text: Bâra enj Skreddara
  
  Nels Klausen va bâra enj Skreddara å va mæn âu å di sømple. Hanj hadde værkan
  Svæn æjle Læredrænj, ja, nâue nok et ræjti Værkstæd, men gjek bâra runt frå Går
  te Går å syde, mæst lesom di Fattilømmarna, som gjek på Omgong. De va âu mæst
  enbârt Værdâstøj, hanj fikj Lâu å sy, Stâztøjed ble syt å andra. De va nu slet
  ikje, fordi hanj ente kunje sy, hanj va såmæn le så vila som di andre
  Skreddarna, men de kom saj å, a Folk ente kunje lida på, a hanj fikj’ed færdit
  te denj Tiden, di skujle brugga’d. Men a Nels ente paste sit Arbaj, kom saj nok
  å, a hanj âu va Unjeroffisér ver Væbnenjen. Veddan ded va gåd te, a Nels
  Skreddara va bled Løjtnant ver Soldâterna kunje Folk ente forstå, å Nels
  fosto’ed nâue hejler sæl. De hadde nok kommed saj seddan, a Kommedantenj va nyer
  å ukjænder me Forhojlen hær, å då di så ævent sto å monglada enj Unjeroffisér
  hadde hanj tâd denj vilesta å Soldâterna udan å tænjkja på, va Livsstellenj hanj
  hadde te dâlit. Ajle di andre Offisérerna va ju fina Folk, di mæste å dom va
  Bønner å bode på di stoste å bæste Gårana, å di ble enjhellu unøtta âuer, a enj
  Skreddara va bled Løjtnant, sæl om de bâra va ver Soldâterna. Jægarna å
  Dragonarna va ju majed finere æn Soldâterna å regnada dom ente majed for
  nâd. Soldâterna va âu bâra Tjænestedrænja å Hånværkara, å Monderenjen så ota
  nogged ådâzad ud. Di hadde nok enj gammajl blå Monderenjsfrak å Monderenjshâua,
  men Bøjser skujle di sæl hojla dom for me, å derfor va somma i svorta Bøjser å
  andra i grå; ded tâv saj ente så got ud, når di kom masjerenes.
  
  Detta, a Nels va bled Løjtnant, sinkada hannem ikje så lid i hans Arbaj. Fost
  va der di fjâurtan Dâna, der eksersérdes på Gallykjan om Sommarenj, å så va der
  Vakttjæneste ver Stavsdâl en Ugges Tid, å så skujle der varra Tøjættesyn å majed
  anjed Løvveri. Men detta va Nels slet ikje kjiv å, for Væbnenjen å va denj
  verkom va alt, va hanj tænjte på, å derfor gjek’ed me Skredderied som de bæst
  kunje. Vakttjænesten ver Stavsdâl va der ente majed ârtit ver, men Eksissen på
  Gallykjan om Sommarenj va Nelsa stosta Højtid, å denj lanjtada hanj ætte, som
  enj Bælli lanjtar ætte Jyl.
  
  Nels va denj vilesta Unjeroffisér, der va ver hela Væbnenjen, enj lidenj,
  nætvâusenj Kar va hanj å hadde âu et got Mål å kunje âu de hela på Fingrana. De
  gjek ente hannem, som de gjek enj Bone, der âu va Unjeroffisér, hanj hadde mæst
  forgat å kommedera. Strajs gjek’ed majed brâ me „Ræt“ å „Rør“, men då hanj hadde
  kommedert „Fajl ner“, kunje hanj ente hâusa mera, hanj rev saj ibâg Ørad, å så
  sâ hanj:
  
  „Ja, va Dæulenj e’d då, enj nu ska saj, for å få Karana te å resa dom ijæn?“
  
  Fløjmanj velle så jælpa’nj å veskada:
  
  „Ni kanj ju bâra saj: Resen jer, Manja!“
  
  Te dâlit va Nels de mæst fredsommelia å sjekkelista Menjesked, som tænjkjes
  kunje. Når hanj kom gånes me Pressejarned i Hån å Âlnamåled unje Armenj, brugte
  Horrana ota râva ætt’ejn:
  
  „Der ska fæmtan Skreddara te et Punj me Sajs å Mål å Nål å Trå å Pressejarned
  âuanpå.“
  
  Men Nels lo dom bâra râva, for nu va hanj ju bâra enj Skreddara, men når hanj om
  Sommarenj eksersérde me Soldâterna på Gallykjan, va hanj denj striksesta å ajle
  Unjeroffisérarna, hanj kunje kommedera å gâla å tornera me dom, så de kunje
  høres âuer hela Gallykjan. Nels va Ungkar å va tæt ver de trædeva, hanj hadde
  værkan Huz æjle Jem, men hadde lajt saj et Kammers hos enj Udbygjara, å hær
  opholt hanj saj om Søndanj, å då brugte hanj halla Dânj me å possa å ættese
  Monderenjen, å sin gjek hanj som otast hen å snakte i Grân me Lena Væwpaja,
  som bode ler ver. Nels å Lena hadde vad goa Venner mæst helt frå dorra
  Bælladâ. Folk mente, a der ble nok et Pâr å di to, men nu hadde di gåd å kjekkad
  te hinjanj snârt i monga År, å de va’nte bled te mera. De va nok Nelsa Sjyl, for
  Lena velle såmæn gjærna vad Skreddarakonna, va Dâ de skujle varra. Men Nels gjek
  bâra å betænjte saj. Hanj va got klâr âuer, a sjekkeliara å galantara Pibel æn
  Lena skujle der ledes ætte, men hon va ju bâra en Væwpaja. Enj Skreddara å en
  Væwpaja kunje nok passa majed got sammen, men Nels va ju âu Løjtnant, å derfor
  va’d, hanj va i Berå me saj sæl om, va hanj skujle.
  
  Nu skujle Nels ud å ekserséra ijæn, de va fjæra År som Løjtnant. De gjek de Åred
  som forra. Nels eksersérde å hersada me sina Soldâter frå Mârn te Awtan, å då di
  fjâurtan Dâna va gåna, va Nelsa Delenj denj vilesta på hela Gallykjan.
  
  Om Lâurdanj va’d Mønstrenjsdâ, då stømlada der Folk te Rønna frå hela Lanned, å
  på Fortâuen i Gâdarna, vår Væbnenjen skujle passera, va der helt tjyt me
  Folk. Især va der monga unga Pibla; di va nok tâd derud for å se, vår finer
  dorra Peter æjle Hâns, æjle va hanj nu hed, tâu saj ud i Monderenjen. Fost kom
  Stâzmosekken, der blæste Parâdemarsen, så kom Jægarna i dorra fina grøna
  Monderenj me vit Bandulær, å sâ kom Soldâterna trâmpenes. Nelsa Delenj va alra
  bâgersta, sæl gjek hanj foran Delenjen så râger som enj Pâl, å hansa Soldâter
  holt bådde Trit å Rætnenj, sjønt Mosekken va så lânt væk, a di nâue kunje høra
  na. Men der va en Tinj, som Nels gjek å va så harmse âuer, å de va, a le ætte
  dom kom der enj stor Drøzza Gâdehorra, der song å gâlde ætte samma Melodi, som
  Mosekken spellada:
  
  Her komma di gamle Soldâterna
  me bâra Ben i Stæulana,
  Chakoer hâ di injena å,
  å Bøjserna e der Lappa på,
  å Flødden hon drøppar å Mâdena,
  å Luzen di dryzza i Hâsana.
  
  Då di rajte Torred kom Kommedantenj rienes me sinj Adjudant. Hanj holt en Tâla å
  roste dom enjhellu å sluttada me å udbringa et Leva for Kongenj å så râvte di
  Horra ni Gonga, så de kunje høres âuer hela Bøjn. Så va denj Højtiden frambi, så
  snârt Soldâterna hadde ålevért dorres Våben på Tøjhuzed, gjek di i Bøjn. Nonna
  foldes me Pibelenj i Besøj, å andra gjek te Magetænderiet, å hær ble snârt en
  fæzeli Ballâde, når di hadde fåd nonna Sypa.
  
  Nels gjek fost te sit Losi å fikj saj lid Mâd, men så veste hanj nâue, vår hanj
  skujle gjorra å saj. Kommerâter hadde hanj injena, å gå te Magetænderied å sedda
  å drikka me Soldâterna holt hanj saj for goer te. Bæst som hanj gjek fram å
  tebâga på Gâdarna, kom hanj te å tænjkja på, a der skujle varra stort Offisérbal
  nera på de fina Hotelled. Der va ju injen, som hadde gjæsbød hannem me, men hanj
  va livel Offisér, hanj me, så di velle vel ente driva hannem ud, om hanj gjek
  derinj. Danjsa me di Damarna, der kom, gjek vel ente an, men hanj kunje då stå i
  enj Krog å se på, ded kunje då âu varra ârtit.
  
  Då Nels nåde ner te Hotelled, va Balled ævent begjynjt, hanj snæjte saj ganske
  stelle hen i enj Krog udan a helsa på nânj. Di andre Offisérerna snakte ju
  hejler ente te’nj, men veskada lid te dorra Dama å smågrinada ver’ed.
  
  „De e Skreddarenj frå Røskersen“ høre hanj got, der va enj der veskada.
  
  Nels va enj goer Danjsara, å ver ajle Høstagjiln å Fâstelansbaln, vår hanj va
  me, va hanj som otast på Golled vær Danjs.
  
  Hær va sennen go Mosek. Sâlenj va så stor og Golled så glat å så monga granja
  Pibla. Nels ble mera å mera me lysta, bâra å tâ en enesta Vals. Hær va âu lânt
  flera Damer æn Kavalérer, å monga å Damarna måtte sedda âuer mæst hela
  Tiden. Især va der en ganske ung Pibel ikje lânt frå vår Nels sto, som nâue fikj
  enj enesta Danjs, å hon va livel denj nættesta å dom ajle, synjtes hanj. Tesist
  kunje hanj ente dy saj lænjer, å då Mosekken nu stæmde i me en Polka, gjek Nels
  hen å bukkada for denja Pibelejn. Hon ble âu majed glâ, kunje hanj se på na, hon
  reste saj strajs å rajt’enj Hån, å så danjste di som Nels aldri hadde danjst
  forra. Men de ble ente me denja ena, mæst vær enesta Danjs va Nels me å hadde
  denj samma Daman, nân anjen tore hanj ente by op, å hanj synjtes, a de va bâra
  en Stynj sin a Balled begjynte, då Mosekken slutada me sista Vals.
  
  Nels hadde ikje sajt et Or te sin Dama på hela Awtanenj, men då di nu va kommena
  ud på Gâdan, begjynte hon å snakka.
  
  Hon skujle op te Raskes, for dær holde Nâboens, som hon va kjørenes me, sâ hon.
  
  Nels tâu så Mod te saj å spore, va hon hed, å vår hon va frå, å så fortalde hon,
  a hon va frå Lârskersen å hed Lise Koffed, hænjes Fâr hed Vævest Koffed, å di
  bode på Kjysselykja.
  
  Nels gjek å grunjada på, veddan hanj skujle træffa Lise Koffed ijæn. Hon tænjte
  kansje de samma, for le som di kom te Raskes Port sâ hon:
  
  „Kommer ni te Gjile på Lénsænj næsta Sønda?“
  
  Nels hadde slet ikje hørt, a der skujle varra Skovgjile, men svâre livel retad:
  
  „Ja, ja gon, de gjor jâ rajtinok, å så får jâ vel fosta Danjs me denj nættesta
  Pibelenj ver hela Gjiled.“
  
  „De gjor ni nok, når ni spor na pent om’ed,“ svâre Lise å så så milt.
  
  Mera ble der ente snakt, for nu va der enj inja frå Gårenj, der râvte:
  
  „Kommer du snârt, Lise, for vi ska kjøra?“
  
  Lise rajte Nels Hån å sâ:
  
  „Fârvel å Tak for i Awtan!“ å Nels svâre:
  
  „Sæl Tak, å så ses vi vel ijæn næsta Sønda?“
  
  „Ja, jâ ska nok komma“, svâre Lise å spode saj hen te Vâunenj.
  
  Så travada Nels jemætter, hanj hadde eksersért hela Dânj å sin danjst halla
  Natten, men livel va hanj slet ikje trætter.
  
  Hanj va så glâr, a hanj gjærna kunje gjed saj te å songed hojt.
  
  Nu kom’ed livel, va hanj hadde gåd å drømt om i monga År.
  
  Næsta Sønda skujle hanj træffa Lise Koffed ijæn, å når Gjiled va frambi,
  velle hanj følla na jem, å så velle hanj sporra na, om hon velle ble hansa
  Konna. A Svâred velle ble et Ja, va hanj temmeli sekker på, så mil å væl som hon
  hadde vad då di foldes ad op te Raskes. Men Lise skujle hejler ente ble
  Skreddarakonna. Hænjes Familia velle sajtans jælpa dom te Går, å så velle hanj
  snârt avensera å ble Kaptajn, ja, kansje Ritmæster.
  
  Då Nels rajte Tassabakkana, sto Soln op, å så hæjluer Sommarmârn synjtes hanj
  aldri, hanj hadde set forra. Om Ættemeddanj gjek hanj ente som æjla hen te Lena
  Væwpaja, men i Stânj for hen te enj Nâbo, som hadde tjænt nonna År i Lârskersen,
  å hannem spore hanj så, om hanj kjænde Kjysselykjefolken. De gjore hanj å
  fortalde, a gamla Vævest Koffed va enj ræjti Pænjaknâga, å der va mæn to Bælla.
  
  Hær va alt i Orden, tænjte Nels, når der bâra ente hadde vad så lânt te Sønda.
  
  Dânj ætte veste Nels nâue, va hanj skujle. Hanj hadde lâut å komma te
  Tornagårenj å sy Bøjser te Horrana, å der ble nok vænt på’nj, for di hadde nâue,
  så di kunje sjyla Ænnanj, hadde hon sajt; men nu hanj hadde troffed Lise Koffed,
  skammada hanj saj mæst ver å gå me Pressejarned.
  
  Då de ble met på Formeddanj, ble hanj livel kjiv å å gå jemma å nørlada å te
  Tornagårenj. Kon va fæzeli unøtta å gâ sjita Or, bære bled ente di andre Dâna,
  for sæl om Uggan va long som enj hel Månad for Nels, så fikj hanj livel ente syt
  mer æn tre Pâr Bøjser, å då Horrana fikj dom på, sod di, så de varkan ammada
  æjle lignada, å Tornagårskon lâude, a de skujle vâra nogged, forrinj di skujle
  hâ Nils Skreddara te å sy ijæn.
  
  De gjek hær mæst som Orsproged sajer, a „når Stakkala ska te Gjæstabod, bler’ed
  aldri Dâ“ — men ændeli bled Sønda.
  
  Fost bostada å pressada hanj sit bæsta svårta Tøj, så ded kom te å se ud ævent
  som nyt. Lesedan bostada hanj Skona, så di ble så blânka, så hanj kunje spajla
  saj i dom. Så va hanj hos Stivekon ætte Kravatøj, å strajs âuer Medda va hanj
  alt i Possen. 
  
  De va en longer Vaj å gå, men hanj hadde hela Ættemeddanj for saj. Hanj skujle
  frambi Huzed, vår Lena Væwpaja bode, men hanj regnada me, a hon lå å saw te
  Medda; for snakka me na å fortælla vår hanj skujle hen, hadde hanj ente majen
  Lyst te. Men hær regnada hanj livel forkjert, hon sto ævent udanfor å râvte, då
  hon så’nj:
  
  „Vår ska du hen, Nels, jâ synes, du e så fæzeli jøsser?“
  
  „Jâ hâr tænjt å gå te Ols Kjærka å må nok fæjes, for di rinja vest snârt
  sammen,“ svâre Nels udan å stansa.
  
  Då Nels rajte Lénsænj, va Klokkan nâue fira, å der va’kje kommed nâd
  Menjeske. Hanj gjek så inj i Stokkalunj å lâ saj, i Lomman hadde hanj enj
  Mâdabedda, som hanj gâ saj te å gomla på, å så vâred livel ente så lænje,
  forrinj der kom et Pâr Magetændera å et Pâr Kâgekonner å gâ dom te å stæjla
  dorres Bor op, å lid ætte lid begjynte der âu å komma Folk bådde gånes å
  kjørenes.
  
  Nels gjek æmmer å kjekkada ætte Lise Koffed, å ændeli, le forrinj Danjsenj
  skujle begjynja, fikj hanj Iva på na. Hon sto met i enj Krødda andra unga Pibla
  å knadrada å fnessada, som Pibla brugga.
  
  Hanj nærmada saj dom å gjek runjen om dom; hanj tænjte, a kansje Lise kom hen å
  hilste, når hon så’nj. Men Lise vænde æmmer Rygjenj te’nj å lo, som om hon slet
  ikje så’nj.
  
  Nu begjynte Mosekanterna å stæmma Instrumenterna, å di unge Karana fikj strænjt
  me å hijta denj Daman, di velle danjsa fosta Danjs me. Så strammada Nels saj op
  å gjek læje hen te Lise å bukkada divt å sâ så pent, hanj kunje:
  
  „Må jâ by dom fosta Vals, Frøken?“
  
  Lise gjek et Pâr Skret bâglænjs, gâ et Kâst me Nakkanj å svâre: „Naj Tak, jâ
  danjser ente me enj Skreddara!“
  
  De ble sajt så højt å tydelit, a ajle kunje høra’d. Piblana fikj Lommetorklen
  for Munj, æjle vænde Hâuden enj anjen Vaj, for a hanj ente skujle se, a de
  fnessada, men Karana, som ente va så bløjja, gâ dom te å flâzgrina, å enj å dom
  grev Lise om Armenj å sâ: 
  
  „De va færmt svârt, Lise, men maj vel du nok danjsa me?“
  
  I de samma stæmde Mosekken op, å Lise å hænjes Kavaler føre Danjsenj op.
  
  Nels sto en Stynj, som om hanj hadde fåd enj Kjita Van âuer Hâud, så lestada
  hanj hen te Vænj å nørlada jemætte, hanj skujle ente hâ mera å ded Balled.
  
  De va enj tunger Gong for Nels, ja, ded va’nte lânt frå, a Vrælan sto’enj i
  Halsenj. Hanj hadde ju vad så sekker på, a nu skujle hanj ble te nâd stort, å så
  i Stânj for ble hanj nu te Folkavinens for ajle. For så majed kjænde hanj
  te Folk, a detta nok skujle sporres, å velle âu ble glosad hannem, når hanj kom
  sammen me di unge jemma, å ajle velle di grina ad’enj. Ajle, naj, enj va der,
  som ente velle grina ad’enj, å ded va Lena Væwpaja, hon velle forstå’nj, for hon
  holte å’enj. Injan Nels nåde jem, hadde hanj bestæmt saj; nu skujl’ed varra
  frambi me di Narrafassastrajerna som Løjtnant. Nu velle hanj varra enj ræjtier
  Skreddara, å Lena skujle ble Skreddarakonna, for de va livel hænje, hanj mente
  om, når de kom te Stykjed. Hanj skujle nok vâra saj for å plokka Kjøssebær me
  enj Kjysselykjepibel otara, kanj tro. — Ja, ded bler enj Dâ, som hanj aldri
  velle glømma.
  
  Dânj ætte nørlada Nels te Rønna å mæjlde saj på Kommedantkontored å bâ
  Kommedantenj om å ble fritânj for å varra Løjtnant. Kommedantenj ble glâr âuer å
  ble å me denja Skreddarenj på så nøm enj Måda, å svare retad ja å rost’enj å
  takkad’enj enjhellu for denj Tiden, hanj hadde vad Offisér.
  
  Om Awtanenj gjek Nels hen te Lena, nu hadde hanj så majed å snakka me na
  om. Dølla nâd kunje nok injed nøtta, hon skujle nok få’d å høra å andra. Derfor
  fortalde Nels de hela, ævent som de va gåd te, bådde ver Balled i Rønna å sin på
  Lénsænj.
  
  Å så spore hanj hænje, om hon nu velle varra Skreddarakonna, for Løjtnant va hanj
  ente lænjer. Å Lena svâre retad ja, for de va ju hannem å ente denj fina
  Monderenjen hon mente om, dæmmeså. 
  
  Et halt År ætte ble Nels å Lena gjevta å fikj dom et Jem, som va bådde hæjlut å
  næt, å nu gjek hanj hejler ente lænjer frå Går te Går me sit Pressejarn, å
  Tornagårskon måtte sæl møda hos’ejn, når hon velle hâ Bøjser syda te sina Horra.
  
  Nels va nu denj vilesta Skreddarenj i hela Norreharred å fikj så majed å sjødda,
  a hanj måtte hojla bådde Svæn å Læredrænj. Nu ble Nels âu ekstremérder å ajle,
  sæl om hanj va bâra enj Skreddara. 
  
  