text: Bællaminje fra Mâgleskâu
  
  PÅ TUR.
  Ja va væl fyjle—fæm—sæks År, 
  då jâ så småt fikj Lâu 
  for fosta Gong å følla me 
  på Tur i Mâgleskâu.
  
  Vår va enj spænder — lila Syrk, — 
  på va enj fikj å se —
  kansje en Hæks me Bræller på, 
  om der va senna te.
  
  Enj hadde hørt ju lid å vært 
  om Yggler, Trojl å alt.
  Enj Varulv hadde Lina set; 
  de hâr hon sæl fortalt.
  
  Jâ trâmpada så villut me
  å spijlde Iven op
  â skâlada te vær enj Bosk, 
  te vær enj Æjetop.
  
  Nâd Trojltøj så vi injed te 
  — de ska væl âu hâ Ro —
  mæn vi tâu Mål å Mâgleskâu 
  frå vårt te Jættabro.
  
  Å fânt vi ikkje alt dænj Dânj, 
  vi lære ættehånns 
  å kjænja vært et vittans Grân 
  å Mâgleskâu tebånns.
  
  I MÂGLESKÂU.
  Der va nâd nyt å næt å se, 
  ivår enj vænde hæn, 
  frå Framtid å te Fiskje, ja, 
  te Framtiden ijæn.
  
  Når Knopparna di sprænjde Skâln, 
  når Røkroes lâ Ægj, 
  når Æj å Ask tâu Krawatag, 
  mæn Hâzlarna fikj Sjægj.
  
  Her va et spraglut Blomsterbjæd, 
  vår hæn enj ville gaa, 
  me vide, blå å gula, rø, 
  så lânt, som Ivad så.
  
  Et tuzentungad Fåulakor 
  song ud frå Mârn te Nat, 
  å sæwnada di frå igrân, 
  tâu Fjælstawninj mæn fat.
  
  Her va me Jorbær, vida Rips 
  å Kjyssebær så tæt, 
  å Stikkelsbær å Nødder, sa 
  enj swolt skam ente læt.
  
  Jâ hâusar, som de va igår, 
  dænj fosta Dânj, jâ så, 
  voddan a Jorbærn skujlle tâs 
  å trækkjes på et Strå.
  
  Vi hadde hijt vos toltre Strå 
  å mente vos ju å’d, 
  mæn så kom Nâbohorrinj te, 
  å — vår hanj hadde fåd!
  
  Enj Træsko — næsten halluer —
  hanj stæjlde me i Hånn, 
  å vi — me våra stakkals Strå — 
  va ver å gå i Bånn.
  
  Mæn lid om lid vi hijte runt, 
  vår Jorbærn brygte gro, 
  vår Slån å Nøddarna di sodd, 
  å Gjøjamâdinj sto.
  
  VAJ Å STAJ.
  Hær snoer /Strænjerompan/ saj
  mæl Æj å Bøj omkrænj, 
  frå /Trekântinj/ ver /Ræwahoj/ 
  helt ner te /Stora Ænj/.
  
  Saa kommer /Mâglegrawavænj/,
  som ænner lânt i Norr, 
  å stora tunga Brænjelas 
  hâ gjed’enj diva Sporr.
  
  Frå /Lila Ænj/ å østerpå 
  e somput âueralt, 
  å Stænj, som løvver hær frambi, 
  bler /Studastræde/ kalt.
  
  Lid lænjer sønner rækkja vi 
  så småt te /Portavænj/ 
  å /Lila L/ å /Stora L/ 
  å /Sjydekrogestænj/.
  
  Ad Vaj å Staj på ajle Leer 
  vi mâzada astâ, 
  te /Kjærkebjær/, te /Mâglegraw/, 
  å koss, vår va vi glâ!
  
  LINES ÆNJ.
  Fost va der Lines Huz å Æn  
  å så dænj stora Grân, 
  som trajte vora Iven te 
  frå Lyggarna i Lân.
  
  Nok hâr enj set et stâmpad Goll 
  gjort jawnt å næt me Gruz, 
  mæn alri nogginj Læjeplâs 
  som hær ver Lines Huz.
  
  Hær spillada vi /Gross/ å /Bojl/ 
  å læjde /Tâta å/,
  tâu /Kapper/ å /skodd Kråga/, helt 
  frå vi va ganske små.
  
  Hær kom dænj fosta blå Fioln, 
  å hær sto Okselvong.
  Hær lâ vi vos å lydes tit,
  når Fjælstawninj hanj song.
  
  Å Lines lila Dokkehuz — 
  vår vad då næt å rent 
  me stråtajt bådde Vægj å Tâg — 
  så possad å så pent.
  
  Små Hâzelkrogler snøjde saj 
  så løjnt om Huz å Ænj.
  Her va saa hæjlut, a enj mæst
  forgatte gå i Sænj.
  
  Å injante va fajt å strøt 
  me Snogebækkjasân.
  Ja, Lina kunje pyjnta me 
  et lided vassens Grân.
  
  Mæn hadde hon et Ærne, va 
  vi strajs teres å sprong.
  For Lina — å enj Kandisknajl —  
  va injen Tur for long.
  
  Jâ tænjkjer tit på Lines Ænj, 
  â gjærna minjes jâ, 
  når vi i hinjes Stâua sodd — 
  hon va så bællaglâ.
  
  LÆJESTÂ.
  Der va så monga Læjestâ 
  mæl Hâzlarna i Sjyl, 
  om vad så mit om Sommarinj, 
  om Fiskjed æjle Jyl.
  
  Små Damma va der âu toltre, 
  å Nawn vi gå dom sæl.
  Enj kroguer hed /Store S/, 
  enj anjinj /Lila L/.
  
  Hær læjde vi me Årlossjev 
  å holte stora Slaw, 
  å glømde rent vor Unjarna; 
  de hadde injed Jaw.
  
  Hon kunje trækkja hænad sju, 
  å åta me, semænj. 
  når vi fikj tâd dænj sista Torn 
  å stænjte jem i Sænj.
  
  Vær Fâularødda viste vi,
  — naar Framtiden hon kom —
  me prikkua å granja Ægj.
  Dom mente vi så om.
  
  Vi strajte vos paa Tærna, å 
  vi haskada i Træ’n, 
  sa Hozzarna å Bojsarna 
  ble hollua ver Knæ’n.
  
  De fikj nu mæn å varra, for 
  vi måtte hâ å se, 
  vâr monga Ægj å Unga, å
  voddan di vâuste te.
  
  Di gamle fløj mæn frå å te 
  så færma å så glâ.
  Di viste, vi fânt alri på 
  å gjorra Røddanj Skâ.
  
  Enj Jylkat hadde løjnt å got 
  sinj Rødda i en Ree 
  me Unga — splitter najena 
  å possia å se.
  
  Å Egern sprong i longa Hop 
  astâ frå Gren te Gren 
  me Rompan stånes læje ud, 
  så bosku å så pen.
  
  Mæn gâ enj Fjælstawn sit Sinâl, 
  så klæmde ajle på:
  »Stik Studinj å slå Horrana!
  Kjør jem, kjør jem, kjør-trråmr!«.
  
  Så måtte vi mæn piska jem —
  forrevvena, mæn glâ — 
  å sawa vos i Drømmana 
  te vora Læjestâ.
  
  KJÆRKEBJÆR.
  I Norr, vår Skâuinj slår et Knækj,
  mæn gjemt for Vinj å Vær 
  på Hæjlan ner imod Nels Lunjs, 
  der liggjer Kjærkebjær.
  
  De va vor Vinjterlæjestâ.
  Snart Kjælkanj kunje gli, 
  vi kjøre Vedrinj hær, sa Træ’n 
  di svirrada frambi.
  
  Enj lidinj Bakka e’d ju mæn,
  — som tiast hær på Leen —
  mæn granjer å forgjyjlter ska
  hanj varra unjenen.
  
  Som Bælla høre vi så tit, 
  me Donran å me Klong 
  di Unjejordiske å smi, 
  sa Bakkana di song.
  
  Vi skulada lid te enjanj — 
  så luskada vi å.
  Vi viste ju — så nâuehæn — 
  vår seddan Sty kom frå.
  
  Mæn hørt lid hadde vi ju nok 
  om Bakkatrojl å slæjt, 
  når vi fortalde Lina, vår 
  vi hadde vad å læjt.
  
  A sijn — jo vist fikj vi Besje 
  frå bådde dænj å hinj.
  Enj hadde titad Klokkan tâl 
  en Nat i Bakkanj inj.
  
  Der va så fult å Løjter runt 
  omkrænj I Tijled hænjt, 
  å som di Unjejordiske 
  då livæl hadde strænjt.
  
  Di smide, å di filada
  Gujlkronarna så små,
  mæn Konginj sodd på Tronan me
  baldyrad Kåva på.
  
  Å Lyzastâga, Stove, som
  å granja Gujl ble te,
  di lå der runt omkrænj å smed.
  Jo, dær va nâd å se!
  
  Der danjstes âu å spillades, 
  å Stovana ble tømt.
  Se, de ska Mattis sæl hâ set —
  om ikkje hajn hâr drømt —.
  
  MÂGLEGRAW.
  Vi vænner vos a Skâuinj inj 
  en Swinka ætte Væst.
  Hær hâr enj Stormanj fåd sin Graw 
  me Savvel, Hunj å Hæst.
  
  Majorinj, høre jâ fortalt —  
  mæn — lie majed me’d —  
  di mæste mena sajtes nok, 
  a sælva Mâgle e’d.
  
  De kanj nu varra vikked som, 
  å væm de va som sajt, 
  bestæmde hanj å fikj sin Graw 
  i Hæstahawa lajt.
  
  Som Mâglebone hænte hanj 
  på Jajten sit Homør, 
  å dærfor skujlle Skâuinj âu
  gje’nj Ro, når hanj va dør.
  
  Mæn hâdan nu et lided Grân, 
  ska jâ fortælla alt, 
  va jâ hâr hørt om Mâglegraw 
  å Spøjeri fortalt.
  
  I monga År lå Grawen hæn, 
  hal metâd å försømt, 
  grot te me Græz å Hunjakjajs 
  å va væl mæsl forglømt.
  
  Så va’d enjgong for lænje sijn, 
  a nogginj dær på Leen 
  fikj for saj, a en Kjista Søll 
  va sjylt der unjenen.
  
  Di grawada så skammelit —  
  mæn måtte så begje’d, 
  for Krajturn va på Mâglegår 
  så rent forgjorda bled.
  
  Sa injinj tore vâua mer 
  å tâ te Skâul å Spå.
  Å dærfor e’d en âven Graw 
  inu dænj Dânj idâ.
  
  I Grawen liggjer fera Sten —  
  for Savvel, Hæst å Hunj 
  å for Majorinj, hår jâ fåd 
  å vedda å Nels Lunj.
  
  Hanj gjik enjgong i Mâgleskâu 
  en Nat mæl tâl å tre.
  Å jâ hår hørt’enj sæl fortalt 
  om, va hanj fikj å se.
  
  »Majorinj på sinj vida Hæst 
  kom strøjendes astâ 
  me Savvelinj å me sinj Hunj 
  ad gamla, vânta Trâ.
  
  Di lå mæn der som forra, å 
  så va’d, vi hijte på 
  å narra Nâboinj igrân
  Aprilsnar, dæmmeså.
  
  Vi sâ’nj ju så, vår Røddanj va, 
  — ver Ygglesten omtrænt —  
  å lænje va hanj ente om 
  å få sin Bøssa hænt.
  
  Å så astâ å få na lât
  me Pærla, Krud å Hajl.
  De va ju ded, der va så spæn, 
  når så tesist hon smajl. —
  
  »Ja, senna Tjivakråger — la 
  maj bâran komma te,« 
  sâ Nâbo, — mæn vi snæjde vos 
  derhæn — »så ska ni se!«
  
  Vi sto teres, då Bøssan smajl, 
  å râfte: »Hon e hår 
  å liggjer sajtes fâst, for Fâr 
  hanj skodd na âu — igår!«
  
  Så stok vi å. Ja, ni kanj tro, 
  vi brygte vora Ben; 
  mæn alri nânli glømmer jâ 
  dænj Dânj ver Ygglesten.
  
  JÆTTABRO.
  Vi trækkja ømmer lid i Norr 
  å når så Jættabro —  
  enj uzal, lidinj Âuergong 
  som gjemmer sit, kantro.
  
  Jo, vis en Nat enj går frambi, 
  — ver Minatsti omkrænj      
  i Månasjin — så ska enj få  
  å se så majinj Pænj.
  
  Me Gujl å Søll der flyder runt 
  i Bækkjinj unjenen.
  Å enj forgjyjlder Hæstasko 
  ska hænja ver enj Sten.
  
  Mæn præwer du å bokka daj 
  å gramsa daj lid å’d, 
  ja, så e Trojleried væk —  
  e’d Stena, du hâr fåd.
  
  Å rezer du daj kansje lid 
  beladinj op derfrå, 
  så ser du Bækkjinj lie gujl- 
  forgjyjlder serla å.
  
  Mæn vis du frå dænj anra Leen 
  om Broen kjikkar ner, 
  så ed din ajen Kjærest, som 
  lyzlæwenes du ser.
  
  Sansâgan sajer seddan, å 
  jâ sæl hâr hørt om enj, 
  som nætop hær ver Jættabro 
  forlâuader e ble’nj.
  
  En Piblaraspa haddinj nok 
  så rent i Lænjkja lajt, 
  mæn detta lila /Ored/ vad 
  kontrâdit å få sajt.
  
  Så va’d enjgong, di foldes ad 
  å rajte Jættabro,  
  hanj mente på, di skujlle tâ 
  å kjikka bæggje to.
  
  Hanj kunje kjikka lænje nok 
  å saj na, va hanj så, 
  for Trojleri ver Nattati 
  hon gjorde ente å.
  
  Hon va lid flâu å unrades,
  a di va rajt så lânt.....
  Mæn injinj fikj na te å tro, 
  a seddan nâd va sânt.
  
  Hanj lâ saj ner å stjærnada 
  I Bækkjens blânka Spajl; 
  å va hanj kansje æjlans mæst 
  enj unjelier Snajl...
  
  Saa fo’r der nu enj Gawstrik ner
  idi’enj: »Anna, kom! 
  så ska du bâran få å se!«  
  — Å Anna vænde om. 
  
  Hon lâ sin Hånn på Skolran å’nj 
  å kjikkada derner.  
  — To Ansajt lie ver enjanj  
  hon rent beladen ser.
  
  Så tâu hanj na inj i sin Fawn: 
  »Minj lila Sjælm,« hanj sâ.
  »Dær kanj du se, a Jættebro 
  kanj saj, væm vi ska hâ.«
  
  Å Anna gâ’nj så glå sin Hånn  
  — sa væm maa ikkje tro,
  a der e nâd om Spøjeri
  å slæjt ver Jættabro. — —
  
  MOD FRAMTIDEN.
  Nu lakkar’ed longsomt ad Framtiden te, 
  vi lanjta vær Dâ å vær Tima, 
  a Vinjtarinj, Frysted å Kjyjlen å Sne 
  ska løza sin jarnhåra Grima.
  
  Å Soln ska gje Varma te Knopper å Sæ 
  å vâuna vær Kjærna te Liva 
  å kjela for Blomster å Boska å Træ 
  me hela sit blârenes Iva.
  
  Mæn Vivan hon skræjer sit: Tjivinj, tvi! 
  â slår sina Slaw âuer Ænjen, 
  jâ lyes te Starranas Mârnmelodi, 
  inu mæn jâ liggjer i Sænjen.
  
  Å nera i Golled ver Loinj der e 
  en stor Plymotroksa paa Røddanj.
  Vi lâ na på Ægj, mæn kom nu ska ni se, 
  nu krajlar skam hela Krøddanj.
  
  Å Kjørna di lyes å lâuta så lânt, 
  når Lâdørn bler âvnad te Lykkjan, 
  vår Oljan står fujl, å vår ota di fânt 
  lid Græztotta — udanfor Bryggjan.
  
  Ja, seddan e Framtiden År ætte År.
  Dænj kommer, der e injen Fâra,
  som nyføtt — nâd injinj i Varden forstår.
  Vi lanjta — å lanjta bâra.
  
  SOMMARRAJN.
  Stille serlar Sommarrajn 
  âuer barku Mujl.
  Dryp i Dryp hou sâuar inj...
  Sommarrajn e Gujl.
  
  Minjsta Blomst i granjer Kjâul 
  står å viznar hæn —    
  vil i Sol å Sommarrajn 
  få sinj Glans ijæn.
  
  Sæen vil skri å Græz vil gro.
  — Sommarrajn e Gujl —   
  Runja Âus vil vâusa fram —   
  kansje tjyve Fojl.
  
  Sommarrajn gjer Brø på Bor, 
  Ko å Hæst sit Hujl.
  — Hela Varden venter på
  Sommarrajneds Gujl.
  
  FISKJESVIZA.
  En Fiskjesviza, enj Fiskjessong
  så tyst på Minjarna kajler,
  å linnar Jartad så monginj Gong.
  Nu taja Fâulana me sinj Song,
  å Dânj bler korter å Natten long,
  å Vinjtersjymninjen fajler.
  
  Jâ glømmer alri om Mikkjelsdâ,
  då jâ va Bælli derjemma,
  når Fâr tâu Kroginj i Hånn å sâ:
  I Nøddaskâu ska vi nu astâ,
  å et Pâr Sjæpper vi minjst ska hâ.   
  — Vi plokte ju te å gjemma.
  
  Me sina Knoga om Træ’n hanj tâu,
  å koss, vår kunje hanj rysta.
  — Jâ smajl et Blâ i min Hånn for Sjâu,
  enj bler så kåder i Nøddaskâu. —
  Å Nødder falt der — mæn Blâ’n falt âu,
  rø, gula, granja — å tysta.
  
  De Syned glømmer jâ alri mer,
  injdå jâ va mæn enj Horra.
  Vært Fiskje Bælli ijæn jâ bler;
  di samme spraglue Blâ’n jâ ser
  å fajla — næstan som om de sner —   
  rø, gula, granja — som forra.
  
  VINJTERVIZA.
  Sæl enj kåjler Vinjterdâ 
  hâr nâd hæjlut ver saj. 
  Injinj Bælli står nânj Stâ 
  fryzbiddinj å gjer saj —.   
  Naj, i alskens Hunjavær, 
  hâusar jâ som Horra, 
  trajte vi te Kjærkebjær
  me vor Kjælka — forra.
  
  Skred paa Iz å stæjlde Sne 
  op te stora Manja, 
  dystada dom dygtit te 
  me en Hawakanja.
  Ota sto di Månada
  udanfor bâg Hajned;
  mæn tesist di dånada
  hæn i Soln å Rajned.
  
  Sijn på Sjøjterna vi gled 
  ud frå Karklunskroginj. 
  Injen Kjyjl der nânti bed 
  Pajan æjle Poginj. —   
  Bâra løvva udan Mål, 
  Glattaswerra swinja,
  koga Arter, hakka Kål,
  Piblana å hinja.
  
  Tit enj kåjler Vinjterdâ
  lætter på Homøred.
  Udan Staj å udan Trâ 
  blæzer vi ad Føred.
  Sne’nj hanj fajler tæt å tyst,
  Noranrogged brommar. —    
  Mæn når Soln ijæn gjor lyst, 
  lanjta vi mod Sommar.
  