i min Ungdom, å jâ troer, de e nok
  pånå de samma i vora Dâ. Derfor gjæjler’ed om ente å varra for bløjjer, men hâ
  Snakketøjed i Orden. Di, der ente hâ ded, gjor bære i å skriva, så resekerar di
  ente, a de går, som de gjek maj denj fosta Gongenj, for då gjek’ed ila, som væl
  va.
  
  Jâ tjænte ju i monga År på enj Går i Åkersen, fost som Haldrænj å sin som
  Hâudrænj, å nu skujle jâ i Tjænesten i Framtiden. På enj Nâbogår tjænte der så
  en Paja, som hed Petra. Denj fosta Gongenj, jâ så na, tænjte jâ, a de va ju en
  Kattens næt Pibel, hon måtte ævent kunja passa te Konna for maj, å tes otara jâ
  så na, tes mera opivader ble jâ ju, kanjtro.
  
  Snakt majed me na hadde jâ ju ente; hon va nok et Pâr År ælre æn jâ, å så så
  bloj å sajtlauen ud. Di andre Folken på Gårenj sâ ræjtinok, a hon va bådde arri
  å halstarri; men de ajtada jâ’kje ætte, naturlit. Jâ lauada maj ju et Ærne
  derom, så snârt de kunje ad saj bæra.
  
  Di andre Folken forsto nok ente, va jâ løv der på Dørana ætte; men jâ troer
  livel, a hon hadde en Snâua om’ed, for sæl om a Kvinjfolk e domma på monga Tinj,
  når de gjæjler seddan nâd, så e di såmæn treska nok.
  
  De sjedde ju livel å å te, a jâ fikj snakt et Pâr Or me na; men få sajt, va jâ
  hadde på Jarta, kunje jâ ikje, om de så hadde galt aldri ded. 
  
  Jâ gjek âu å tænjte på å skriva, men jâ synjtes, de tâu saj så lorlit ud, vi va
  ju Nâbo, å så hâr jâ hejler aldri vad stiver i å føra Pennenj.
  
  Imæns gjek så Tiden; Petra skujle fløtta te Markersen, å jâ skujle resa i
  Tjænesten.
  
  Så va’d et Pâr Dâ ætte Valberdâ, a jâ tâu maj et Tur te Åkjærkeby for å
  saj Farvel te enj Morbroer, som bode dær.
  
  Le som jâ nu kom i Udkântenj å Bøjn, fikj jâ Iva på Petra, som kom gånes nera i
  Gâdan, a hon va på Jemlén va nømt å se, for hon hadde en stor Gjynkel unje denj
  ena Armenj å et Knyde i denj ena Hån. Då vi nu møtes, stansada hon å hælste å gâ
  saj te å snakka å va ju âu så mil å væl, a jâ ble helt anterérder ver’ed.
  
  Hon spore så, vår lânt jâ skujle lægja na hen, å jâ va tresker nok te å svâra, a
  jâ skujle ævent te å gå jem, å ves a hon âu va på Jemlén, kunje vi kansje lægja
  Lau et Straj.
  
  Ja, de va hon ævent, sâ hon, å de va ju ârtit å få i Grân Følje.
  
  Nu spode jâ maj så inj te enj Bâgara, som bode le ver, å kjevte for åta Sjillinj
  Veddebrø, som jâ stopte i Lomman, å så nørlada vi a Lanned te.
  
  Strajs vi va kommena udan for Bøjn velle jâ ju varra galanter å tebø, a jâ kunje
  jælpa na å bæra hænjes Sâger, å jâ fikj så denj stora Gjynkelenj å slæva på; de
  va Tøj te enj Kjâul å et Unjesjørt å seddan nâd, å jâ skujle bæra’d vârsamt, a
  jâ’nte brugladed for na, sâ hon, å jâ båred âu, som om ded va nystivad
  Krestenatøj.
  
  Vidre fortalde hon, a i de Knyded, hon sæl bâr, va der et hal Dusin Talrikka å
  nonna Kaffekoppa å anjed fint Postelin, for sæl om hon ente sæl vænte å få Brug
  for’ed, va’d livel ârtit å hâ nâd enj kunje kajle sit ajed, sâ hon, å detta
  sanjada jâ na på.
  
  De va ju sennen hæjluer Forårsawtan, stelle å mojt i Væred, som om de kunje vad
  hen på Sommarenj, denj nysåda Vårsæn begjynte å titta fram på Âgrana i
  Byvongenj, å gula å vida Blomster sjinde på ajle Dæje å Grovakânta. Jâ gjek å
  tænjte på, vår a Lived livel e pent sennenj Forårsawtan, når enj e unger å
  rasker, å så a enj følles me en Pibel, som enj mener om.
  
  Enj Gjøj tâu te å kukka henna i Kannikagårs Skovenj, de va fosta Gongenj jâ
  hør’enj de Åred, jâ kukkada så ijæn et Pâr Gonga; men så sâ Petra, a de måtte
  jâ’nte, for når enj vrænjer ætte Gjøjn, blør Næbbed pånj, dæmmeså.
  
  Då vi nu rajte ud ætte mo Skaggelfajled te, begjynte vi ju å ble lid trætte, å
  jâ sâ så, om vi ente skujle vila i Grân. Hær va ævent et Stengjâre longs me
  Vænj, dær satte vi vos så me Rygjenj mo Stengjâred. Gjynkelenj lâ jâ på
  Grovakântenj, å Knyded me Talrikkana satte Petra met imæl vos. Så trajte jâ
  Veddebrø op idå Lommen, å så delde vi ded å sod å småprâtada lid ver å hadd’ed
  ju nok så hæjlut.
  
  Nu sod jâ å tænjte på, a bære Lajlihed te å få sajt, veddan de hadde saj me maj
  å sporra na, om hon velle ble min Konna enjgong, skujle enj vest leda
  ætte. Petra forsto vest got, vår detta bâr hen, for hon sod me Hænnarna fojlada
  i Sjød å kjekkada enj anj Vaj.
  
  De va livel slet ikje så nømt å få begjynt, som jâ hadde tænjt maj, sjønt ja
  hadde læst âuer på denja Lajsan asjellia Gonga. Jâ begjynte så:
  
  „Nue, nue, der va enj Tinj, jâ gjærna velle sporra daj om, Petra...“
  
  Hærme gjek jâ rent i Stå, de va ævent, som om jâ hadde fåd enj Kantoflebedda
  fâst i Halsenj, jâ hostada å krønnada; men le majed jolp’ed. Så tænjte jâ, a
  kansje de gjek bære, når enj sto op; men nu sjedde der en varre Balâde, for ide
  a jâ reste maj, kom jâ te å stødda te enj løser Sten på Gjâred, å hanj rujlada
  ner å de læje på Petras Knyde me Talrikkana. Jâ ble ju, så jâ veste aldri, va jâ
  skujle saj æjle gjorra.
  
  Petra va ju sprongen op, då hon høre detta Raballered, å då hon nu så, veddan
  ded va gåd me Talrikkana, ska jâ lâua for, hon fikj denj andra Sia udfor, ja, ni
  kanj æjla tro, a hon renskâr maj. Jâ hâusar ikje alt, va hon sâ, men jâ
  hâusar, a hon kalte maj bådde for et Stommene, et Skobbatrâu, enj Skobbernak, et
  Luzavrâg å monga andra pene Naun.
  
  Jâ præude ju å tyssa på na å sâ, a hon skujle då’kje tâ så arrit på Vaj, de va
  då’kje me Velja gjort, sâ jâ, å de va då livel mæn dø Tinj, som kunje erstâtas,
  sâ jâ. Men Petra va så ryskenes arri, a hon urada injed, men ble ver å sjæjla å
  farres.
  
  Tesist hadde hon nær fåd maj opaggader âu, å jâ lo na så vedda, a sæl om jâ va
  enj Luzabone, som hon sâ, så va jâ livel Kar for å betalla di Kâraskræjln ti
  Gonga, om så skujle varra. Men det nyttada injed, va jâ sâ, Petra ble bâra ver å
  sjæjla.
  
  Så kom jâ te å tænjkja på, va min gamla Fâr brugte å saj, a trættes me galna
  Kvinjfolk e ævent som å spotta mo Væred.
  
  Jâ spore så, va hon hadde gjed for di Skræjln. Hon svâre, a di skujle kost enj
  Dâler, men hon hadde prutad me Kjømanj, så hon hadde fåd dom for fæm Mark å fira
  Sjillinj.
  
  Jâ tâu så enj Dâler op idå Pænjabogen å smed te na, å så nørlada jâ tebâga te
  Åkjærkeby ijæn udan å se ætte om Talrikkana va gåna itu, æjle va di va.
  
  Et Pâr Dâ ætte reste jâ i Tjænesten, å hær fikj jâ anjed å tænjkja på å glømde
  snârt Petra.
  
  Då jâ kom jem ijæn fikj jâ å høra, a hon va bled gjevt me et Karastommene frå
  Markersen, der drok å dundrada; sæl va hon âu en sjita Kjælenj, der sjæjlde å
  farrades, når ente alt gjek ætte henjes Hâud, å de ska nok ente jælpa te me å
  hojla Manj te Jemmed.
  
  Men når jâ nu kommer te å tænjkja på mit fosta Frajeri, sajer jâ alti:
  
  „Ja, ila gjek’ed, som væl va.“ 
  
  