text: Klaus Madsen å Munkenj
  En gammajl, go Sansâga jâ âu kanj,
  hon hanlar om Klaus Madsen, enj Bonemanj,
  å enj Munk me Hætta å Kappa grå —
  jâ tænjkjer ni ajle mit Prât forstå.
  
  Denj Munkenj de va ju denj Ona sæl,
  hanj velle præua å få Klaus Madsen glâr å væl
  men ded va ju bâra for å drella Sânte Pær,
  å de vrântadas, som jâ ska fortælla hær.
  
  Enj Feskjesdâ Klaus gjek å sled me sin Plâu,
  hanj skujle ju ævent rygja op te Râu;
  men Øjen va nålia, Plâuenj va Lort
  å derfor gjek ente Arbajed fort.
  
  Hans Jor va kløssu, fujl å Sten va hon me,
  derfor ente lorlit, hanj unøtta ble.
  Så kom denja Munkenj, hælste pent å sâ:
  „Du hâr’ed vest ikje så ârtit å brâ.“
  
  „Naj, de må jâ sanja, for sânt å saj
  hâr Lokkan tâd Kosenj enj anjen Vaj,
  jâ går hær å slider me Kløssa å Sten,
  så de varkjar i bådde Arma å Ben.
  
  Å te Sânte Pær jâ då så ota bâ
  mit Offer jâ yde vær Højtidsdå; 
  jâ gjore maj alti enjhellu Umâg,
  å livel jâ går mæst som Luzavrâg.“
  
  „Stor Uret du døjer, jâ grant kanj se,
  enj galanter Kar du nok livel e;
  men Sânte Pær hanj e ju så gammajler nu,
  så rapt hanj forgjædder senna Kara som du.
  
  Men nu kanj du bâra tryt lida på maj,
  for nu vel jâ varra Vorharre for daj,
  din Jor vel jâ pløja, å sin kanj du så,
  nu kanj du så bâra tâ Krâdarna frå.“
  
  Dânj ætte Klaus skujle i Marken å glo,
  men velle nâue sæl sina Iven tro,
  Marken va pløjt, lå så slæt å så ren,
  å nu va der nâue nânj Kløs æjle Sten.
  
  Å Munkenj âu kom: „Nu e du vel glâr,
  a jâ nu din Jor seddan pent avlad hâr?“
  „Nâ, de e nu livel mæn seddan pånå,
  for skrâler e Râuenj, som jâ hâr å så.“
  
  „Nu ska jâ så Vedde, som nok ska gro,
  denj ska nok âu fyjla dit Gol å din Lo,
  jâ ente, som Pær, vel daj hojla for Gjæk,
  du kanj bâra gå jem å så sniva væk!“
  
  Å Framtiden kom, å Munkenj holt Or,
  for Veddenj så krabuer va nu å stor,
  å ded sâ âu Klaus, då hanj gjek saj en Tur;
  men livel hanj va så trompenj å sur.
  
  Hanj møte så Munkenj, der spore som vân:
  „Nâ, Klaus, e du nu ente tefresser i Grân?“ 
  „Naj, va kanj’ed vel nøtta å varra glâr,
  kansje nu Torran minj Vedde târ.“
  
  „Naj, du ska’nte ingna, minj goa Manj,
  jâ hâr ju sajt, du på maj lida kanj,
  jâ går i Kapsion for Vinj å Vær,
  me Solsjin å Rajn ska de sjevta hær.“
  
  Så ble Klausa Vedde âu moner pånå,
  å sekkena Aus å sekkena Strå;
  men Klaus hanj va æmmer unøtta å sær:
  „Nu få vi nok sajtans nâd ulada Vær.“
  
  „Naj,“ svâre Munkenj, „jâ vel daj’ed væl,
  å Væred ska ble, som du vel hâ’d sæl;
  de ska nu ble Torra å Solsjin vær Dâ,
  så Høstenj nu ræjtit må ârta saj brâ.“
  
  „Nâ, seddan,“ Klaus momlada ver saj sæl,
  „de kajler Munkenj å gjorra væl;
  te ajle hanj senner got Høstavær,
  naj, seddan gjore livel aldri Pær.
  
  Hanj skujle âu hâusa Folk andra Stâ,
  for ves a di nu ajle får høstad brâ,
  så kommer der Korn mæst frå ajle Lér,
  ju mera jâ høstar, storre Taved âu bler.“
  
  Men så ble livel Munkenj fornøjder me de
  å så kanj’ed nok varra, a Klaus fikj Besje:
  „Varre Stommene hâr jâ livel aldri kjænt,
  å detta ska gjærna du få på Prænt!
  
  Å Kara som daj passa ævent te Pær.
  for sær du ju e som en rompegaln Mær; 
  jâ ska’nte nu på Jorn gå som Narrafas,
  ikje enj Dæul kanj gjorra Klaus Madsen tepas!“
  
  Å nu vel jâ slutta min Sânsâga me,
  Morâln di mæste vel âu sæl kanj se:
  Varden hon e mæst, som enj sæl na târ —
  Klaus Madsen vel monga Ættekommara hâr!
  
  
  