text: Hvoddan Kasper West fikj sin Konna
  
  DE va enj Gong, a nonna Majna snakte om, hvoddan di hadde faaed dorra Konner, a
  Skjipper West fraa Rønna fortalde sin Historja.
  
  Min Konna e de bedsta Kvinjfolked i Varden, sâe Kasper West; for hon e baadde
  net aa skjikkeli aa akkurat; aa hon e inte saa vrauluren som saa monga
  andra. Men jâ fikj na ver nonna ujnelia Hænnelser, som ni ska faa aa høra.
  
  Se, jâ e opfødder i Bonalanned; aa der va’d Skjik i gamla Dâ aa holja Gilje om
  Fiskjed, naar vi hadde faaed vort Lin brøddad. Gjæstarna besto mest aa Kjælinjer
  fraa Nâbolaued; men der va ota nonna Pibla ibland; aa di syntes vi Horra bedst
  om aa snakka me. Vi gâe dom di bedste Linviskarna; aa te Tak sâe di vos nonna
  goa Or aa stok Hâuden tæt inj te vos i de samma, for a vi kujne høra dom ujne
  Brøddespetakkeled.
  
  Saa va’d enj Gong, a vi ibland Brøddekonnarna hadde faaed en net Huzmajnspibel,
  der hed Nora Dam fraa Tâuk. Jâ tæjnkte inte strajs paa, a der va nâd rârt ver de
  Kvinjfolked; men daa hon kom te Kaffebored, opdauada jâ, a hon baadde va net aa
  hadde pena Manerer. Denj Gonginj brygte vi inte te dâlit aa hâe Kaffekoppa me
  Hânk paa. Vi drok aa stora, gula Lerkâusa, som Kjælinjarna holdt paa me ajle ti
  Gramsijnana, mens di blæste Im væk aa sovlada Kaffed i dom. Men seddan ska ni
  inte tro, a Nora bâr saj ad. Nej, hon holdt sinj Kop me højre Haand, Tømmajn
  injan for Kântinj, aa di andre Fingrana udan for — saa pent, saa  pent, mens
  hon tâu Sokkered te Mujn me venstre. Aa hon lâ alri et Stykje Kandis hen, som
  hon hadde bidded aa— seddan som di andre Kvinjfolken gjore.
  
  Alt de der sodd jâ aa lâ Mærke te aa ble ræjti sânt saa betâinj âuer’ed, a jâ
  ikje kujne hojla mina Iven fraa de Piblamenjesked sin.
  
  Aa saa ble der mera, jâ kom te aa synes om hos Nora. Mens di andre Kvinjfolken
  sodd aa snakte aa tadrada som enj Flok Gjæs, sodd Nora mest aa tajde stille. Hon
  snakte inte, udan hon ble adsport; aa henjes Stemma va saa behageli aa høra paa.
  Daa jâ hadde opsolvert alt ded, tæjnkte jâ: Bâra hon kujne ble min Konna! Men
  ded tore jâ ju inte saj te nâd Menjeske aa alra minst te henje sæl, kantro. De
  enasta, jâ kujne komma maj ver, de va ujne Brødninjen aa gje na en go Viska Lin.
  
  »Vassego, Nora!« sâe jâ aa saa lid mijlt te na.
  
  »Tak, Kasper!« svârde hon aa saa mijlt ijen; aa saa sâe hon Kasper me sedden enj
  râr Klong, som jâ alri hadde hørt forra; aa saa kom der sedden en pen Dæjl ver
  henjes Mujn, naar hon sâ’ed, som om de Navned va de sødesta, hon kujne faa’ienj
  te aa saj. Ja, ni kajn tro, a de lisom sirlada gjennem Kroppinj paa maj i de
  samma. Aa livel ble jâ ver aa varra saa ujneli blojer aa tore inte saj nâd te
  na.
  
  Men saa va’d om Autanijn, daa vi va færdia me Brødninjen aa hadde sluttad me
  Pajnekâger aa Syltetøj, a Kjælinjarna ble siddenes læjne ver Bored aa sjausa om
  Spøijelser aa Trojltøj. Daa saa jâ, a Nora begjynte aa ble lid blæj om Næbbed. A
  hon va bonge for aa gaa ena hjøm denj Autanijn, ded kujne jâ godt mærka; aa ded
  mærkte di andre âu, sa der va Chans for maj te aa gjørra henje Føljeskav. — Men
  »der ska mera te Plâu enjd Visp«. Jâ inada for, a Fâr inte syntes om denj
  Venlihedinj, sa jâ maatte fost gjøra maj galanter hos hannem. Jâ gjik saa hen te
  Fâr aa sâe:
  
  »Piblaskroved fraa Tâuk e nok bled bonge for ajle di Spøijelser aa Marktrojl,
  som Kjælinjarna hâr vrau[80lad om i Autan, sa hun knap torr gaa ena hjøm. Jâ
  kommer vel te aa følla henje lid paa Vej.«
  
  »Ja, saa faar du vel følla na hjøm, daa«, svârde Fâr venlit; »men saa ska du
  komma ijen strajs; for jâ vil inte hâe daj te aa løvva aa træjkja me frammada
  Pibla om Nættarna.«
  
  »Jo, jâ ska nok varra go Kar aa komma hjøm saa snârt, jâ kajn«, svârde jâ. Aa
  saa folde jâ me Piblinj ad di smâle Vejana aa Stajana gjennem alt Morkjed.
  
  Men e’d nu ikje forujnerlit seddan, som enj kajn vara. Der gjik vi aa nobbades
  me Albâuana; aa jâ ikje enj Gong kujne komma maj ver aa by henje minj Arm aa
  støtta saj te elje saa majed som snakka et Grân me henje om ded, der laa aa
  ylmada injan for Vesten. Nej, ded ble bâra te, a vi snakte videre om Spøijelser
  aa Vârylva aa seddan nâd rysselit nogged. Aa nu vâ’d  mest henje, der
  snakte. Hon hadde hørt fortælla om dø Menjesker, der gjik ijen om Natten. Især
  va der enj stygjer Kar, som ble kaldter Horemikjelinj. Hajn hadde vad saa
  rælier, mens hajn læude; aa sin hajn va dør, brygte hajn aa løvva omkræjn aa
  forfæra Folk, der va uda aa vânka om Autaninj. De sista sâe hon me en Darran i
  Mujntøjed.
  
  Aa jâ kujne ikje ble trætter aa aa høra paa na; for henjes Stemma klong saa
  hæjlut aa pent, a de va som Mujnharpespøl for mina Ørn. Paa denj Maadan gjik
  Tiden saa rast, a vi va ver henjes Hjøm, forenjd jâ tæjnkte paa’ed.
  
  »Go Nat, Kasper! aa Tak for Føljeskaved!« sâe hon aa tryjkte maj saa fâst i
  Haand.
  
  »Go Nat, Nora!« sâe jâ me henjes Haand i min. Aa daa vijle jâ hâe sajt nogged
  mera. Men saa begjynte Huzeds Hujn aa gjø saa arrit, a henjes Fâr kom ud; aa saa
  maatte jâ stæula aa ijen — udan aa faa mera Beskje. Men hvis ni troer, a jâ va
  bonge for Trojl paa Hjømvæinj, saa târ ni fejl. Nej, der va nogged ajned, jâ
  gjik aa ble bonge for; aa de va, om enj pener Unkar skujle gaa hen aa nappa Nora
  fraa maj, forenjd jâ fikj  sajt min Meninj te na; for hvis ded skjede, saa
  vijle Lived sin ble majed tungt for maj. —
  
  Seddan nâd sto i mina Tânker baadde, naar jâ gjik paa Væinj, aa naar jâ kom hjøm
  aa ligja i min Senj. Aa alt imens ble Noras sidsta Or te maj: »Go Nat, Kasper!
  aa Tak for Føljed!« ver aa klinga for mina Ørn som Lyinj aa fjerna
  Kjærkeklokker. Men om de betød Rinjninj te Brøjlup elje Begrauelse, vidste jâ
  inte.
  
  Som jâ saa gjik derhjømma aa va optâinj udaa ded en Tid, høre jâ enj Mârn, a
  Sporrana va saa villua te aa kvidra ujne Tâgfæstan; aa ded minjada maj om
  Orsprogged: »Denj Fâulinj, der inte fløjer imod Budan mer enjd enj Gong, bygjer
  sjæjlan Rødda ujne Tâged«. Jâ skujle altsaa bâra se Lejlihed te aa faa snakt me
  Nora enj ajninj Gong, tæjnkte jâ.
  
  Inte saa læjne ette ded skujle der varra Sammenlæjgsbal hos Lârs Hânsâ paa
  Lynginj. Der vijle Nora nok komma me, mente jâ; aa saa kujned ju inte gaa an, a
  jâ ble derfraa. Hva jâ saa hâr aa gjørra: Jâ tâer min Søster Lina me paa
  Balsâlinj aa lader, som alt e godt aa vel.
  
  Ded gjik ganske ræjtit, som jâ hadde tæjnkt. Nora va der me Søren Nielsen, enj
  Unkar fraa henjes Nâbolau. Aa nu va jâ beladinj; for hvoddan skujle jâ hojla
  denj Bizzekræmmarinj fraa na? Denj fosta Dajnsinj kujne jâ inte gjørra nâd; for
  daa skujle hver ju trøppa rundt me sin Betalninjsdama, natyrlit. Jâ maatte
  altsaa fost trø en Hamborr sammen me min Søster, mens Søren svinjde rundt me min
  Nora. Men ni kajn tro, jâ holdt Øja me Fyrinj, om hajn va for nærgaaenes mod
  henje. Aa ded lod ed inte te, a hajn va. Men hajn dajnste godt; aa jâ lajntada
  hela Tiden ette aa komma te aa skobba hannem ud.
  
  Nok e ded. Daa denj fosta Dajnsinj endeli va slut, aa denj andra skujle
  begjynja, fikj vi Lâu aa tâe nya Damer; aa daa kajn ed nok vara, jâ ble visser
  paa Ben aa kom hen te min Pibel.  »Vil du dajnsa me maj, Nora?« sâe jâ aa
  bokkada lid. 
  
  »Jo, gjerna, Kasper!« svârde hon; aa ded va akkurat me denj samma Klonginj aa
  denj samma Dæjln ver Mujn som fosta Gong, a hon sâe mit Navn. Aa ded satte Homør
  i Stæulana, kajn ni tro. Jâ dajnste saa let som enj Snorretop; aa hon svinjde
  saj som en Syzlekonna; aa hon lâe sinj venstre Arm saa tryjt aa fâst paa min
  højre Skolra, naar vi dajnste, a de va, lisom vi to altid skujle høra sammen.
  
  Men saa faldt der maj nogged inj, der lisom vijle tâe Glæen fraa maj; aa de va,
  om Nora va lisaa sød imod andra Horra, som vijle gjørra et Grân aa na. Denj
  Sâgen maatte jâ bestemt hâe opklârad; for jâ vijle livel inte løvva Tossa for
  henje, kantro’ed.
  
  Hva jâ saa hâr aa gjørra: Jâ slæpper Nora aa tâer fat aa dajnsa me andra
  Pibla. — Lid ette ser jâ saa enj Tigga me longa Skjøder aa oljut Haar svinja
  rundt me Nora, mens hon hela Tiden kjikkar lânt ette maj. —
  
  De gaar livel, som Orsprogged sajer, a »passelig Pølsa e bedst«, tæjnkte jâ; for
  di to nævnte pasde livel inte godt sammen.
  
  Strajs ette va jâ paa Plettinj ijen aa svinjde nu Nora rundt, saa læjne jâ kujne
  majta. Naar vi derette kom te aa sidda, spore jâ na, om de va morsamt a dajnsa.
  
  »Jo, me daj, Kasper«, svârde hon ijen me denj forujnerlia Festklonginj i sin
  Stemma.
  
  Aa daa jâ hadde hørt ded, ble jâ klâr paa, a jâ inte kujne venta læjnere me aa
  faa sajt henje, hva der laa maj paa Hjartad. Jâ bâ henje altsaa om aa gaa me lid
  udanfor. Ded va hon strajs villu te; aa saa gjik vi ud i Hauajn aa spadserde lid
  imeljem di rimfrøstede Træen aa Boskana, mens vi snakte om, hvor pent de tâu saj
  ud, naar Maanajn skjinde paa de altsammen. —
  
  Men om de nu va de kojla Væred, der va Skjyjl, elje de va en Hjartaklemmelse,
  der holdt maj tebâges, ved jâ’inte; for de va, lisom nogged lammada mit Mujntøj,
  sa jâ knap kujne saj nâd. — Fost daa vi va bled dygti aasvâlada, aa Maanajn va
  nergaainj, fikj jâ framstammad Sporsmaaled, om Nora vijle vara min Konna. — 
  Aa daa hon saa svârde, a hon inte vijle hâe nogginj ajninj enjd maj te Majn,
  kajn ni tro, jâ fikj Tungebaaned løst aa snakte op om, hvor goer jâ vijle vare
  imod na. Ja, vi fikj begje saa majed aa snakka om, a vi sanste inte aa komma
  inj, forenjd vi va dygti forkjølda, aa de plarserlista ver Balled va forbi. Di
  andre Balfolken hadde dajnst baadde »Harmen Bosses«, »Bromlan« aa »Stâsturn«, aa
  Gjiljed skujle snârt hævas.
  
  Ded va vi hal kjiv aa; aa jâ ble hal beladinj; for nu hadde jâ to Damer aa følla
  hjøm. Ded lod saj ju inte gjørra paa enj Gong, naar vi skujle hver sinj Vej. Min
  Søster kujne jâ inte vara bekjent aa slæppa ena ud i Morkjed; aa jâ behaude
  heljer inte, a denj Søren Nielseninj skujle gaa aa følla minj Kjærest midt om
  Natten.
  
  Jâ maatte saa spo maj aa faa min Søster te aa takka aa, hjolp henje aa ble
  paapaltad aa benar saa hjøm me henje. Strajs ette løvv jâ tebâges te Balhuzed
  for aa følla Kjærestinj hjøm. Men hvor ble jâ longlajder, daa jâ saa, a hon alt
  va væk. Ajle Balgjæstarna va hjømtâna. Aa Søren Nielsen maatte ju altsaa hâe
  tâed min Nora me saj. Hva skujle jâ daa gjørra? Jâ løvver saa ad enj Gjenvej aa
  skjyler maj bâg nonna Boska, hvor jâ mener, a di vil komma frambi.
  
  Men ilel, hvor ble jâ tommelomsker, daa jâ saa, a Søren Nielsen gjik me min
  Pibel om Arminj. Jâ vælte maj fram idaa Boskana aa râfte saa hezer, som jâ va
  bleinj:
  
  »Maa jâ snakka lid me daj, Nora?«
  
  Men hon svârde maj ikje enj Gong. Di gâe dom beggje te aa løvva saa arrit, som
  om sjelva Horemikjelinj va ette dom. Aa jâ løvv bâg ette saa hâuse, som jâ
  kujne. Jâ trode, a di morada dom ver aa løvva fraa maj, demme. Jâ va ausaa lie
  ver aa naa dom ver henjes Hjøm; men saa sprong di ijn i Huzed aa stæjnde Dørn
  for maj. Aa saa maatte jâ staa der me long Næza. Jâ gjik livel inte hjøm strajs;
  for jâ tæjnkte, a Søren Nielsen vel snârt kom ud ijen; aa naar jâ inte hadde
  faaed  Lâu aa følla Nora hjøm, saa kujne jâ ju følla henjes Kaveler lid paa
  Vej, tæjnkte jâ.
  
  Lânt om læjne kommer hajn ud me en Tjivaløjta i Haand aa stæjnkjer aa hen ad
  Væinj; aa daa fikj jâ âu Ben i Gong, kajn ni tro.
  
  »Maa jâ snakka et Grøzzens Grân me daj, dinj Tjivakræmmara!« râfte jâ saa hezer
  aa saa højt, som minj Hals kujne tesaj. Aa Karinj ble sa bonge, a hajn sprong
  som enj Stænthâra tvart âuer Âgrana aa inj igjennem et Byzje, hvor Løjtan
  slytes for’enj, aa jâ inte kujne se, hvar hajn ble aa. Aa de va vel godt de
  samma; for jâ vijl’enj ju inte nâd godt i denj Stujnen.
  
  Se, seddan endte de Gjiljed; aa bâg ette kom Tømmermæjnen, som inte va saa goa
  aa ble aa me, sâe Kasper.
  
  Jâ hadde ju forkjølt maj saa styt om Natten, ble hajn ver; aa jâ ble sin saa
  sjøger, som jâ alri hadde vad forra. Jâ laa me Feber i Senjen aa snakte âuer maj
  baadde Nætter aa Dâ. Jâ fortalde om Nora me denj søda Stemman aa di pene
  Manerarna; aa i Drømma dajnste jâ me na i et væk, injte’s der kom et
  Karastommene aa tâu na fraa maj. Aa lisom ded, saa vâunada jâ aa va saa ilja
  ver’ed, sa de ammada ikje. Jâ beklauada maj aa stønde, sa mina gamla trode, jâ
  va helt fraa’ed. Der va inte andra enjd min Søster, der forsto maj; aa hon
  vidste livel inte alt, hvad der va foregaaed, hon heljer.
  
  Nok e ded. Jâ maatte hojla Senjen i nonna Ygger; aa daa jâ kom op ijen, va der
  inte majed ver maj. Jâ saa hela Tiden Søren Nielsen gaa me min Nora om Arminj;
  aa jâ kujne imeljem ble hel balstyrisker ver aa tæjnkja paa ded. — Hva skujle
  jâ griva te? Saa læjne jâ gjik derhjømma, vijled inte ble ajnelens; aa jâ
  bestemde maj derfor te aa tâe te Sjøes. De kujne ju vara, a jâ paa Rezer omkræjn
  kujne træffa andra goa aa netta Pibla.
  
  Jâ fikj saa Hyra hos enj gammajl Rønna Skjipper, der brygte aa sejla te Aalborr
  aa andra Bya me borrinjholmska Klokker, Lerpotta aa Skræjl; aa paa denj Maadan
  kom jâ andra Stâ hen aa fikj monga netta Pibla aa se; men jâ trof aldri noggen,
  som lignada Nora elje kujne gaa i Stâinj for henje. Jâ lajntada altsaa ette aa
  komma lænjere væk.
  
  Daa vi saa løvv tebâges te Kjøvvenhavn aa hadde vad der lid, tâu jâ me enj
  Fujlriggara, som skujle paa Longfârt te Vestindien aa Amerika; aa de va vist
  godt, a jâ kom me der. For paa de stora Haued fikj jâ ajned aa tænjkja paa. Vi
  maatte ota op aa rigga Sejl ujne haar Storm aa højer Sjøgaang. De va Lived om aa
  gjørra, hvis vi skujle klâra denj. Aa ujne alt ded lære jâ majed.
  
  I New York laa vi lænje. Vi va ota oppa i denj stora Bøinj aa saa vos om. Naar
  vi skujle snakka me Folk, maatte vi ju vri aa kræjna me Mujn ajnelens enjd
  hjømma; for ajle snakte Engelst. Aah, som vi daa spekada om Gjentlemæjn aa
  Gørls, Misser aa Tøj. Men Sjøfolken va inte altid saa fina Gjentlemæjn, som di
  gâe dom ud for. Nonna læjte Kjærest me »fejn Gørls«, som va ræjtia Tøjter. Ded
  kujne jâ inte vara me te. Jâ kjikkada bâra ette honetta Pibla. Men heljer inte
  der fândt jâ noggen, som lignada Nora.
  
  Aared ette Amerikaturn kom jâ me en Fiskaskuda te Genova. Aa som vi hadde lossad
  aa laa aa vente paa aa faa nogged inj ijen aa sajla te Hamborr me, gjik vi aa
  saa paa Naturens Skjønhejter, som hajn sâe, Tyskinj; for der va pena Bjær aa
  Bygjninjer aa se paa. — Men vi glømde heljer inte aa kjikka ette di pena 
  Piblana, der gjik i grajna Kjâula aa skjinde me svorta Øjen aa snehvida Tænner;
  for di livada op i Lanskaved.
  
  Inja i et Osteri, hvor di injena Osta hadde, men bâra solde Vin, va der en
  sjæjlan net Pibel, som snakte flera Sprog. Somma aa Gjæstarna, kaldte henje
  »Senjora Donna«, andra titulerde henje »Signora Dame«; aa nonna danska Sjøfolk
  sâe: »Sig: Nora Dam!«
  
  Daa jâ høre ded, kom jâ te aa lyes. Hedder hon »Nora Dam«, saa ska jâ livel
  præua aa snakka lid me  na, tæjnkte jâ; aa saa henvendte jâ maj te henje paa
  Danst.
  
  »Hedder Di Nora Dam?« spore jâ.
  
  »Vive Italia!« svârde hon me saa monga ujnelia Udtrykj, a jâ kujne mærka, a hon
  slet inte hadde forstaaed maj.
  
  Saa spore jâ henje paa Engelst, om hon kujne saj mit Navn.
  
  »Can ju sæ Kasper?« sâe jâ.
  
  »Haspa!« svârde hon hal læspenes udan de minjsta aa denj Klonginj, som min Nora
  hadde lajt i mit Navn. Aa daa hadde jâ faaed nok aa henje. Jâ spode maj
  derfraa. Men di Orn, som di danske Sjøfolken hadde sajt: »Sig Nora Dam!« ble ver
  aa staa maj for Ørn, sa jâ maatte gjentâ dom Gong paa Gong.
  
  Aa daa vi saa va for hjømgaaenes ujne haar Storm, aa vort Skjev gjik te Bons i
  denj spanska Sjøinj, va de Nora, der reddada maj. Mens vi Sjøfolk laa aa
  plaskada me Baada aa Bojer, aa denj ena gjike ner ette denj andra, mærkte jâ me
  enj Gong et Optrækj fraa Noras Haand aa hørte mit Navn Kasper sajt fraa henjes
  Mujn me denj kjenda Klonginj. — Hvor de daa va ujnelit! For jâ fikj me de samma
  Kraft te aa hojla maj oppa ver en Boja, te der kom enj Baad aa tâu maj op aa
  sejlde maj i Lan.
  
  Jâ kom saa me et frammad Skjev, der skujle te Kjøvvenhavn. Men saa snârt jâ va
  vel ankomminj derté, maatte jâ te Borrinjholm ijen. Jâ tâu me en liden Jajt te
  Rønna, spadserde derfraa te mit gamla Hjøm aa fortalde, hvoddan mina Sâger sto;
  aa min Moer gâe ijen Beretninj om Nora Dams Forhojl.
  
  Nora hadde slet inte vad maj utro. Hon hadde folgts me Søren Nielsen fraa Balled
  aa støttad saj ver hans Arm, for ded a hon va bleed forkjølt aa daarlig; aa
  injenj aa dom hadde kjendt maj paa Grujn aa, a jâ va bleinj saa hezer i
  Maaled. Di hadde antâed maj for et Gjenfærd elje enj fujler Kar, som vijle
  gjørra dom Fortréd. — Dâna ette va Nora bleed sjøg lisom jâ; aa  daa hon va
  bleed rask ijen aa fikj aa vedda, hva jâ hadde tæjnkt om na, hadde hon rest te
  Kjøvvenhavn for aa leda ette maj.
  
  Se, de va goa Nyheder aa høra. Aa saa snârt jâ hadde faaed ræjti fat paa di,
  reste jâ te Kjøvvenhavn ijen. Dér gjik jâ saa i noggen Tid aa saa maj om paa
  Havnaplâdsarna aa kjikkada inj i Sjømajnshjøm aa Beværtninger. Aa daa jâ enj
  skjøn Dâ kom inj i et pent Havnaværtshuz, høre jâ en Pibel snakka Borrinjholmst
  inja i et Dameværelse. Jâ kujne inte strajs komma te aa se denj Daman i
  Ansajted; for hon sodd seddan paa sjønns for. Men saa saa jâ paa henjes Haand, a
  hon holdt sinj Kaffekop akkurat, som Nora Dam hadde gjort. Aa saa vidste jâ,
  hvem de va.
  
  Lid ette kom hon ud; aa ided hon gjik forbi maj, gâ’ed et Rykj i henje. Hon
  vende saj strajs aa kom hen te maj.
  
  »Ih, go Dâ Kasper!« sâe hon me denj samma festlia Klongijn i sin Stemma aa hadde
  denj pena Dæjln ver sin Mujn, som jâ kjende saa godt.
  
  »Men hvoddan e du kommen her, Nora?« sâe jâ.
  
  »Jo, jâ hâr vad herâuer aa gaaed aa ledt ette daj i to-tre Aar«, svârde hon me
  Taarer i Øjen aa førte min Haand te sit Bryst. Aa daa kujne ja heljer inte hojla
  Vanned væk fraa mina Titter lænjnere. Jâ maatte ju trykja na fâst i mina Arma,
  natyrlit. Nok e ded. Vi gjik hen i enj Krog aa snakte sammen; aa saa fikj vi
  fujl Relihed paa Sâgarna: Nora hadde alri svigtad maj. Hon hadde tâed Plâds som
  Sypaja i Kjøvvenhavn aa brygt sin Fritid te aa leda ette maj paa Sjømajnshjøm aa
  Havnaværtshuz; aa hon hadde be’d monga Bønner te Vorharre for min Skjyjl.
  
  Aa daa jâ fikj ded aa høra, sluttada Kasper, saa forsto jâ, a de maatte vara
  beskjikkad, a Nora aa jâ skujle hâe hinjajn.
  
  Nonna Ygger ette vort Sammentræf i Kjøvvenhavn reste vi te Borrinjholm aa holdt
  Brøjlup; aa ded hâr jâ alri fortrødded; for Nora e for maj denj bedsta Konn, der
  e te i Varden.
  