text: Slidara
  
  Jæp Jørn va enj glâr Kar, der grinada a hela Varden å så alt frå denj lysa
  Sian. Hanj va, som Mâruabonenj sâ om enj, rasker te sit Arbaj å rasker te sinj
  Mâd å rasker på sinj Munj. Enj skujle æjla synes, a Jæp Jørn hadde ente majed å
  glæs ver. Hanj bode i et Fæstehuz me Awl te en Ko å va fâster Dâlønnara på
  Mârua. De a Jæp Jørnsa va mæst ræja på va Bælla, væranjed År fikj di enj. Denj
  fosta va enj Horra, å denj næsta va en Pibel, å seddan ble di ver.
  
  „Vår lænje hâ ni tænjt å forsætta?“ spore Mâruabonenj, då denj fæmte va kommenj.
  
  „Te vi bler fira Pâr å så enj Spellemanj,“ svâre Jæp å grinada, „å så hojler vi
  Bal på lijla Mârua, å Stina å jâ ska føra Danjsenj op.“
  
  Detta kom âu te å passa.
  
  Jæp Jørn va kommenj te Mârua som Haldrænj, då hanj va syttan, attan År. Hær ble
  Folken væl behandlada, å enj goer Mâdastâ va’d âu, derfor sjevte di ente Folk
  ret ota. Jæp Jørn ble Hâuddrænj, då hanj va et Snes År å tænjte aldri på å
  flytta. Stina va kommen derte som Paja, då hon va attan År, å de vâre ju ente
  lænje, forrenj Jæp å hon ble Govenner.
  
  Då der va gåd tol-tre År, skujle di ju gjevtas. Gamla Pær Koffed på Mârua hadde
  ævent sålt Gårenj te sinj enesta Horra. Hanj velle ju gjærna, a Jæp Jørn ble der
   som Dâlønnara, hannem kunje di alti lida på; å Nels Klausen, som hadde vad
  Dâlønnara dær i førretjive År, va gammajl å skradurenj. Derfor fikj hanj’ed
  årnad på denj Mådan, a Jæp fikj to Tynjelan Jor i Fæste, som hanj skujle yda
  fira Dâs Dâsvarkje for om Åred.
  
  Hær byde Jæp Jørn saj så enj Huzarysta på fille-fæm Rom. Tømmered å Tâghalmenj
  fikj hanj på Mârua, så de koste ente stort. Jæp å Stina hadde âu samlad dom et
  Hundrede Dâler, som di nu hadde te å byggja for, â herme fikj di så Tâg âuer
  Hâud.
  
  Som fâster Dâlønskar på Mârua va Jæp Jørnsa mæst forsorjada for Læwetid. Dâløn
  som Jørn fikj va ju ente stor, tre Mark om Sommarenj å to om Vinjterenj, men frå
  Mårtensdâ te Fâstelan torsk hanj på Tarskemanjsløn, å då tjænte hanj Brørâuenj
  te hela Åred å Korn te å fø enj Gris op ver. Om Vinjterenj fikj Jæp Lâu te å
  skâua saj to goa Las Brænje, å Torru fikj hanj så majen, som di hadde Brug for,
  ded hadde di ju nok å på Mârua. Når di slajtada æjle skujle hâ Gjæstabod på
  Mârua, va Stina alti dær å jolp dom, å då vânkada der alti enj goer Bedda me
  jem. Derfor va’d, som Jæp sâ, a sæl om der va sju, åta Munja å mætta, va der
  livel aldri nânj, der hadde gåd svøltenj i Sænj.
  
  Så va’d i 1867, a denja Storjan begjynjer. De va enj fæzeli hår Vinjter de Åred,
  ja, så hår va hanj, å sæl gamla Pær Koffed, som nu va âuer di firs å kunje hâusa
  halfjærs År tebâga, sâ a hanj aldri kunje minjes nânj Vinjter me så majenj
  Sne. De begjynte om Heltrekonger å sne å røja. Enj Heltrekongavinjter bler alti
  långvârier, sâ di gamle, å de kom nu te å passa de Åred. De snedde å røjte vær
  Dâ en hel Ugga, så fâuad’ed lid å i tol-tre Dâ for sin å tâ fat ijæn, å seddan
  ble’d ver.
  
  Sist i Januâr hadde Hâns Koffed på Mârua vad kjørenes i Hâzle, å då lå Snenj
  mæst tâgfæstehojt i hela Bønj. Hanj hadde så kjevt et Ânker Brænjevin å tol-tre
  Punj Tobak å lid Pelleri te Huzholninjen, så kunje di klâra dom et Pâr Månada,
  om gâled skujle varra. De varsta va mæst, a der nâue va nâd te Manjfolken å
  sjødda. Tarskninjen va di blena færdia me fost i Februâr, å komma ud å skâua
  kunje di ju ente, for hær va fille-fæm Âlna Sne âuer alt.
  
  Jæp Jørn møte vær Mârn som alti å jolp Drænjana me å stregla Øjen å sjæra
  Hakkelse å sin øza Sne. Denj væstre Portenj skujle hojles klâr, så a di alti
  kunje komma ud denj Vænj, hadde Hâns Koffed sajt, å ajle forsto got, va hanj
  tænjte på, då hanj sâ’d. Sâgen va ju denj, a Stina Jæp Jørns skujle hâ saj et
  Lided me de alra fosta me.
  
  Jæp va’nte så færmer som æjla, for veddan skujle’d gå me å få Madammen hænt,
  detta gjik Jæp å spekkelerde på bådde Dâ å Nat, for ætte va Folk sâ, va Hâzle nu
  helt unjerøjder. Pilabonenj hadde præut å kjøra derud i Hinjdânj, men dâ hanj va
  kommed hinj Sian Tassenj, hadde hanj måttad begjed’ed å vænt om. Der va injed å
  Hâzle å se, Bøjn va helt begrawinj i Sne, å om Folken va læwenes æjle dø, veste
  hanj injed å. Nâ, Pilabonenj va ju rapper te å âuerdriva, å hal nålia Øj hadde
  hanj mæn âu, så de va nok derfor, hanj hadde måttad vænna om. Mâruaøjen va brâ
  nok, men livel va Jæp Jørn klâr âuer, a de velle ble en drøj Tur å få Madam
  Paulsen hænt, sæl om hon va læwenes å klâr te å følla me.
  
  Stina hadde sajt, a de velle sje sist i Februâr, å denj 27. om Minat kom Jæp
  Jørn tornanes ner te Mârua å dondrada på Kjøkkensdørn. Hâns Koffed vâunada me de
  samma å va strajs klâr âuer, va de galt.
  
  „E’d nu galed fat me Stina?" râvte Hâns.
  
  „Ja, nu ska’d nok livel varra, å må jâ så tâ Snop å  Svårtika for Kânan å
  Annars me maj, så vel jâ præua, om jâ kanj nå Hâzle å få fat i Madammen."
  
  „Naj, du ska’nte, du ska spo daj jem te Stina, men fost ska du râva på Annars å
  så sølla di brune på, å så kjør jâ sæl.“
  
  De lættada svært for Jæp Jørn. Di brune va livel di bæste Vânkeøjen, der va i
  hela Norreharred, å Hâns Koffed va âu Kar for å kjøra et Pâr Øj, å kunje hanj
  ente komma igjennem, va der nok injenj der kunje. Ja, pent va’d livel å Hâns, a
  hanj sæl velle gje saj ud på denj Turn, å âu tâ di brune for, som hanj ju mente
  om, som om di kunje varra hansa Bælla.
  
  „Forrenj du går, ska du komma hen te Dørn å få daj lid me jem,“ râvte Lise Hâns
  Koffeds.
  
  Jæp for ned te Drænjahuzed å râvte på Annars, så de ryste i Huza, å hanj kom âu
  snârt idå Fjærana, Jæp fikj snârt en Lojta tænt å Søllana på di brune å ud for
  Kânan, å ævent som hanj lâ de sista Hammelreved på, kom bådde Hâns Koffed å
  Annars.
  
  „Troer ni nu, a ni kanj rækkja te Hâzle?" spore Jørn.
  
  „De ska jâ saj daj, når jâ kommer jem," svâre Hâns Koffed alvårlit.
  
  „Å troer ni så, a Madam Paulsen føller me?"
  
  „De gjor hon nok, Jæp, hon e ente denj, der e ræ å saj, å skujle hon mokka, ska
  jâ nok varra Manj for å bæra na  ud i Kânan!"
  
  Hâns Koffed va nu krevved op i Sæded, som hanj pånå fylada, mæns Annars tâu Plâz
  på Bokkinj, å så gjek’ed i fujl Fârt ud gjennem væstre Port.
  
  Jæp Jørn gjek op te Kjøkkensdørn, hær sto Lise Hâns Koffeds å tâu imod enj.
  
  „Saj maj Jæp, ni monglar vel ente nâd te Føn jemma, for så ska du bâra saj’ed."
  
  „Naj, Stina bådde bryjde å bâgte for en Ugga sin, så vi hår Drekka å Brø
  te enj Månad, Sijl å Katofler hâ vi nok å, å lid Sâul e der âu i Saltarakâred, å
  Koen molkar ju âu igrân."
  
  „Ja, de tænjte jâ nok, Stina e ju en galant Konna, men når Madam Paulsen kommer,
  skujle ni ju hâ lid ekstra, å derfor hâr jâ pakkad lid i enj Kor, som du ska tâ
  me jem, ded e lid Kaffebønner å Sokker å en Skre Veddebrø. Madam Paulsen forstår
  nok å lawa Kaffe, om du ente kanj. Å hæls så Stina å saj, a jâ ska be te
  Vorharre, a de må gå got for na, å i Mârn ska
  jâ komma op å se om na.“
  
  Jæp tâu Korrinj. Jo, di Mâruafolken va brâ nok, ræjtia Stâzfolk, å va ajle bâra
  som dom, va’d bære for Fattifolk, ænj de nu va.
  
  Hâns Koffed å Annars va kommena ner te Skâuenj, hær lå Snenj jawnt, men de gjik
  livel mæn småt, for Øjen vâdada i Sne te mit på Sierna. Då di va kommena klâr å
  denj, skujle di ju komma ud te Hâzlevænj, men di ble enia om, a de kunje ente
  nøtta nâd å tænkja på å følla Vænj. De va bâra å hojla Kosenj læje mod Hâzle å
  så tâ na  markløst. De gjik âu ræt got, di
  vælte mæn enj Gong, hær va bløt å fajla, å Øjen stansada âu me de samma, så di
  fikj snârt Kânan på Rætkjøl å fortsatte.
  
  Somma Stâ va Âgrana mæst bâra, så Kânan skurada, å andra Stâ va der karshoja
  Driver, men di brune gjik igjennem som Løver. De va Âuanvær å månalyst, så di
  behøvde ente å varra bånge for å fara vijl.
  
  Då di nåde ner mod Bønj, ble Hâns Koffed livel lid lorlier ver’ed, for hær
  va’nte majed å Bønj å se. Sæl på di hojeste Huzen lå der Sne te mit op på Tâgen,
  å på di lawe va der ente anjed ænj Skorstenspivarna å se. Hâns saktnada Fârten
  lid, å veste nâue, va hanj skujle. De sekresta va kansje, om hanj lo Annars
  ble hær me Kjøretøjed, â a hanj så præude å vâda igjennem ner te Madam Paulsen å
  så tâ henje på Nakkanj å bæra na  op te
  Kânan. Men detta velle Folk ju grina ad, når de spordes; hanj hadde ju alti vad
  farru te å grota lid âuer, a hanj hadde di vileste Øjen, der va i Norreharred, â
  så måtte di vel âu kunja tâ na  igjennem en
  Snedriva.
  
  Hâns Koffed drajada nu inj på Vænj å satte Fârten op, hanj va ju ente dommer,
  men veste a vår derva en Skorstenspiva, va der âu et Huz, derfor va’d bâre om å
  hojla Kosenj imæl Skorstenspivarna, så va hanj âu mit på Gâdan. De gjik âu ræt
  got strajs, men der ble lænjer å hojere me Sne. Di brune hadde gåd på Tømmen
  forra, men nu saktnada di Fârten lænjer ju mera, å tesist sto di bomstelle, men
  hær va âu så divt me Sne, a di mæn ævent hadde Hâuden âuanfor. Hâns Koffed lo
  dom pusta lid, så râvte hanj te Annars:
  
  „Holt daj nu got fâst, Annars, for nu vel hon nok slingra lid.“
  
  Så strammada hanj Tømmen å slo Knal me Svøvan:
  
  „Nâ, bruna, vi ka’nte ble hojlenes hær, vi ska igjennem."
  
  Å di brune reste dom på Bâgben å gâ et Sprinj fram, å så gjik’ed i fujl
  Firsprinj, te di rajte Torred. Hær va nâue så galed me Sne, å hær va âu Plâz, så
  di kunje få vænt.
  
  Rodemæsterenj hadde om Mârnenj spronged ud gjennem sinj Gâullugga å så vâdad hen
  te Trommeslårenj å âu fåd hannem ud me Tromman, å så hadde di vâdad runt å
  trommad å gâlt, a ajle Manj skujle Stella på Torred me en Skâul. Di mæste va
  unjsjylda, di kunje slet ikkje komma ud, men ver Meddestid va der et Snes Manj
  samlada, å så skujle di begjynja â øza. Så va der kommenj enj så hæsblæsenes å
  sajt, a hans gamla Moer va  dø for fille-fæm Dâ sin, å hanj skujle hâ na [NS:
  (forslag) bør være hâ’na] begrawen, å derfor kom di te å tâ derhen å øza, men
  Rodemæsterenj va enj fornoftier Manj, hanj sâ naj. Di dø hadde Tid te å vænta,
  men de va’nte alti, di læwenes hadde ded, derfor skujle Madam Paulsen øzes fram
  fost. Så hær va nu røddad, å Hâns Koffed kjøre hen for Dørn.
  
  Madam Paulsen hadde hela Dânj hat på Fornømmelsen, a hon skujle ud te Natten,
  derfor hadde hon sawed majed læt å strajs vâunad, då Kânan kom ner a Gâdan.
  
  Då Hâns Koffed stansada, râvte hon te’nj gjennem Vinjued, a om fæm Menuter va
  hon klâr te å følla me. Hon værkan spore, væm de va, æjle vår di skujle hen, hon
  kjænde sina Plikter å tænjte ente på å skryda unjan.
  
  Hâns Koffed måtte livel å Kânan å klappa di brune på Halsenj å lâua dom et
  ækstra Mål Hawra, når di kom jem ijæn.
  
  Gjennem Bønj gjik’ed helt got nu, hær va ju lid Trâ, men aldri så snârt va di
  kommena udan for Bønj, forrenj di vælte. Di vælte te denj Sian, vår Hâns Kofled
  sod, å Madam Paulsen falt bløt, læje i Fawnenj på Hâns. Hon bâra grinada ad’ed,
  hon hadde præut lid å vært i denja Varden, å ded å vælta i en Snedriva en
  Vinjternat va’nte fosta Gong for henje. Di fikj ju snârt Kânan på Rætkjøl å kom
  astâ ijæn, men nu va’d, som om a ded va rent forgjort, å injan di rajte Tassenj,
  hadde di vælt tre Gonga.
  
  Hâns Koffed forsto nu, a detta kunje ente hænja ræjti sammen. Hanj sto lid å
  grunjada, men så ble hanj klâr âuer, va der va i Vænj. Hanj va ju stor å svær å
  got tesajkommenj å vajde sina to Hundrede Punj, got å væl, men Madam Paulsen va
  liden å tynj å vajde nâue et Hundrede, derfor måtte Kânan âu få Slawsia te denj
  Sian, vår hanj sod. Men hanj veste âu, va der nu va å gjorra. Hanj krev fost sæl
  op i Kânan å satte saj got terætta i  Sæded, så sâ hanj te Madam Paulsen, a nu
  skujle hon bâra sætta saj på Sjød på hannem, så skujle’d nok gå.
  
  De gjore hon så, hanj holte na (NS: (Forslag) bør skrives holte’na] om Lived me
  denj ena Hån, å holt Tømmen me denj andra. Hanj lo nu di brune få slap Tøm, di
  lanjtada jem å satte Fârten got op, å de vâre nâue et Kvater, forrenj di holte
  for Dørn te Jæp Jørnsa, men Madam Paulsen hadde gjærna set, de hadde vârt lid
  lænjer, hon sod då så got.
  
  Jæp Jørn kom ud å tâu imod dom å så fæzeli glâr ud.
  
  „Veddan går’ed?" spore Madam Paulsen.
  
  „De går nok, som de ska, å Horrenj kommer nok snârt," svârde Jæp.
  
  Nu opdawada Hâns Koffed, a di hadde kjørt å tavt Annars unjevajs, men som hanj
  sâ, Annars va ju ente nânj Bæl, så hanj hijter vel jem, å de gjore hanj âu, hanj
  kom ævent nørlanes, då Hâns Koffed kom jem.
  
  I Dâninjen kom Jæp Jørn ner te Mârua å spore, om hanj nu måtte få Øj å Kâna å
  kjøra Madam Paulsen jem.
  
  Alt va gåd så got, Stina hadde fåd enj stor præjtier Horra, å Madam Paulsen
  hadde kogt Kaffe, å ætte a hon hadde drokked fira Koppa fujla, velle hon gjærna
  astâ. Jemturn gjik helt brâ, nu va’d âu hojlys Dâ, å Væred va âu helt pent. 
  
  Om Påska hadde Jæppesa dorres Horra i Kjærka. Lise Hâns Koffeds hadde tebød, a
  hon velle bæra’nj, å Hâns Koffed va Fadre, hanj synjtes lesom, hanj hadde lid
  Pârt i enj ætte denj Joramoraturn. Horrenj ble opkalder ætte Mâruabonenj å kom
  te å heda Hâns, å Barseled va så fint, som Stina formåde.
  
  Lila Hâns vâuste å trivedes væl å ble snârt enj ren Knob. Stina hadde sina
  bestæmda Regler me å opdrâ Bællana. De fosta Åred skujle di ju hâ igrân Pasninj,
  men de va ju mæst di stoste Bællana, der fikj Lâu å passa di minjste. Frå di va
  et År, te di va fæm, skujle di passa dom sæl, de vel saj, Mâd skujle di ju hâ, å
  Klær på Rân skujle der ju âu, å vaskes skujle di, minjst enj Gong om Uggan. Når
  di va fæm År, kunje di begjynja å gjorra lid Gawn, græza Koen i Mâruaskâuenj,
  jælpa te å hænta Næjler te Grizenj å seddan nâd. Når di va åta År, skujle di ud
  å tjæna Føn å Klæn sæl, i de minjsta om Sommarenj.
  
  Stina mente såmænj majed om sina Bælla, men dorres Togt fikj di, som hon nu
  mente, a Bælla enjgong skujle hâ, gå å kolsa for dom hadde hon ente Tid te. Hon
  skujle ju sorja for Klæn te hela Familian, der skujle ju kâras å spinjes å væwes
  å syes å strikas hela Dânj å halla Nættarna, frå Hællemøssa te Valberdâ. Når der
  skujle vaskes æjle slajtas, æjle di skujle hâ Gjæstabod på Mârua, skujle 
  Stina møda å jælpa dom. Bællana va slet ikkje kjiv å å varra ena, mæns Moer va
  på Mârua, for di veste, a når hon kom jem, hadde hon enj Kor fujler å goer Mâd
  me te dom, især når der hadde vad Gjæstabod, då hadde hon som otast bådde Kâga å
  Veddebrø me te dom, å de va ju ente Værdâsmâd for Jæppesa Bælla. Di fikj tilia å
  læra, a Lived e Arbaj å Sled. Fornojelser hadde di ente andra, ænj va di sæl
  kunje skaffa dom.
  
  Om Værdâna kom Jæp ju aldri jem om Awtanenj, forrenj Bællana va i Sænj, om
  Mârnenj måtte hanj astâ, lænje forrenj di kom op. Men om Søndanj, når Jæp Jørn
  va jemma hela Dânj, då kunje hanj læja a farres me dom, så Stina sjæjlde å sâ, a
  di rev vel snârt Huzed ner. Varst va’d om Vinjterenj, når Stina hadde Væw oppa,
  for då va der ju mæn trânt om Plâzenj.
  
  Jyln va ju en stor Fæst, då vânkada der goer Mâd, å Fâr va jemma i fille-fæm Dâ,
  å Morbroer Nels kom i Besøj, å de sjedde âu, a di skujle ner a Røsen å besøja
  hannem.
  
  Men Åreds stosta Fæst for Jæppesa Bælla va livel Høstagjilesdânj på Mârua, å
  denj glæde di dom te, helt frå a Høstenj begjynjte. Denj Dânj travada di ajle
  derner, når Klokkan va æijlua, di skujle ju hâ Meddesmâd, å de veste di ble
  Kløffesk å Risengrød. Så om Ættemeddanj fikj di en long Kjøretur, å når di kom
  jem Kaffe å Veddebrø å te Unjarna dajli skorrinj Mâd.
  
  Sin begjynte Danjsenj oppa på Sâlenj, å Bællana sod me stora Iven å âvenj Munj å
  så på, vår di vâusena svong dom. Fâr danjste mæst hela Tiden, å Moer va âu oppa
  å danjste, ja, sæl Mâruabonenj, som di mente va denj stosta, der va te næst ætte
  Vorharre, va denj Awtanenj ævent som di andre, hanj svong Pajarna å
  Dâlønnarakonnarna, så Sjørten di vajtada hen a Golied. 
  
  Så om Minat fikj di Awtansmâd, å de va nâd der smâgte. Der va flera Slaws Stæj å
  Søltetøj å Robeder å majenj anjenj goer Mâd, å Bællana åd, så denj sista Beddanj
  ble seddenes i Svællened. Tesist kom di me Ponsen, å di ælste Bællana fikj Lâu å
  nuppa lid å Glâzed hos Fâr. Nu gâ Manjfolken dom te å sjynga Skåler, fost
  Huzbonens Skål å så Mâdmoers Skål, å Hâuddrænjs å Lâpajans, ja, helt ner te
  Stakkakjælinjens, å for dom ajle ble der râvt Horrâ, så de skalrada i Stâuan. Så
  tesist reste di dom ajle å song:
  
  Ja for den som bejler,
  Vind for den som sejler,
  Penge ud i Lommen for hver trængende Mand!
  
  å så gjik di ajle inj på Sâlenj for å danjsa Bordanjsenj.
  
  Di minjste Bællana fikj Stina nu te Ro enj Stâ, vår de kunje passa, men di
  stoste velle ju hâ de hela me å ble oppa te Gjiled va frambi, å de vâre ju, te
  Klokkan va mæl fira å fæm.
  
  Nu kom de varsta for Stina, å de va me å få Bællana jem. Di va ju så sæwnua å
  trætta å forådena, å di nâue kunje gå. Jæp Jørn va ju fujler denj Dânj, å got
  va’d, om hanj kunje ruterera saj sæl. Nonna Gonga hadde hanj slet ikkje kommed
  jem, men snevved Svirn ud i Hawragolled på Mârua.
  
  Te dâlit tâu Jæp Jørn sina Sypa som andra, men når hanj enj ynka Gong kom sammen
  me gamla Kommerâter i Alminjen Sânthânsawtan æjle ver et Skâugjile, kunje’d nok
  sje, a hanj fikj saj en liden Tæwa på, men aldri mera, ænj hanj kunje lonkana
  jem, men ver Høstagjiled mente hanj, de høre saj te, a hanj fikj saj enj ræjti
  Svir.
  
  Hâns Jørn hadde nu fylad åta År om Vinjterenj, å nu va’d hans Tur te å skujla ud
  å tjæna. Di ælste å Jæppesa  Bælla hadde ajle begjynt me å vâuta Får på Mârua,
  men hær kunje di ju ente ble ver å tâ imod dom ajle, â nu hadde Stina vad oppa
  på Torpa å fæst Hâns dær. Hanj skujle ju vâuta Får uda i Bakkana hela Sommarenj,
  å når Feskjed kom jælpa te me å vâuta hela Besætninjen uda på Âgrana. Løn va âu
  ret pen, hanj skujle hâ fæm Âlna Værgarnstøj te en Klæninj å Larrit te to
  Sjâurter å to Punj To te Hozzetøj å et Pâr Træsko.
  
  Hâns va majed færmer âuer, a hanj skujle ud å tjæna hanj hadde ju jolped Brørana
  å vâuta på Mârua å kjænde’d, bâra Værenj ente va for vrântuer, så gjik’ed nok.
  
  Stina hadde gjærna beholt sinj Horra jemma et Pâr År enu, men hær va ju så monga
  Munja å mætta, å detta va nu enjgong Fattimanjs Lod. Hon sæl hadde måttad ud å
  vâuta Gjæs, då hon va sju År, å de samma hadde Jæp måttad.
  
  Valberdâ måtte Hâns op, då Klokkan va hal fæm, for å gå i Plâz. Moer hadde ente
  Tid å følla’nj derop, hanj kjænde âu Vænj got nok sæl, men hanj hadde livel
  Vrælan i Halsenj, då hanj skujle saj Farvel, nu forsto hanj, a Jemmed va livel
  de bæsta. Moer folde’nj livel igrân på Vaj å formânada på’nj, a hanj bâra alti
  skujle varra enj galanter Horra, der paste, va hanj ble satter te, så velle Folk
  nok âu varra goa me’nj. De der trøstade’nj mæst va, a hær va’nte så lånt jem, så
  hanj kunje kanjsje stekka jem enj Awtan vær Ugga.
  
  Hanj fikj så sinj Gjynkel unje Armenj, de va to Sjâurter å et Pâr Hozzer. I Dâ
  vâ’d pent Vær, derfor gjik hanj me bâra Ben, men de kunje ju ble mera kâlt enj
  anj Dâ, så hanj hælst skujle hâ Hozzer på.
  
  Torpabonenj, Måns Annarsen, kom imod’enj å gâ’nj Besje på, va hanj hadde å
  gjorra. Hanj skujle fost gå ner a Drenjahuzed me sinj Gjynkel å så spo saj å
  komma inj  å få Mârnmål å så fort som mâulit i Bakkana me Fårn, di brajde alt,
  så de kunje høres âuer hela Gårenj.
  
  Hâns spode saj å ble å me Gjynkelenj å inj i Folkastâuan. Hær va di ajle samlada
  om Mârnmålsbored. Hâns kjænde dom ajle. Torpabonenj sod for denj æversta
  Borænnanj, på Bænjkjenj ver Vinjued sod fost Hâuddrænj å sin Haldrænj å så Nels
  nera frå Krommeledda, som Hâns nu skujle dela Sænj me. Nels va tâl Ar å hadde
  vad hær et Pâr År å vâutad Får, men nu skujle hanj så passa Fækraiturn. Ver denj
  andra Sian å Bored sod beggje Pajarna, å Hâns fikj nu Plâz ver denj neresta
  Borænnanj.
  
  Hanj va ju vân te å spæja sin Sil å skâla sina Kantofler jemma frå, så ded gjik
  helt got me ded, men varre va’d, då Søvvafâd kom inj. De ble sat mit på Bored, å
  så skujle ajle søvva å samma Fâd, men Hâns, som sod lænjst væk, kunje nâue nå, å
  slabbada gjore hanj, så de så fælt ud, men Kon gjik så ud ætte en Bolla å øste
  lid op te’nj.
  
  Så snârt Mâdenj va svalder, fikj Hâns en Sjiva Mâd udlevert, som hanj skujle hâ
  te Tisbid, å så folde Måns Annarsen me’nj ud å jolpe’nj Fårn ud å folde me’nj ud
  i Bakkana for å visa hannem, vår Fårn måtte gå.
  
  Hær va attan Får å Værenj å to å tjive Lam, så de va ju enj tæmmelier Flok, men
  Torpabakkana va ju på âuer haltrøs Tynjelan, så hær va Plâz nok. Hær va’nte
  majed å gjenna for, hær va Tynjekujlehawranj å Risbyklæwered, der va nok et
  Stengjare imæl, men der va nonna å Fårn, som va farru te å varra lid skâla å
  velle sprinja âuer, når di kunje se dorres Ram, å derfor måtte hanj aldri læggja
  saj te å sniva. Då Måns hadde gjed hannem denja Forklârinjen, gjik hanj jem.
  
  A enj Forårsdâ e longer, hadde Hâns aldri tænjt på forra, å a enj Dâ kunje ble
  så longer som denja, hadde hanj livel aldri tænjt saj. 
  
  Hanj mente ju, a hanj pånå kunje se på Soln, va Klokkan va. Då hanj nu mente,
  hon va imæl ni å ti, tâu hanj sinj Mâdakor fram, hær va en hel stor Sjiva
  Mâd. Kon hadde ente spârad på Brød, for de va tommatjyt, men Påsmorran hadde hon
  ente vad så ripa me. Denj halla Sjivan va Fetmâd å denj halla Ostemâd, å Hâns
  syntes, a Ostemâdenj smâgte så dajlit, jemma fikj Bællana som otast bâra lid
  lunad Flød på Brød istânj for Smor.
  
  De va livel lorlit me Soln denj Dânj, synjtes Hâns, for hon flytte saj nâue slet
  ikkje. Torpapibelenj skujle ju komma ner å passa Fårn, mens hanj løv jem å fikj
  Meddesmâd, men de hadde di nok rent forgat, for nu måtte Klokkan då livel varra
  minjst tre. Svøltenj va hanj âu; så lâ hanj saj ner i Lyngenj, å Tårarna
  begjynte å trila ner a Kjæwtana på’nj. Naj, de va livel varre å gå i Lyngenj å
  vâuta Får, ænj hanj hadde tænjt saj. Når hanj bâra hadde torad å løvva jem te
  Moer å få Mâd, men de gjik ju ente an, for så kunje Fårn rapt hita på å gå i
  Tynjekujlehawranj. Men nu va hanj så svøltenj, hanj veste ju ente, a då hanj tâu
  sin Tisbid, va Klokkan nâue åta.
  
  Bæst som hanj lå å småvrælada, høre hanj, der ble râvt på’nj, de va Månsa
  Frida. Nu skujle hanj løvva jem å få Meddesmâd å spo saj å komma ijæn. De va
  alt, va hon sâ, hon va ju tâl År å Bonadøtter å holt saj alt for fin te å snakka
  me enj sømpel Vâutehorra. Detta forsto Hâns nâue, men hanj spode saj å løvva.
  
  Då hanj rajte jem, va di andre hal færdia me Meddesmâdenj, men de gjore injed,
  for der va Mâd nok. Kon gâ’nj to stora Sjiver stæjt Flæsk å tre, fira Kantofler
  å enj hel Talrek Grød, som Hâns satte te Livs udan å blynjkja. Så gjik ajle di
  andre inj å fikj dorres Meddessæwn, men Hâns fikj sinj Unjarnamâd me saj, å så
  måtte hanj spo saj ud te sina Får. 
  
  Nu va hanj mætter å væl tepas, men så sæwnuer, a hanj nâue kunje hojla Iven
  oppa. Læggja saj i Lyngenj tore hanj ente, for så snev hanj frå, å hanj hâuste
  nok, va Torpabonenj hadde sajt. Så gâ hanj saj te å læja me Lammen, å så gjik
  Ættemeddanj så småt, ævent som Soln gjik ner, kom Pibelenj å vajtada på’nj.  Så
  snârt Fårn va i Huz, å Awtansmâdenj va tânj, krev hanj i Sænj sammen me Nels. De
  va hans fosta Dâ som Vâutehorra, å hanj hadde vad longer, som en hel Ugga jemma.
  Di næste Dâna gjik mæst som denj fosta, men nu hadde hanj livel lært, så hanj
  pånå veste, når de va Tisbid å Medda.  Denj tredde Dânj hijte hanj på å driva
  Fårn helt âuer Bakkana te Sømlegårssjæled. Lyngenj va hær revvenj en stor
  Strækjninj, å der sto âu fille-sæks Lyngstakka. Hâns fikj nu âu Iva på enj Kar,
  som gjik å rev Lyng.  Hâns ble stånes lid i Fråstan å så på’nj. De gjik mæn småt
  me Arbajed, kunje hanj se, men Manj så âu gammajl å skradurenj ud. Sjægj å Hår
  gjik mæst i et å va helt vet. Tesist fikj âu Manj Iva på Hâns, hanj rættada
  Rygjenj enjgong å râvte: „Va e du for enj Knævær, du hør då’kje te
  Unjejorsfolken, vel?"
  
   Hâns nærmada saj:
  
  „Naj, jâ vâutar Får på Torpa."
  
  „Nâ, de e denj nya Fårakongenj frå Torpa, men va heder dinj Fâr?"
  
  „Hanj heder Jæp Jørn å e Dâlønnara på Mârua."
  
  „Nâ, du e enj å Jæppesa Horra. Ja, Jørn å Stina kjænjer jâ got, vi e ju mæst
  Nâbo, men kjænjer du maj?"  Hâns va nu gåd helt hen te Lyngrivarenj:
  
  „De e vel ikkje Lârs, nue Ræwa?" 
  
  Manj gå saj te å grina.
  
  „Saj du mæn hela Nawned, minj Horra. Entan du sajer Ræwa-Lârs æjle Lârs Ræw, så
  kjænjes jâ ver beggje Nawn.“
  
  Hâns veste nâue, va hanj skujle svara, hanj hadde ju hørt så monga Passâsiker om
  Ræwa-Lars, å di gjik ajle ud på, a Lârs va denj varsta Tjivaknokkelenj, der va
  på hela Norrelen, men hanj hadde aldri set’enj forra å aldri tænjt saj, a hanj
  så seddan ud. Hanj va ju så gammajl, å så âu så skradurenj ud, å så âu ud te å
  hâ’d så fattit, men Iven va så mila, å hanj snakte så væl, a Hâns slet ikkje va
  bonge for’enj.
  
  „Vår kunje du vedda, a jâ va Ræwa-Lârs, når du aldri hâr set maj forra?“
  
  „Jo, jâ ved ju, a du hâr dit Arbaj me å riva Lyng hær uda i Bakkana, å Folk
  snakka så majed om daj.“
  
  „Nâ, de gjor di, men de e vest ente for de goa, jâ hâr gjort, a Folk snakka om
  maj.“
  
  „Naj, men Fâr sajer så ota, a Lârs e ente så slømmer, som Folk vel gjorra’nj
  te.“
  
  „Nâ, sajer hanj ded. Ja, dinj Fâr e brâ nok, å hanj troer alti de bæsta om
  andra, men når du kommer jem te Torpa, ska du ente grota å, a du e goer Ven me
  Ræwa-Lârs, for de e ente nân fin Anbefâlinj, demmeså."
  
  Så gjik di hen å lâ dom i enj Lyngstak å tâu dorres Tisbid. Hâns så got, a Lârs
  hadde ente anjed ænj enj Bidda bârt Brø te Tisbid, å a Sypaflaskan va pånå
  tom. Naj, de gjik mæn lort for Lârs nu. Kon va dø for et Pâr År sin, så nu bode
  hanj helt ena. Koen hadde hanj âu måttad sjelt saj å me, for hanj kunje ju ente
  molka. Arbajed gjik mæn âu sjit. Då hanj va unger, kunje hanj riva et drivenes
  Las Ryggjalyng på to Dâ, men nu kneved for’enj me å riva et Las på en Ugga. 
  
  Mæst vær Dâ hela Sommarenj va Hâns uda å snakte me Lârs, å då gjik Tiden så
  fort. Fårn paste dom mæst sæl, å der kunje gå halla Dâ, udan hanj måtte på Vaj å
  gjenna. Lârs tâu sinj Meddessæwn, mæns Hâns va jemma å fikj Meddesmâd, å sin
  kunje Hâns sniva enj Tima æjle to, Lârs holt Iva me Fårn å vârskode, om der
  skujle gjennas.
  
  Hâns hadde ju vad jemma hos Fâr å Moer, å hær hadde hanj fortalt om Kommerâtenj
  uda i Bakkana. Jæp å Stina hadde sajt, a de va bâra got, for Lârs lære hannem
  injed styjt nu, hanj hadde nok forandrad saj majed på Gammajlsåjler.
  
  På Torpa hadde Hâns aldri snakt om, a hanj hadde Lârs te Kommerât, de va ente
  sajt, a di velle synes så got om’ed.
  
  Lârs fortalde aldri om sina Gavtjivastrajer frå Ung dommenj, de va mæst
  Jajtstorjer, hanj fortalde, å monga Ræwa hadde Lârs skodded. Enjgong hadde hanj
  skodded tre på en Nat.
  
  Hanj kunje ju stæjla enj Lyngstak op, så hanj ble tommer injidi å bâra et Hol i
  denj ena Sian. Når de så va månalyst, fikj hanj saj enj dør Kal æjle anjed Âz å
  lâ i passeli Fråstan, å så krev hanj inj i Lyngstakkenj å lå å lurada. Somma
  Tider gjik der fille-fæm Nætter, injan Mikkel vâuada saj hid, men kom gjore hanj
  livel som otast, å så skujle hanj nok livel ble på Plættenj, for Lârs skod
  sjæjlan bom.
  
  Hâns velle gjærna se Lârsa Bøssa å spore Lârs om å tâ na me derud, men Lârs sâ
  naj, de va’nte Bællalæjetøj. Hon va å de gammeldâs Slawed, enj Forlâdara me et
  Løv, å støtte gjore hon, så hon got kunje slå enj Kar te Jorn, men Lârs hadde
  livel skodded âuer hundrede Ræwa me na i sina Dâ. Nu va’d fille-fæm År sin, hanj
  hadde skod  ded nânj, Syned va lort, demmeså. Men Bøssan sjelde hanj saj ente
  å me, hon skujle hænja derjemma på Væggjen, så lænje hanj læwde, men når hanj va
  dør, skujle Hâns arra na. Detta sâ Lârs enj å di siste Dâna, di va sammen uda i
  Bakkana.
  
  Om Søndanj kom Lârs ju ente, men då kom Hânsa minjsta Søskjen denj mæsta
  Tiden. Denj fosta Gongenj hadde Fâr vad me for å visa dom Vænj. Sin kom di sæl,
  å då ble der læjt uda i Bakkana, å Tiden gjik mæst alt for fort.
  
  Så kom Feskjed.
  
  Dânj ætte a di hadde fåd åhøstad, sâ Torpabonenj te Hâns, a nu skujle Fårn ente
  i Bakkana lænjer, nu skujle di vâutas på Stobbana sammen me Fækraiturn, å Nels å
  Hâns skujle jælpes te me å vâuta. Detta trode Hâns skujle ble så majed ârtit,
  men de ble en stor Skoffelse.
  
  Nels hadde vad hær på Torpa i tol-tre År å alti hadde hanj måttad spronged å vad
  Horra for ajle, men nu mente hanj, a hanj hadde avansert, hanj hadde ju fåd enj
  unje saj, som hanj kunje kommedera. Der e ju alti Høj âuer Høj, å Gjængjæjlelse
  e nâd, som går ijæn frå denj finesta Hagganj te denj sømplesta Vâutehorrenj.
  
  Nu va de Hâns hanj hærsada å hunjsada me, som di andre hadde gjort me
  hannem. Hanj kommederde å hærsada me Hâns frå Mârn te Awtan. Sæl sjøtte hanj
  ente stort anjed ænj å gå å slå Knal me sin långa Svøva å kommedera Hâns te å
  gjenna. Hær va tjive Kraitur forudan Fårn, å gjennas skujle der på ajle Ler, å
  når Awtanenj kom, va Hâns så trætter, a hanj nâue kunje slæwa Ben ætte saj.
  
  Nu fikj di Mâdenj udleverder sammen, men Nels tâu så Korrenj å delde Mâdenj å te
  Hâns, som hanj synjtes. Nu ble’d enbârt Fetmâd, a Hâns fikj. Ostemâdenj beholte
   Nels sæl.
  
  Hâns gjik å tænjte på å sajed te Torpabonenj, men de va ju mæst skam å klawa, å
  Nels kunje âu rapt hæwna saj på anjen Måda.  Hanj fortalde’d livel for Moer enj
  Awtan, hanj va jemma, men hon råde âu frå me å klawa. Hanj skujle bâra varra
  tålmodier, så gjik nok Tiden te Hællemøssa, nu va der ju bâra enj Månad ijæn.
  
  De gjore så Hâns, men de ble livfel enj drojer Månad.
  
  Væred va ota ila me Storm å Rajn, men Kraiturn skujle livel varra uda. Nels
  hadde grawad saj en Holla i en Bakkaskrânta, hær lå hanj så å va pånå tor, sæl
  om de øzrajnada, men Hâns måtte astâ å gjenna, monga Gonga ble hanj gjennemvåder
  te Sjinjed strajs på Formeddanj, men der va ente Snak om å få tort Tøj på, de
  fikj bâra Lâu å torres på Kroppenj. Men Hâns tâu’ed, som de kunje fajla nu, hanj
  talde Dâna te Hællemøssa, å de va der ju ente så lænje te, å då skujle hanj hâ
  sin Løn å flytta jem te Fâr å Moer.
  
  Ændeli kom så Flyttedâ. Hâns jolp te me å sysla å fikj sit Mârnmål, så kom Kon
  me Tøjed, hanj skujle hâ, å Bonenj kom inj me di nya Træskona te’nj, å så sâ
  hanj, a Hâns hadde vad enj galanter Horra, som hanj hadde vad got tefresser me å
  gjærna velle hâ te Vâutehorra ijæn næsta Sommar, å så tâu hanj en Tokrona op idå
  Pænjabogen å flyde Hâns å sâ, a denj skujle hanj hâ, forded a der ikkje va sjet
  Uærinj på et enesta Får æjle Lam på denj Tiden, Hâns hadde past dom.
  
  Hâns svâre, a hanj skujle gjærna komma ijæn te næsta Sommar, men hanj tænjte
  livel, a de kom op an på, om Nels skujle ble, for tjæna sammen me hannem skujle
  hanj nok vâra saj for.  Hâns va enj fæzeli Kar, då hanj kom jem å lâ hela sin
  Sommarløn på Bored å viste Moern Tokronan, som hanj hadde fåd ækstra. 
  
  Stina gâ saj te å ættese Tøjed. Jo, de va regjælla Sâger, Sjâurtetøjed va
  Brugarnslarrit, å Værgarnstøjed va tæt å fâst, ræjti Bâzetøj, som Stina sâ. Got
  Mål va der âu, å Toed va rent å ente sjided Byggato. Jo, Torpakon va’nte denj,
  der narrada Vâutehorrana.
  
  Et Pâr Dâ ætte, a Hâns va kommenj jem, tâu hanj saj en Tur ud i Bakkana for å
  besøja sin gamla Kommerât, Ræwa-Lârs.
  
  Lârsa Huzabrakka va enjhellu forhobbad, sæl Hâns kunje se, a alt va så fattit å
  uzalt. Nu Væred va ila kunje Lârs ente varra i Bakkana å riva Lyng, men gjik
  jemma å nyzlada. Hanj hadde ju injen Familia æjle nânj, der brø saj om’enj, å så
  lænje hanj bâra paste saj sæl, skujle Sognaråd nok la ble me å teby Jælp, å
  tænjte vel nâue hæjler på, veddan hanj hadde’d. Hâns fortalde ju jemma, veddan
  der så ud hos Lârs, å Jæp å Stina forsto, a de va galed fat, å a Lârs fôr ijla.
  
  Jæp Jørn gjik så der hen om Søndanj for â snakka me’nj, å sæl om Jæp veste, a
  der va Smâlhâns, hadde hanj livel ente tænjt saj, a de va så galed fat.
  
  Lârs velle føje snakka om’ed, men Jæp fikj livel plokt idå’nj, a hanj snârt i
  longa Tider ente hadde hat anjenj Mâd i Huza ænj bârt Brø å igrân Spæjesijl, å
  hadde injed anjed å kjylna me ænj Lyng.
  
  Jæp Jørn begjynte så å snakka om, a de va majed bære for’enj, a hanj flytte op i
  Fattihuzed, vår hanj livel velle få sin goa Mâd å Plaja, om hanj ble sjøger. Men
  Lârs hadde nær bled nagger, då Jæp kom me detta Snakked. Naj, hanj hadde alti
  klârad saj sæl forra, å injenj skujle få hannem frå sin Huzakâta, som hanj sæl
  hadde bydt for snârt haltrøs År sin, forrenj hanj skujle bæres hær frå me Ben
  foran.
  
  Me denj Besjen måtte Jæp Jørn gå, men Dânj ætte  snakte hanj me Hâns Koffed
  om’ed, å di va enia om, a Lârs skujle hâ Jælp, på va Måda de nu kunje sje. Hanj
  va då livel et Menjeske hanj me, sæl om hanj hadde vad enj Ræwapels i ajle sina
  Dâ, å skujle ju ente liggja å svælta ijæl, sâ Mâruabonenj.
  
  Hâns Koffed va ju me i Sognaråd, nu skujle di ævent hâ Møde Dânj ætte. Hær
  fortalde hanj så om’ed å forreslo, di skujle yda Lârs en Jælp på tjive Kroner om
  Månadenj.
  
  De syntes di andre Sognaråsmanjana va rent for majed, å Bolbybonenj slo i Bored
  å sâ, a detta va der livel injen Meninj i. Så lænje Lârs hadde vad rasker, hadde
  hanj mæst ærnærad saj ver å nårta frå andra, å nu hanj ente kunje ded lænjer,
  skujle di gje’nj Pænsion, som om hanj hadde vad enj finer Embedsmanj.
  
  Ætte a di hadde snakt om’ed et Pâr Tima, fikj Hâns livel gjennemført, a Lârs
  skujle hâ tâl Kroner om Månadenj å denj fri Fattikassanj.
  
  Dânj ætte kjøre Mâruabonenj sæl et stort Las Torru ner te Lârs å flyde hannem
  Pænjana for denj fosta Månadenj, å Jæp Jørnsa lâude, a di skujle nok se’nj lid
  tegoa.
  
  Hâns va nu en Tur nera å snakte me Lârs vær Dâ, â en Gong om Uggan va Stina der
  nera å lawada lid Mâd te’nj, å vaskada å lappada hansa Sjâurter gjore hon
  âu. Rengjorrinj slop hon nømt âuer, for der va ju Lergol i Stâuan, å de skujle
  ju ente vaskas.
  
  Lârs va alti mijler å tefresser, hanj sod mæst i Kaklunskrogenj å gassada saj,
  hanj va bled så frøstbeddenj.
  
  Så drâued på Vinjterenj, å så va’d enj Dâ sist i Februâr, a Hâns kom der ner mit
  på Formeddanj, a Lârs lå i Sænjen ænjdå. Hâns spore, om hanj va sjøger. Naj, de
  va hanj ikkje, hanj va bâra så krânker å utidier, å derfor va hanj  bled i
  Sænjen. Hâns gâ saj te å kjylna å fikj âu tesist lid lønkad. Hanj spore så, om
  Lârs ente skujle hâ Mâd. Naj, hanj va’nte svøltenj, hanj va bâra så trætter.
  
  Hâns fortalde’d ju, då hanj kom jem, å Dânj ætte om Mârnenj gjik Stina
  derud. Lârs lå, å Stina kogte så lid Søvva te’nj, men hanj kunje ente stort hâ
  nâd. Nu forsto Stina, vår de bâr hen.
  
  Då hon kom jem, sâ hon te Hâns, a hanj skujle tâ sina bæsta Klær på å så gå op
  te Præstenj å hælsa å saj, om hanj velle komma ner te Lârs Nelsen i Torpabakkana
  å berætta’nj, for Lârs hadde nok ente lânt ijæn. Hâns gjentâu denja Lajsan et
  Pâr Gonga, så hanj kunje hâusa na, å gâ saj så på Vaj. Vænj va ju longer, men
  hanj hadde kommed hær enj Gong forra, så hanj kjænde’nj å rajte âu Præstagårenj,
  ævent som Præstens sod å fikj Meddesmâd.
  
  Hanj udrette sit Ærne, å Præstenj så så mijlt te’nj å sâ, a hanj va enj rasker
  Horra, der kunje gå ena så lânt, å nu skujle hanj ræt strajs kjøra derner, så
  skujle Hâns få kjørt jem.
  
  Præstafruen sâ, a nu skujle Hâns âu hâ Mâd, å hon gâ hannem nu et Måltid Mâd,
  som hanj aldri hadde smâgt Mâga te forra, hanj fikj fira Frekadeller me
  Kantofler å Dyppa å så enj stor Talrek Sagosoppa me Svesker å Rosiner. De varsta
  va mæst, a hær va Kniv å Gaffel, å hanj va ju vân te å brugga sinj Lommekniv,
  men de gjik ju livel, å mætter ble hanj, så hanj ræwte.
  
  Så kjøre hanj me Præstenj ner te Lârsa. Hær va Stina å tâu imod dom. Hâns fikj
  ente Lâu å komma me inj, men måtte ble uda å passa på Kjøretøjed.
  
  Då Hâns foldes me Moern jem, spore hanj, va de betød, a Lârs va bled berætter, å
  Stina svâre, a de betød, a nu kom Lârs i Hemmelenj, når hanj dø. Om hon då’nte
  trode, a nu velle Lârs komma saj? Naj, Lârs velle nok ente få  Gjønj å høra
  otara, å de va vel nok âu de bæsta for hannem.
  
  Præstenj kom sin sælbenes et Pâr Gonga å snakte me Lârs. Hâns va der nera vær
  Dâ, mæst hela Dânj, å Stina kom âu en Tur der ner vær Dâ.
  
  Så va’d enj Dâ, fjâurtan Dâ ætte, a Lârs va bled sænjaliggjenes, a Hâns kom som
  æjla. Hâns hælste å gâ saj te å snakka, men Lârs svâre ente. Hâns gjik så hen te
  Sænjen, hanj trode ju, Lârs saw, hanj så så mijler å glâr ud, men Hâns kunje
  slet ikkje høra, hanj trajte Væred. Så tâu hanj Lârsa Hån, hon va kåjl å stiv,
  så forsto hanj, a Lârs va dør. Dette va livel nâd unjelit, å Hâns kom te å darra
  âuer hela Kroppenj å spode saj jem, så arrit hanj kunje.
  
  Stina ble slet ikkje forbawst, hon hadde ju vænt’ed vær Dâ, å nu va’d bâra om å
  få’nj pent i Jorn.
  
  De gjik âu majed got, de ble et ræjtit pent Øfrøl. Ajle Nâbobønnarna folde, å
  Præstenj holte en Tâla så long å pen, som om de hadde vad enj stor Bone, der ble
  jorader, å hanj fikj vel livel nâue Betalninj for’ed.
  
  Så gjik Manjana inj på Krâuenj å tâu dom enj Bedda Mâd å en Syp, å der ble ikkje
  sajt et enesta ont Or om Lârs denj Dânj, men ajle va enia om, a sæl om hanj
  hadde hat sina Fajl, så hadde hanj livel vad et sjekkelit å tro Nørl, som di nu
  velle komma te å sawna enjhellu, når di skujle hâ Ryggjalyng revved.
  
  Lârs hadde livel en Søster, som va gjevt å bode nera i Pærskersen. Hon å Manj va
  âu me te Øfrøls, å forrenj di kjøre, sâ hon te Jæp Jørn, a di kom ijæn om nonna
  Dâ for å hænta Lârsa Stompa, hon skujle ju arra va der va, å om Jæp Jørn så
  velle jælpa dom å læssa Sâgarna.
  
  De lâude hanj, å tol-tre Dâ ætte kom di âu, å Hâns va nera på Mârua å hænte Fâr,
  a hanj kunje jælpa dom å  få Skrammeled læst. Hâns folde me der ner, hanj va
  enjhellu optânj âuer’ed, nu skujle hanj ju hâ Bøssan. Hanj hadde âu sajt’ed te
  Fâr flera Gonga, å Jæp hadde âu lâut, a hanj nok skujle saj, a Lârs hadde lâut
  Horrenj Bøssan.
  
  Pærskjærkebona hadde alt begjynt å bæra Lârsa Stompa ud. Kon va enjhellu unøtta
  å gâ ont frå saj. Hon hadde då livel vænt, a hær va igrân, som va lid vært, men
  de va ju enbârt gamla udsleddena Stompa, som va’nte for goa te å brænjes op. Di
  hadde ju måttad betalt Kjista å Gadjetøj, men hela Arrenj ble nâue så majed, som
  ded hadde kost.
  
  Jæp svâre ente, hanj tænjte, a hon hadde vel hejler ente fortjænt mera, hon
  hadde då alri gjort Lârs de minjsta væl.  Då Jæp kom inj i Stâuan, så hanj
  Bøssan hænja på Væggjen som forra, hanj vænde saj te Manj å sâ:
  
  „Som ni sajtans hâ forståd, hâr minj Horra vad majed Goven me Lârs, å nu på
  Sistninjen set’enj majed tegoa, derfor hâr Lârs sajt te Hâns, a hanj skujle arra
  hansa Bøssa, når hanj va dør.“
  
  „Ja, for minj Sjyl må Hâns så gjærna få na, å hanj hâr vest âu fortjænt na, å jâ
  hâr ente Brug for Sjydevåben, men va mener du, Lina?"
  
  „Jâ mener nu detta, a hâr Jæp Jørn Paper på, a Horrenj ska hâ Bøssan, så ska
  hanj âu hâ na, men hâr hanj ente ded, så e Bøssan vår. Kansje du, Pær, kanj
  sælla na te enj Bonadrænj for et Pâr Kroners Pænj, å de e âu Pænja, der e væra å
  tâ me."
  
  Jæp Jørn ble lid rør i Hâud:
  
  „Naj, vi Fattifolk hær på norre Len bruggar ente â løvva me Paper i Lomman, som
  andra Prokkerâter, men vi saja sânt, å vel Folk ente tro vos, får di la ble. Vi
  hâ aldri vænt å få værkan Tak æjle Betalninj for, va vi hâr  gjort for Lârs,
  men nålit gjort å jer e’d livel, om ni nu næktar Hâns denj Bøssan, som hanj hâr
  Ræt te å hâr glæt saj så majed te.“
  
  Pær så te Kon, hanj hadde vest gjærna gjed Hâns Bøssan, om hanj bâra hadde torad
  for Lina. Men hon va’nte denj, der så læt gâ saj, hon vænde saj mod Jæp Jørn:
  
  „Ni ska’nte varra så stor på’d, ni e vest ente bære ænj andra, men hâr nok
  sorjad for å få jer Ulajlihed betalder. Hær monglar asjellit, som va hær, då jâ
  besøjte’nj for tjive År sin."
  
  Nu ble livel Jæp Jørn nagger for Alvår, Hâns hadde aldri set sinj Fâr så nagger
  forra. Hanj gjik hen te Bored, vår Lina sto, å slo i Bored, så de ryste: „Ijåns
  kalte ni vos for Løjnara, å nu besjyla ni vos for å hâ stålled, hadde ni vad et
  Manjfolk, skujle jâ lært jer å tâ jerra Or tebâga, men Kvinjfolk slår jâ’nte på,
  sæl om di hadde fortjænte’d aldri så majed. Folk sâ om Lârs, a hanj va enj
  Kjæltrinj å Tjivaknokkel, men hanj velle livel skammad saj som enj Hunj, om hanj
  hadde kunjad set, veddan hans Søster hâr opført saj mod vos i Dâ.“ Jæp vænde saj
  mod Dørn å tâu Hâns om Armenj.
  
  „Kom hær, minj Horra, nu går vi jem, vi vel ente lænjer stå å trættes me en galn
  Kjælinj."
  
  „Men Bøssan, Fâr, får jâ så’nte Bøssan?” å Hâns begjynte å vræla.
  
  „Naj, minj Horra, Lârsa Bøssa får du ente, men når du bler stor å tjæner hoja
  Lønner, kanj du kjevva daj en Bøssa, som e majed bære ænj denja."
  
  Jæp å Hâns spode dom jem å lo Pærskjærkebona sæl om, veddan di velle få
  Slâbænkjenj å Drâkjistan læst.
  
  Hâns ble ver å vræla hela Vænj jem, hanj hadde ju glæt saj så urimelit te å ble
  Ajermanj te Lârsa Bøssa. Fâr præude å trøsta’nj så got, hanj kunje å lâude, a på
   Sønda skujle hanj jælpa’nj å lawa en stor Mølla, de va majed bære ænj enj
  gammel Bøssa, som hanj livel va al for lidenj te å sjyda me. De trøstada ju lid,
  men Hâns ble livel ver å gå å snæwta hela Dânj. De va hansa fosta stora
  Bællasorri å fosta Gong, a hanj hadde forståd, a Menjesken kanj varra så ona å
  håra.
  
  Bællasorri kanj varra hår, så lænje hon står på, men hon vârar ju sjæjlan så
  lænje. En Ugga ætte hadde Hâns pånå forgat Taved å Lârsa Bøssa. Hanj hadde âu
  fåd anjed å tænjkja på.
  
  Torpabonenj hadde vad der nera å sport, om Hâns velle komma å vâuta Får for’enj
  ijæn i Sommar. Stina spore, om Nels skujle ble der i Sommar, å då Torpabonenj
  svâre naj, ble di snârt enia om, a Hâns skujle komma. Løn skujle varra denj
  samma som i Fjor, å lessedan me Arbajed. Hâns velle ju alrahælst bled jemma hos
  Fâr å Moer, men hanj va stor nok te å forstå, a de va der ente Rå te.
  
  Torpabonenj fortalde nu, a hanj hadde kjevt Lârsa Huz å gjed haltrøs Kroner
  for’ed. Jorn va ju Fæste frå Torpa å falt tebâga te Gårenj nu, a Lârs va
  dør. Huzed velle hanj nu brugga te Fårahuz, hær kunje Fårn så liggja om Natten
  hela Sommarenj å behøvte ente drives denj longa Vænj frå Gårenj te Bakkana Mârn
  å Awtan. Hær va så enj Stâ, vår Vâutehorrenj kunje kriva i Sjyl, om Væred ble
  for ijla.
  
  Denj Sommarenj ble for Hâns mæst som denj forja, men nu va hanj ju mera vân te
  Arbajed å forsto âu bære å få Tiden te å gå.
  
  Om Hællemøssa kom Hâns jem ijæn, nu skujle hanj te å gå i Skolan. Hanj skujle
  nok æjla begjynt forja Vinjter, men då hadde di skrydded unjan, men nu gjik ded
  ente lænjer. 
  
  Jæp mente æjla, a der va’nte stor Nøtta te denj majenj Skolegongenj, de va
  viktiere, a Bællana lære å brugga Knogana, for de va nu livel me dom å ente me
  Hâud, a Dâlønnarabælla kom te å tjæna Føn. Jæp hadde mæn gåd i Skola i to
  Vinjtra, å de Grâned hanj lære då, hadde hanj forgat for lænje sin.
  
  Hâns nørlada så å te Dâuebjæraskolan væranjenj Dâ hela Vinjterenj, å fikj âu
  lært så hanj kunje stawa å skriva Tâl å Bogstawa.
  
  Om Sommarenj va hanj så ijæn Vâutehorra på Torpa å gjik ente i Skola, å då hanj
  om Vinjterenj skujle tâ fat på Skolegongenj ijæn, hadde hanj ju forgat de mæsta
  å, va hanj hadde lært denj forja Vinjterenj, men lid lære hanj ju vær Vinjter å
  kunje snârt læza râ, men nâd ârtit ver denja Skolegongenj syntes Hâns ente, der
  va.
  
  Så kom Vinjterenj, hanj skujle gå te Præst. Moer å hanj va enia om, a nu skujle
  der læzes for Alvår, æjla kunje’d rapt sje, a hanj ble forvister, å de velle då
  varra en stor Skam.
  
  Nu viste’d saj, a hanj va lætnømmenj, hanj læzte âu på sina Lajser jemma å lære
  bådde å læza å skriva ræt pent å kunje âu regna igrân, å Bibelstorja å Lærebog
  kunje hanj pånå udanad forudan et hal Snes Salmer. Denj Dânj, hanj ble
  komfremerder, sto hanj på Kjærkegolled som Nommer fira. Di, der sto âuanfor’enj,
  va Bonahorra, å di hadde ju âu gåd i Skolan om Sommarenj, demmeså.
  
  Nu va Hâns så helt fri for alt, va der hed Skola, å nu kunje hanj tjæna å få
  ræjti Løn. Hanj ble livel pa Torpa et Pâr År som Røjtara, men de va’nte
  Meninjen, a hanj velle ble ver å passa Kraitur i ajle sina Dâ. De va ju mera
  ârtit å følla Hesta, å derfor tâu hanj Plâz som Haldrænj å tjænte på Gåra runt i
  Soggened i tre fira År. Stor å starker va hanj å kunje yda Karsarbaj, å derfor
  va’d  nømt for’enj å få goa Plâzer te en gaddeli Løn. Hâns slajtada Jæp på,
  glâr å tefresser va hanj alti, men hanj hadde âu Lyst te å mora saj sammen me
  andra unga Menjesker, å derfor va’d mæn ævent, a Løn kunje slå te.
  
  Men nu sjedde der nâd, der gâ dom ajle nad anjed å tænjkja på. Jæppesa ælsta
  Horra va ju enj vâusenj Kar å tjænte på sønre Len å Lanned. Enj Sønda kom hanj
  jem, å så fortalde hanj, a hanj å enj Kommerât hadde bestemt dem te, a di velle
  reza te Amerika. Di hadde spârad så majed sammen, a di hadde te Belætten, å om
  tol-tre Månada stok di å.
  
  Jæp veste nâue, va hanj skujle saj te’d, om hanj skujle rå frå æjle te. Hær
  jemma va ju ente nâd stort å vænta saj for enj Bonadrænj, å der snaktes ju så
  majed om, a i Amerika va ajle le majed ajtada, å Lønnarna va âu så stora, a
  ajle, der velle tâ fat, kunje tjæna dom en Formua. Stina va’nte glâr ver’ed, men
  de va nu Vardens Gong, når Fâulana ble flojeføra, floj di frå Røddanj, å om di
  så floj lânt væk æjle ble i Nærhedenj, måtte di sæl om.
  
  Så reste Andris. Der kom ju Brev frå’nj enj ynka Gong, å der sto mæst de samma
  vær Gong. Hanj hadde’d got å tjænte âu en ræt go Løn, men va der skujle kjevves
  va âu så majed dyrere ænj jemma, så der ble livel ente nâd stort Oplægj, men når
  hanj fikj samlad saj lid flera Pænja å fikj lært Sproged ræjtit, velle hanj reza
  lænjer væst på. Dær kunje di få Jor, så majen di velle hâ pånå grâtis, å så
  velle hanj varra Farmara. I et å Breven skrev hanj, a om der va nânj å di andre
  Søskjen, der fikj Lyst te å reza derâuer, skujle hanj nok skaffa dom enj goer
  Plâz, for Danskara ble væl antâna hær.
  
  Når Jæppesa Bælla kom jem, spore di ju, om der va kommed Brev frå Andris, å va
  der nâd, ble’d ju læst flera Gonga, å så snakte di Amerika, frå di kom jem, te
  di gjik.  Di gjik nok me Amerikafeber ajle sammen. Jæp Jørn å Stina forsto
  got, vår detta bâr hen, men di tajde. Bællana fikj ju sæl om’ed, å kunje di nu
  få’d bære der âuer ænj hær, va’d Synj å mesunja dom’ed. Denj enesta, der aldri
  snakte om Amerika, va Hâns. Sæl om hanj tænjte på’d, så tajde hanj me’d.  Så
  va’d to År ætte, a Andris va rester, a fira å Jæppesa Bælla bestæmde dom te å
  reza te Amerika. Di ble mæst et helt Selskaw, for Kâl å Magreta va forlâuada, å
  Kjærestana folde âu me.
  
  Magreta va bled forlâuad me Nels frå Krommeledda. Hâns va slet ikkje glâr ver
  detta Svâuerskawed, hanj bâr ente Nâg te Nels, frå då di tjænte sammen på Torpa,
  men Nels hadde ente forbærad saj, å Magreta va al for go en Pibel te’nj. Nels
  brø saj ente stort om å sjødda nâd, å ble hanj irættesatter, svâre hanj alti
  studs å va fosser mod ajle, å enj fæzeli Grotara va hanj âu.
  
  Jæp Jørn å Stina syntes hejler ente om Nels te Døttermanj, men Magreta så ju
  ente Fajl på’nj.
  
  Nels hadde livel ente vad mera sjenerder, ænj hanj hadde lånt haltrøs Kroner å
  Hâns te Jælp te Rezan, Ræsten å va de koste, fikj nok Magreta Lâu te å betalla,
  for sæl hadde Nels nok nâue Pænja te Belætten te Kjevvenhawn, i vår stor å
  færmer hanj så va.
  
  Om Sønda Awtan, Dânj forrenj di skujle reza, va ajle Søskjen samlada jemma hos
  Fâr å Moer. Kâl å Magreta hadde Kjærestena me. Kâlsa Kjærest va en stelle, bloj
  Pibel frå Olskersen. A hon mente majed om Kâl, va nømt å se, å de va nok for
  hansa Sjyl, a hon velle reza.
  
  Nels føre Ored mæst hela Tiden å sod å grotada å alt de stora, hanj skujle
  udrætta, når hanj kom te Amerika, å når hanj så hadde tjænt saj en Formua, kom
  hanj jem å kjevte saj enj Går. 
  
  „Ded e denj Vænj, vi Udbyggjarabælla ska gå," slutada Nels.
  
  „Nâ, de e nu ente sajt, de går så nømt, som du tænjkjer,“ svârde Jæp, „For sæl
  om Lønnarna e hoja dær, ska der âu slides, å de kansje mera ænj hær. Amerika
  behojler âu di mæste, å de e mæn enj ynka, som kommer jem me Pænja på Lomman."
  
  „Ja, ded kommer saj kansje å, a di ente vel bo i enj Luzakrog som hær," svârde
  Nels. „Men jâ synes, de e lorlit, a du, Hâns, ente hâr Lyst te å reza."
  
  „Lysten hâr kansje vad lesse stor hos maj som hos jer andre, men jâ synes livel
  ente, Fâr å Moer ska varra helt ena, når di blir gamla å skradurena."
  
  Jæp å Stina så milt te Hâns. Jo, hanj va brâ nok, men Nels glode domt, hanj
  kunje ente forstå, a der va nânj, der kunje tænjkja på andra ænj dom sæl.
  
  „Ja, men va hâr du så tænjt, du vel — tjæna Bønner ajle Dâ vel du vel ente?"
  
  „Naj, de vel jâ’nte, men jâ vel præua, om jâ kanj lawa maj et lided Amerika hær
  jemma."
  
  „Ja, de blir minj Skâl vest enjhellu lided," grinada Nels. „Naj, de ænner
  rappere me, a du arrar Plâzenj ætte Fâr som Slava på Mârua."  Jæp Jørn ble rør i
  Hâud å sænde Nels et Pâr vassa Iven.
  
  „Jâ hâr aldri vad Slava på Mârua. Hâns Koffeds hâr alti vad goer mo vos, å jâ
  tøller ente, a der bler sajt nâd ont om’enj i mina Huz."
  
  „Nâ, ja, Hâns Koffed e vel ente å di varste, men æjla e di mæste Bønnarna nonna
  rena Slavefâuder, de hâr jâ fåd å bekjænja så ota."
  
  Magreta tâu Nels i Armenj. Nu måtte hanj ente sedda å agga Fâr denj sista
  Awtanenj, di va sammen. 
  
  Hâns hadde ævent kjevt saj en ny Harmonika, som hanj nu tâu fram, å så gâ hanj
  dom denj ena Danjseturn ætte denj anra, men de va nâue, de forslo, Humøred va
  lânt nera hos dom ajle.
  
  Stina hadde ju gjort, va hon kunje, for a Awtanenj skujle ble så fæstlier som
  mâulit for Bællana. Dajlit Veddebrø hadde hon te Kaffed, men så snârt de va sat
  te Livs reste di på, di skujle jem å i Sænj, i Mârn skujle di ju reza.
  
  Jæp Jørn krønnada å hostada, hanj velle nok gje Bællana nonna pena Or å goa
  Formâninjer te Afsjed, men de ble seddenes i Halsenj, de ble bâra te et:
  
  „Farvel Bælla — å hâ’d got.“
  
  Stina kunje hejler injed saj, hon bâra torde Iven me Forklesnøppenj å gjik å
  småsnæwtada lid. Magreta å Petra vrælada hojt, å Kâl å Jens hadde nok hejler
  ente lânt ætte Tårarna, di hadde livel ente tænjt dom, a de skujle fajla så
  tungt å saj Farvel te Fâr å Moer å Jemmed. 
  
  Sin kom der ju Amerikabrev ræt ota, å ajle skrev di, a di hadde’d got, sæl om di
  lanjtada lid jem.  Andris hadde skaft dom Plâz ajle sammen, å di va’nte lænjer
  frå enjanj, ænj di kunje få snakt sammen enj ynka Gong.
  
  Et hal År ætte kom der Brev frå Magreta, hon skrev, a de va frambi me Nels å
  henje. Nels hadde rezt te Bønj, hær uda måtte di ju slida ævent som enj
  Bonadrænj derjemma, å de paste ente hannem, så hadde Magreta slåd op
  me’nj. Detta Breved ble især Jæp glâr ver, hanj hadde ju aldri kunjad led Nels.
  
  Hâns velle livel âu se nâd anjed ænj Klæmmenskersen, å så tâu hanj Plâz som
  Hâuddrænj på enj stor Går på denj sønre Len å Lanned. Dær va hanj så et Pâr År.
  
  Hanj va på Sæsion, men va hældier å trajte saj fri.
  
  Så enj Sønda kom hanj jem å hadde Kjærest me. Hon va en Udbyggjarapibel frå
  Bolskersen å hadde tjænt på denj samma Gårenj, som Hâns tjænte, i tre År. Hær
  velle Hâns få saj en galant Konna, va Jæp å Stina enia om, men nu va’d så, va di
  skujle tâ fat på, når di ble gjevta.
  
  Et År ætte kom Hâns å Trina jem å fortalde, a di hadde tænjt på å gjevta dom te
  Valberdâ. Stina syntes, a di va majed unga enu, men Jæp grinada å sâ, a hær
  hadde di injed å gloza enjanj, for hanj hadde mæn vad treåtjive, å Stina hadde
  vad enåtjive, å Hâns å Trina va ju ævent i samma Åjler. 
  
  Men nu va’d så om å få Tâg âuer Hâud. Di hadde nok spârad dom igrân sammen, men
  di skujle ju hâ nâd å liggja i å nâd å sedda på, så der ble nok injed å kjevva
  Huz for.
  
  Jæp å Stina tebø så, a di kunje flytta jem å bo hos dom forreløbit å så se Tiden
  an. Jæppesa Bælla va ju komfremerda å uda ajle, å Storstâuan va pånå tom, så de
  kunje nok rabba å, a to Familier kunje bo hær.
  
  De gjore di så, å Hâns kom hejler ente te å mongla Arbaj. Folk kjænde’nj ju å
  veste, a hanj nok skujle tâ sinj Ænna, vår hanj ble satter.
  
  Då de drâu hen på Feskjed fikj Trina enj stor præjtier Horra, å Stina å Jæp
  syntes, de va helt ârtit, a der kom Småfolk te Huza ijæn.
  
  Jæp Jørn gjik ju på Mârua som forra, men vår lænje, hanj velle ble ver, va’nte
  got å saj, for hær va ju âu sjet Forandrinj.
  
  Hâns Koffeds hadde mæn enj Bælli, de va enj Horra, som hed Peter. Hanj hadde ju
  gåd jemma å jolped te, te hanj va et Snes År. Så hadde hanj vad borta på
  Lanbrugsskola å lært Lanbrug på stora Gåra.
  
  Nu va hanj så bled gjevter me en Bonadøtter frå Nøkkersen å hadde âuertâd
  Gårenj, å Hâns Koffedsa va fløtta inj i Unjantâgsstâuan å sod å kjedada dom.
  
  Peter hadde alti vad enj majed galanter Horra, sæl om hanj hadde tæmmeli stora
  Tânker om saj sæl. Nu mente hanj, a alt de nya å stora, hanj hadde set andra
  Stâ, skujle di âu hâ på Mârua, å Gårenj skujle drives op te â ble denj bæsta,
  der va i hela Soggened.
  
  Hâns Koffed hadde drevved Gårenj, som hanj hadde lært å sin Fâr. Maskiner vâ’nte
  nâd, som hanj skujle hâ. På di mæste Gårana hadde di livel Tarskemaskin, men
  Hâns Koffed hadde bled ver å plojltorsked, så va der Arbaj te Folken hela
  Vinjterenj, sâ hanj. Andra mente, a de va nok rappere for å spâra Øjen, hanj
  gjore’d, for Øjen va hanj enjhellu bånge om, di skujle âu hâ alt de bæsta Fored,
  å Kjørna fikj så nøjes me de, der ble te Ræst. Derfor va’d men lid, a di gâ, men
  Hâns Koffed bode ju gjæjlfri på Gårenj å hadde âu lid Pænja på Rænta, så hanj
  skujle nok klâra saj.
  
  Nâd å de fosta, a Peter forretâu saj, då hanj va bled Bone, va, a hanj va runt
  hos ajle Nâbobønnarna å velle hâ dom te å kjevva et Dâmptarskeværk. Di mæste sâ
  naj, di hadde ju dorres ajen Tarskemaskin, som di kunje nøjes me. Peter måtte
  hela Soggened runt for å få ti, der velle tâ Pârt i’ed, de koste âu fæm Tuzen
  Kroner, så de va ju monga Pænja.
  
  Å så kom detta Dâmpværked sist på Høstenj, å Peter va så opendawader âuer’ed, a
  hanj føje kunje sawa for’ed om Nættarna.
  
  Hanj fortalde for Jæp, a di nu skujle tarska hela Awled på tre Dâ. Detta velle
  Jæp livel ente tro, for
  
  Awled va ju stort i År, å di hadde kjørt inj me tre Vâuna en hel Ugga, å der va
  livel Måda på, va der kunje fjælas i senn’et Værk.
  
  Så kom Dânj, di skujle te å tarska. Di skujle hænta’d helt oppa frå
  Skrobba. Hâns Koffed sto udan for Portenj, dâ di kom me’d, å hanj va mæst
  vrælefarruer, då hanj så, vår svetta å metâna Øjen di va, sjønt di hadde di fire
  bæste for. Hanj momlada lid om Øjamârer, men de va der injenj der høre, di va ju
  ajle så optâna å detta Dâmpværked, demmeså.
  
  Dânj ætte skujle di så begjynja å tarska Klokkan fæm om Mârnenj. Jæp Jørn møte i
  god Tid, å de samma gjore Hâns, som ju âu skujle jælpa te. Di va tâl Kara ialt,
  å Peter satte dom på Plâz. 
  
  Hâns skujle bæra Sæ, å Jæp skujle sænna te Værked. Jæp Jørn va nu met i
  Trøssarna, men hanj mente livel, a hanj kunje tâ sinj Plâz lesse got som di
  unge, seddan hadde hanj då kunjad i Høst, då di majada, å de gjore hanj âu nu,
  men di så ajle, a de knev hårt for’enj.
  
  Jæp syntes, a de va et lorlit Arbaj, for de va ævent, som om de slet ikkje sås,
  a hanj sjøtte nâd. Sæl om hanj tâu aldri så stor en Tjiva fujl, forsvânt hon me
  de samma, å der sås strajs ætte mera, å skujle hanj hâ saj enj Slurk Drekka æjle
  en Skro, måtte Værked løvva tomt så lænje. Hanj måtte smida bådde Bosserunjt å
  Væst, å Sjâurtan ble livel helt gjennemvåd å Sved.
  
  Hâns Koffed kunje ente dy saj, men måtte ju ud å se på’d, å hanj ynkades nok
  âuer Jæp Jørn, som hanj hadde ynkades âuer Øjen, men de måtte vel høra di nya
   Tidarna te, som hanj ente forsto saj på.
  
  Peter kom âu op te Jæp Jørn å spore, om hanj ente velle byta me enj å
  Halmkarana, for denja Plâzenj va kansje for hår te’nj, men Jæp va sajer å svâre
  naj, hanj va vel lesse hår for andra. Jæp ble ver, men då di denj tredde Dânj,
  ævent som de va Fyrawtan, flojtada færdi, va hanj så ømmer å stiver i Ræwkan, a
  hanj nâue kunje stagra inj te Mâdabored.  Peter va glâr, di hadde fåd hela Tiled
  fult me Sæ. Der va nok pånå fira Hundrede Tynjer.
  
  Om Awtanenj fikj di Panjekâga å Pons te Tarskaragjiled, men Jæp Jørn tâu mæn eet
  Glâs Pons, hon smâgte hannem ente. Naj, hanj begjynte nok livel å ble gammajl.
  
  Dânj ætte va’d Sønda, men då lå Jæp mæst hela Dânj, men om Mandanj møte hanj på
  Mârua som vân. Peter sende’nj ud å ploja me di to gamle Øjen, de måtte då varra
  et Arbaj, som paste hannem.
  
  Jæp kunje âu ploja, så de va en Fornojelse å se, Forn 
  
  va râg, som trajt ætte Snor, å slæt å pen va hon âu. Men om Ættemeddanj kom
  Peter derner å gâ saj te å ploja på de samma Sjevted me di tre unge Øjen for, å
  hanj plojde to Omgonga, mæns a Jæp plojde enj, å så sâ hanj te Jæp, a hanj måtte
  got stæjla Plâuenj te å gå igrân divere, å så forsto Jæp, a hanj va gammajl hær
  âu, å a hanj snârt va teâuers på Mârua. Peter kunje nok livel nâue komma saj ver
  å gje’nj Lâu, hanj hadde vad der så lænje.
  
  Enj Dâ op mod Jyl, då di pånå va færdia me Feskjesarbajed, sâ derfor Jæp te
  Peter, a de va kansje bæst, a hanj ble jemma nu, der va vel ikkje majed Brug
  for’enj.
  
  Peter sâ ja, di foste tre, fira Månadana va der ente stort te’nj å sjødda, men
  når de drâu mod Framtiden, ble der altid nâd, der skujle gjorres, å så skujle
  der nok komma Bod ætte’nj.
  
  Så fortalde Peter, a der inja på Rigsdânj va lawad enj Lâu, der gjik ud på, a
  ajle, som ente ajde stort nâd å va fylad trøs År, hadde Ræt te å få en
  Åjlerdomsunjestøttelse, å ves Jæp velle hâ’d, skujle hanj gjærna skriva å årna’d
  for’enj, så hanj kunje få’d.
  
  „E’d så livel ente et Slaws Fattijælp," spore Jæp.
  
  „Naj gon, de e dorres Ræt, di behojla dorres Valræt å e le majed ajtada."
  
  Nâ, ja, når de va seddan, velle Jæp nok hâ’d.
  
  Så søjte Peter for’enj, å fjâurtan Dâ ætte fikj Jæp Jørn Brev frå Sognaråd, a
  der va tekjænt hannem ti Kroner om Månadenj i Åjlerdomsunjestøttelse.
  
  Jæp fânt saj got terætta me å gå jemma, te Jyln va frambi, men så va hanj kjiv å
  å gå å driva. Hanj forsto âu, a di ti Kronarna om Månadenj, hanj fikj i
  Åjlerdomsunjestøttelse, rajte ente lånt, når hanj skujle hâ Kostenj jemma vær
  Dâ. Der måtte tjænes nâd âu.
  
  Hâns sto å slo Knagsten vær Dâ å tjænte âu en gaddeli Dâløn. Nu mente så Jæp,
  a hanj kunje de samma. Sognaråd anviste hannem sâ et Stengjare oppa ver
  Pilagårenj, å så tâu hanj fat.
  
  De ble livel mæst te Lort me Jæppesa Stenslåninj, hanj va nok for gammajl te å
  læra nâd nyt, demmeså. Stenenj va âu så arbarmelia hår. Jæp lære ju aldri å se
  Sjæred i Stenenj, men sto bâra å bøste å kom injenj Vaj. De tâu âuer enj Månad,
  forrenj hanj fikj denj fosta Fawnenj slånj, sjønt hanj sto der frå tilia Mârn te
  sijla Awtan. Jæp ble bâra ver i veddan Væred så va.
  
  I Mars va’d et ijla Vær, så ble Jæp forkjølder å lå å hostada å træste halla
  Natten. Stina velle, a hanj skujle ble jemma, men Jæp va hår å tâu astâ.
  
  Om Awtanenj, då hanj kom jem, va hanj så nålier, a Stina måtte jælpa’nj Klærna å
  å i Sænj. Så varmde hon enj Pot Drekka me Sokker i, som hanj så drok, å så
  virada hon en Hozza om Halsenj på’nj, å så ble hanj varmer.
  
  Om Mârnenj velle hanj stå op som æjla, men nu måtte hanj livel begjed å kriva i
  Sænj ijæn, å nu forsto hanj, a hanj va ræjti sjøger, å ded hadde hanj aldri vad
  forra i sina Dâ.
  
  Hâns kom inj å så om’enj å sâ, a ble’d ente bære i Mârn, kom di te å hænta
  Doktarenj. Jæp prottesterde, hanj velle injenj Doktara hâ. Skujle hanj komma
  saj, kom hanj saj nok livel, skujle hanj dø, kunje hanj vel ded âu udan
  Doktarajælp.
  
  Dânj ætte va’d slet ikkje bære me Jæp Jørn, å så hænte Hâns Doktara udan å
  sporra Fâr om’ed. Doktarenj sâ strajs, a Jæp hadde Lungebetænnelse, å de kunje
  ble te, va de skujle varra. Hanj gâ’nj nonna Hostedråver å sâ, a hanj skujle
  pakkas got ner, så hanj kunje komma te å svedda.
  
  I tre Dâ lå hanj, så hænte di Præstenj, å om Natten  dø hanj me Stines Hån i
  sinj  — miler å glâr, som hanj hadde læwt.
  
  Jæp Jørn fikj et pent Øfrøl. Peter kjøre sæl for Læjed, å ajle Mâruagårs folde,
  å de gjore âu di andre Nâbona.
  
  Stina å Hâns sorjada majed âuer Fâr, hanj hadde ju alti vad så goer mod dom,
  men, som Stina sâ, nu skujle hans Tid ente varra lænjer, å de va kansje âu de
  bæsta for hannem. De hadde nok falt Jæp tungt, om hanj skujle gåd på Nåde å
  injed kunjad.
  
  De va got for Stina, a Huzed va dorres ajed, så behøvte hon då’nte ina for, a
  hon skujle koma te å stå udan Tâg âuer Hâud, Jorn fikj hon livel ente Lâu å
  behojla så lænje, for hon va ju Fæste frå Mârua, å om nonna Ar va Fæsted
  udløvved.
  
  I Framtiden tâu Hâns saj et stort Drajninjsarbaj på på Akårt på Mârua. Hær hadde
  hanj Arbaj le te Høst, men Dâløn va mæn læmpeli, sæl om hanj fikj Akårtprisen,
  for Jorn va stiv å hår å arbja i, å hanj slunada ente me sit Arbaj.
  
  Då Høstenj va frambi, folde hanj Dâmpværked te lânt hen på Feskjed, å så tâu
  hanj fat på Stenhammarenj ijæn. Hâns hadde ente vad ræjti i Humør på hela
  Vinjterenj, å Trina å Stina veste got, va hanj gjik å spekkelerde på. Hanj velle
  hâ Ajendom sæl, å hælst så stor, a hanj kunje fø en Familia på’nj, å ded va ju
  ente så nømt å få.
  
  Hanj hadde vad uda å se på monga Ajendomma, helt udansogna hadde hanj vad. Der
  va âu Ajendomma nok te Sals, å monga syntes Hâns âu got om, men der va bâra en
  Tinj i Vænj, å de va Pænjana. Så Ajendommenj noggenlunje ud å æjla va, så de
  ammada nâd, forlongdes der en Udbetalninj på fille-sæks Tuzen Kroner, å vår
  skujle hanj skaffa så majenj Pænj frå?
  
  Trina va lesse opivad på Ajendom som Hâns. Hon va  ju ung å rask å va vân te å
  sjødda nâd, men hær va’d bâra å gå å nøzla igrân, å monga Gonga veste hon nâue,
  va hon skujle få Tiden te å gå me. Kunje di bâra få dom enj læmpelier
  Tohæstesajendom, sæl om hanj va nogged forhobbader, velle’d livel varra ârtit,
  va di got enia om.
  
  Så hite Hâns livel tesist enj, som nok kunje fås te gaddelia Pænja. Hanj
  grænsada helt op te Hojlyngenj å lå hinj Sian Krashawa. Hær va Jor nok, for hær
  va pånå trødeva Tynjelan, de vel saj, der va mæn fæmtan Tynjelan unje Plâu,
  Ræsten va Lyng, men denj kunje vel âu brydes å ble te Awlsjor enjgong.
  
  Folken, der ajde’nj, va gamla å kunje ente majta lænjer. Ajendommenj lå ydarst
  på Melkarutan, å Manj hadde âu kjørt Melk, sinj Majeried ble steftad. De va nok
  âu hans viktista Injtægt, for de va nok ente stort, a Ajendommenj gâ. Prisen,
  som forlongdes, va ti Tuzen Kroner, der va et Fostapânt på fæm Tuzen Kroner, â
  to Tuzen velle hanj la ble stånes, men der skujle så betallas tre Tuzen Kroner
  ud. De va monga Pænja, å vår skujle di komma frå. Der va mæn enj Stâ, der kunje
  tænjkjes, der va Pænjajælp å få, de va på Mârua; de måtte nu forsøjes.
  
  Enj Formedda gjik Hâns der ner.
  
  Peter sod inja i Mælstâuan å hadde hela Bored fult me Paper å Bøjer. Hanj va i
  Fær me å gjorra Regenskaw, men ded va slet ikkje nâd ârtit Arbaj, for der va et
  stort Unjeskod.
  
  Peter gâ saj strajs te å snakka om’ed. Hanj hadde ju hat et stort Påvâu, hanj
  skujle hâ mæst helt ny Kobesætninj, denj gamla dâude ju ente stort. Hanj hadde
  så kjevt saj fæm Kvajer borta frå, å di hadde vad enjhellu dyra. Fâr hadde livel
  betalt dom tesist, men de hadde ståd hårt.
  
  Så hadde hanj kjevt Majemaskin å Hæstariva. Då hanj kom jem me denj, hadde Fâr
  sajt, a hanj hejler skujle  kjevt en me to Sæde, så kunje Fruen âga me, når
  hanj skujle ud å rawsa Stob.
  
  De knev for Hâns me å få sit Ærne udræt, de va ju, om Peter velle jælpa’nj me
  Pænja te å kjevva enj Ajendom for oppa ver Krashawa.
  
  Naj, Peter hadde injena Pænja å låna ud.
  
  Så spore Hâns, om hanj velle gå i Kapsion for’enj, ves hanj kunje hita et Pâr
  andra Manja, der âu velle, for så kunje di vel få Pænjana å låna i Spârekassanj.
  
  Men Peter sâ naj, der va alt for majed å resikera ver senn’en Lyngbrakka, å vår
  va âu di andre Manjana henna, som dâude nâd, å som velle kapsionera, å så for
  Ræsten så hanj ju hælst, a Hâns ble boenes i Stines Huz, så hanj kunje få’nj te
  Jælp, når der enj ynka Gong ble Brug for Dâlønnara.
  
  Hâns tâu sin Hâua å gjik. Naj, hær va nok injed å stæjla op, hanj kom nok te å
  slå di Tânkarna idå Hâud om Ajendom, de skujle ævent varra, om der ble enj
  forhobbader Falitajendom ver Lajlihed, som kunje fås udan Pænja. Peter va som
  andra, hanj tænjte bâra på saj sæl, men når hanj regnada me, a Hâns velle ble
  boenes i Moersa Huz å jælpa hannem lid som Dâlønnara, så kunje’d livel varra,
  hanj regnada forkjert, så hejler se å få Arbaj i Værken å flytta te Bønj.
  
  Då Hâns kom jem å fortalde, a Turn hadde vad omsons, ble Trina helt kjesam, hon
  hadde alt begjynt me å læggja Plâner for dorres nya Jem.
  
  Om Ættemeddanj sto Hâns å arbjada me sinj Stenfawn som vân, men der va livel
  ente de rætta Svinjed i Hammarenj i Dâ. Hanj kunje ente la ble å tænjkja på, a
  nu va der lokt å for Ajendom for hannem.
  
  Lid på Ættemeddanj kom Hâns Koffed stagranes der ud. Når Væred va got som i Dâ,
  sjedde’d ræt ota, a hanj  tâu en Tur ud å snakte me Hâns, hanj kjedada saj nok
  jemma, demmeså.
  
  „Nâ, nu jælper’ed snârt på Stenfawnenj,“ begjynte Hâns Koffed.
  
  „Ja, de skujle’d âu hælst," svâre Hâns kårt.
  
  „Vår lænje târ’ed daj for å slå enj Fawn?"
  
  „E Væred, så enj kanj få fujla Dâ, kanj jâ slå enj på åte Dâ, men e’d ijla Vær å
  Stenenj e frøssenj, kanj’ed got tâ tâl Dâ."
  
  „Prisen e tâl Kroner Fawnenj, såvit jâ hâusar, å så bler’ed livel halanjen Krona
  om Dânj, Vinjterdâ, de må då varra majed pent."
  
  „Ja, de høres nok seddan, men når der e tre Munja å mætta, bler der nok injed
  teâuers."
  
  „Teâuers, naj, de e der nok injed, der heder i våra Dâ, æjle troer du, a Peter
  får nâd teâuers. Hanj kjør te Bys ætte de ena drivenes Las Krafor ætte de andra
  å vælter i Kjørna, å når Månedsdânj e gåd, bler der nâue så monga Melkapænja,
  som Krafored hâr kost."
  
  Hâns veste nâue, va hanj skujle svâra te’d å tajde, hanj hadde âu hørt denja
  Lajsan så ota, så tâu Hâns Koffed fat ijæn:
  
  „A nu ska snârt alt lawas på Maskiner, som kostar en skammeli Massa Pænja, å
  Folk bler der ente Brug for. Ves de va maj, der råde, skujle ajle Maskiner
  sajlas ud på Lajsadived å sænkjes!"
  
  Hâns Koffed va bled helt varmer.
  
  „Nâ, jâ ved føje, jâ troer bâra, a Maskiner kommer vi ente udan om — å di kanj
  vel âu lætta Arbajed monga Gonga," sâ Hâns Jørn.
  
  „Lætta Arbajed, sajer du, jo, de ska jâ lâua for, se bâra veddan Øjen ser ud,
  når di hâr gåd for Majemaskin enj Dâ, di e smarta som Sijler. Å Folk e hær ju
  snârt ente  Brug for. Jâ hadde alti to Drænja å enj Dâlønnara å enj Rojtara,
  men nu kanj Peter jælpa saj me enj Drænj å enj Rojtara."
  
  „Ja, hær vel jâ gje jer Ræt, Hâns Koffed, Folk bler hær ente Brug for på Lanned
  hærætte, å di må så søja enj anj Stå hen. Halpârtenj å Ungdommenj hâr di siste
  ti Årn rest te Amerika. Mina Søskjen reste ju, å jâ gjik âu å tænjte på’d, men
  jâ syntes, de va Synj for Fâr å Moer. Men hadde jâ vest, va jâ ved i Dâ, hadde
  jâ livel lajt Law. Nu bler vel Ænnanj på’d, a jâ præuer, om jâ kanj få Arbaj på
  et å Værken, æntan Hammarenj æjle Hâzle værked."
  
  „Men ded e livel forkjert, du som alti hâr arbjad på Lanned må âu ble hær," sâ
  Hâns Koffed.
  
  „Ja, men de e ju ded, jâ âu hejler ænj gjærna vel, men så vel jâ hâ Jor sæl å
  arbja me, å de så majen, a jâ kanj forsorja Familian på Ajendommenj."
  
  „Hâr du bled Venstremanj, Hâns Jørn, detta hær høres mæst, som når denja Blæmenj
  begjynjer å præka."
  
  „Naj, jâ e værkan Højremanj æjle Venstremanj, for de e nâd, jâ’nte hâr Forstan
  på, men jâ mener bâra detta, a Bønnarna hâr Plikt te å sælla Jor te
  Lanarbjarabællana, nu di ente hâr Arbaj te dom. Hær e ju âu asjellia Gåra på
  âuer Hundrede Tynjelan, å de skâde ente, om hær ble tâd så majen Jor frå, a der
  kunje ble te trelle-fira Huzmanjsbrug, så stora, a en Familia kunje hâ sit Ud-
  komma der."
  
  Nu va’d unga Hâns, der va ver å ble varmer. Hâns Koffed røste på Hâud.
  
  „De e livel en lorli Tid, vi læwa i. Du mener, a di stoste Gårana skujle sjevtes
  ud te Huzmanjsbrug, men Peter sajer ævent de modsatta. Hanj mener, di mæste
  Gårana e for små, for hær bler’ed for dyrt å hojla Maskiner." 
  
  Hâns svâre ente, å Hâns Koffed sod lid å grunjada, så begjynte hanj ijæn:
  
  „Troer du, der e stort nâd ver denja Lyngbakkan dær oppa ver Krashawa, som du
  snakte te Peter om i Formeddes?"
  
  „Nâ, stort Fet å søja e der ente, de kanj jâ nok se, men vi e ju unga å raska
  bådde Trina å jâ å ente bånge for å tâ fat, så jâ troer livel, vi nok skujle få
  Ajendom å na me Tiden."
  
  „Ja, enj Slidara e du, lesom Jæp Jørn va, de e Synj å saj anjed, men troer du,
  de forslår —Jorn e skaven på denj Len."
  
  „Ja, slides ska der, de ved jâ got, men et Pâr unga Menjesker kanj udrætta
  majed, især når di arbja for dom sæl; å Lyngjor kanj livel âu gje Sæ, de hâr jâ
  set."
  
  „Ja, du snakkar brâ nok, Hans, å jâ troer âu, a Viljan e brâ nok, men de e bâra
  Pænjana, de kniver me, for du hâr vel ente ræt monga?"
  
  „Naj, jâ hâr spârad maj fæm, seks Hundrede Kroner sammen, å de e ju ente stort."
  
  „Naj, de forslår værkan te Næb æjle Raw, når der ska kjevves Ajendom, men, nue,
  Peter å jâ snakte om, a vi kunje ju tâ daj me i Mârn å kjøra op å se på’nj, å
  ves vi så mena, a der e ammelit å tâ fat, å Manj vel slå lid å, kunje jâ kansje
  livel gjorra Udvej for Pænjana."  Hâns Jørn slop Hammarenj.
  
  „Vel ni jælpa maj te Ajendommenj, Hâns Koffed?"
  
  „De hâr jâ’nte sajt, jâ sâ, jâ velle tâ me op å se på’nj, mera lâuer jâ ente i
  Dâ, men jâ kunje got unja daj enj Ajendom, de e ju mæst, som om jâ hadde lid
  Pârt i daj, jâ hænte ju Joramoer te daj, å de va denj håresta Turn, jâ hâr vad
  uda for i mina Dâ."
  
  Så tâu Hâns Koffed sinj Stok å stagrada jem. 
  
  Hâns Jørn hadde hejler ente Ro på saj, hanj måtte jem å fortælla Trina å Moer,
  va Hâns Koffed hadde vad nera å snakt me’nj om.
  
  Di ble âu glâ, kansje de livel kunje lokkas. Hâns Koffed hadde ju injed lâut,
  men di kjænde’nj å veste, a hanj va alti majed vârsamenj, å især når de galt
  Pænjasâger, men når hanj nu tâu derop for å se på Ajendommenj, hadde hanj nok
  livel Meninj om å jælpa dom, om ente hær så enj anj Stâ.
  
  Denj Natten saw værkan Hâns æjle Trina, så optâna va di âuer, va Mârndânj velle
  gje.
  
  Strajs âuer Medda kom Peter å Hâns Koffed kjørenes å tâu Hâns Jørn me, å så
  kjøre di ad Lyngenj te for å se på Ajendom.
  
  De fosta di så va, a Vænj va majed uzal, fujler å Døgger å Slawer, men de va vel
  ente de varsta, hanj kunje vel lawas.
  
  Hâns Koffed va ræjti i sit Æs i Dâ, hanj syntes alti om å varra Rådgjivara ver
  Ajendomshandel æjle Øjahandel, for de va nâd, hanj hadde Forstan på.
  
  Hanj âuertâu strajs Førerskawed å ætteså alt majed grundit, å Jens Massen, som
  Ajermanj hed, opdawada snârt, a di Handelsmanjana, hanj hadde fåd, ente va
  tesinjs å kjevva Kattenj i Sækkjenj.
  
  Stâuehuzen så ræt got ud, di va âu pånå nya, men Lâhuzen va gamla å
  forhobbada. Der va en long smâl Lâlænja på ti Rom. Ajle Væggjana va klinda, å
  Tømmered va sjæwa å krogua Skâupâla, å laut va hær, så injen å dom kunje gâ
  râga. Hær va Fælâ å Øjalâ å Lo å Gol. Så va der en Hodda te østre Lænja, å hær
  va Vâunsjyl å Fårahuz.
  
  Di tâu na fost inj i Fælân, hær va så svårt å skommelt, a di måtte lokka Uddørn
  op for å kunja se. Besætninjen  va tre Koskræppa, der va så mawra, a di nâue
  va rezeføra. Så va der to Ungnød, som nok va årsgamla, men di va’nte storre ænj
  Får å lesse longtoada,
  
  „De e då nonna, som lyzer op i Lanskaved," grinada Peter.
  
  Denj ena Koen va røbrogu å denj andra sortbrogu å denj trede blakku, å Nøden va
  røbrogua beggje to, å Peter gjore nok mæst Nar a ded hela.
  
  I et Hol ver Sian å Fælân lå fille-fæm Griza, som nok ente monglada Åjleren, for
  Hâuden va mæst lesse stora som Kroppana, å stivsjøga va di, så di nâue kunje
  reza dom.
  
  Så gjik di inj i Øjalân. Hær så strajs lid bære ud, de va nømt å se, a vær
  Kjærna, der va teâuers, hadde Øjen fåd. Di va pent hujlua, denj ena va nok lid
  te Års, men kunje livel varra Øj i nonna År inu, å denj andra va mæn fæm
  År. Hâns
  
  Koffed så strajs, a de va et dajlit Dyr, som di nâue hadde Mâga te på Mârua.
  
  På Loenj sto en Hakkelsekjista, de va ajle di Maskinarna der va. I Golled va enj
  Hawrapajl på tol-tre Las, men på Stænjed va der mæn et Pâr Rom Halm, så de velle
  nok kniva me, a der va nok te Kjørna, te di kunje komma på Græz. I Hoddan va tre
  Får, som ente så ijla ud, å di så âu ud te å varra i Øn. I et lided Rom ver Sian
  å Fårahuzed gjik tre Ænner å et hal Snes pjøskua Høns. Vâuna å Awlsreskawer va
  der, så de ævent kunje rabba å, men hejler ente mera.
  
  Så tâu di na ud for å se på Jorn. Hær va et Sjevte på to Tynjelan me Râu, hanj
  så ente så dårlit ud ænjdå, å Peter mente, a hanj kunje ble helt goer, bâra hanj
  fikj et Pâr Sækkja Kunstgjønninj i Framtiden. Klæwerâgrana va ju bâra enbârt
  Rajgræs, Klæwer slo nok ente an, forrenj hon hadde fåd Mærgel. Då di kom hen te
  Plojninjen,  sâ Peter, a hon lignada ævent Kjørna, for hon va brogu lesom
  di. Naj, de va nok bæst ente å ploja for divt hær.
  
  Då di kom jem, skujle Stâuehuzen beses, å hær så ente så ijla ud, sæl om der
  trænjdes te å ble lid mâlt å nyt Paper på. Jens Massen hadde sæl byd na, å hon
  hadde kost så majed, a hanj hadde mæst bled rent fattier ver’ed, sâ hanj. Hær va
  âu goer Plâz, for hon va på sju Rom. Hær va bådde Sâl å Storstâua å Dâlistâua me
  Sænjahol, å så Foststâua å Kammers å et stort Kjøkken me Un.
  
  Hâns Koffed va âu oppa på Tiled å så saj om, hær va ævent te Strøsæ å en Tynja
  Brørâu.
  
  Nu hadde Jens Mas Konna Unjarnamâdenj færdier, å Jens gjæsbø te Bors, de va bâra
  skorrinj Mâd å jemmalawad Pålægj, men der va bådde Drekka å Syp. Anretninjen va
  nok mæn hal sømpel, men di hadde go Abetit, å Mâdenj smâgte dom.
  
  Hâns Koffed sâ te Âna Jens Mas, a de va då nâd dajlit Brø, hon hadde bâgt, å Âna
  ble så glâr ver denja Rosen, a di kom i Snak. Hon fortalde om di to raske å
  præjtie Horrana, di hadde, men de va gåd me dom, som de gjik me så monga andra
  unga Menjesker, di syntes ente, hær va nâd å værka me jemma, å så va di rezt te
  Amerika. Nu kunje Jens å hon ente majta å passa Ajendommenj lænjer ena, å derfor
  va’d, di velle sælla.
  
  Då Unjarnan va tâd, skujle di ju te å snakka om Handelen. De va Hâns Koffed, som
  begjynte:
  
  „Saj vos nu, Jens Massen, vår majed e’d så, a Ajendommenj ska kosta?“ Jens
  Massen så lid forbawster ud.
  
  „Jamen, jâ sâ’d ju te Hâns Jørn, då hanj va hær i Hinjdânj, a hanj koste ti
  Tuzen Kroner, å tre Tuzen Kroner skujle der så udbetalles.“
  
  „Ja, de ved jâ nok, men vår majed slår du så å? Jâ  mener nu, a ni Tuzen
  Kroner me to Tuzen i Udbetalninj e enjhellu nok for’enj.“
  
  „Naj, de kanj der ente varra Snak om. Ni hita vest injenj Ajendom te denj Prisen
  me senn’en Stâulænja å senna Øj."
  
  „Men Lâhuz å Jor å Fækraitur e då livel nâd arbarmelit Bravâz, å de e livel hær,
  Injtægtarna ska komma frå."
  
  Bådde Hâns Koffed â Jens Massen va drevena Øjahanlara, å di veste, a enj
  Handelsmanj må kunja bådde fira å hâla.
  
  Så ble di ver å sedda å krongla å akedera i âuer enj Tima, å Hâns Jørn va majed
  spænder på, va de vella ænna me.
  
  Nu hadde livel Hâns Koffed fåd Kjevvesommanj ner- prutader te ni å et hal Tuzen
  Kroner me to å et hal Tu­zen Udbetalninj, men di forsto âu, a nu gjik Jens
  Massen ente lænjer ner.
  
  Så vænde Hâns Koffed saj te Hâns Jørn.
  
  „Nâ, va mener du, vel du hâ Brakkan te denj Prisen, å du sæl kanj skaffa di fæm
  Hundrede Kronarna, ska jâ nok skaffa Ræsten."
  
  Hâns Jørn va så ivrier, a hanj darrada.
  
  „Ja, de vel jâ, å så hanla vi!" å Hâns rezte saj å rajte Hån fram.
  
  „Nâ, nâ, minj Horra, ente så ivrier, nu ska vi fost hâ bestæmt, va der ska følla
  me i Kjevved," sâ Hâns Koffed.
  
  Så begjynte di ijæn å pruta å akedera. Hâns Koffed va majed stiver, alt skujle
  følla me, bådde River å Tjiver å Hârstæw å Sajs. Peter hadde fåd Pen å Blækj å
  Paper fram å sod å skrev op, å der va’kje denj Tinj, som ble forgat.
  
  Då di kom te å snakka om, va der va i Stâulænjan, hadde livel nær hela Handelen
  strânad på Slawklokkan.  Jens Massen hadde arrad na ætte sinj Fâr å velle
  behojla na. Hâns Koffed holt bestæmt på, a en Slawklokka høre Ajendommenj te, å
  føre di Slawklokkan væk, fikj di nye Ajarna aldri Hæjl å Lokka på dorres
  Ajendom.
  
  Jens Massen sâ, a ded va bâra gammel Âuertro, men nu blannada Âna saj i Snakked
  å sâ, a hon hadde hørt ævent de samma, å kansje de livel kunje hâ nâd på saj, å
  derfor va’d bæst, a Klokkan ble. Så måtte Jens Massen gje saj.
  
  Nu tâu Hâns Jørn å Jens Massen hinjanj i Hån, Hâns Koffed å Peter lâ dorres
  Hænner âuanpå te Vetterlihed, å så va Handelen slutad.
  
  Då Hâns kom jem, va Klokkan bled ti, å Væntetiden hadde vad long for Trina, hon
  va ju så spænt på, va de velle føra te. Hon kom imod Hâns i Dørn.
  
  „Nâ, va ble’d så te Hâns?"
  
  „De ble ævent, som vi velle hâ’d!" å Hâns grev na om Lived å svong na runt på
  Golled.
  
  „Nu e jâ enj Udbyggjara å du en Udbyggjarakonna, Trina."  Lila Hannes, som saw i
  Slâbænkjenj, vâunada ver detta Spetakkeled å satte saj âuer Ænna å glode på dom.
  
  Monne va Fâr å Moer skavada dom for?  Hâns tâu’enj i Fawnenj å gâ’nj enj
  Svinjom, hanj skujle ju âu jælpa Fâr, når hanj ble stor.  Så satte Hâns saj te
  Ro ver Bored å fortalde om, veddan Handelen hadde forregåd.
  
  „Jo, Hâns Koffed hâr vad enj goer Manj mod vos, å jâ ska gjorra, va jâ kanj, så
  hanj aldri ska komma te å forhâuad," slutada Hâns.
  
  „Ja, å jâ ska jælpa daj, Hâns," svâre Trina stelle.
  
  „Ja, å jâ vel be te Vorharre, a hanj vel læggja sin Lokka te,“ veskada Stina. 
  
  Hâns tâu henjes Hån.
  
  „Men va mener du nu, Moer, vel du ble hær i dit Huz, vår du hâr vad så lænje,
  æjle føller du me vos op i Lyngenj? Der e go Plâz te daj, å Trina å jâ ser
  hælst, a du føller me, men du må ju sæl om’ed."
  
  „Jo, Bælla, jâ føller me jer. Jâ e nok gammel, men livel rask, å kanj vel livel
  gjorra igrân Gawn inu, jâ kanj då se denj lila, som ni vænta, lid tegoa, å ska
  nok âu sorja for Hozzetøj te jer ajle."
  
  „Tak ska du hâ, Moer. Jo, der bler nok Brug for din Jælp, for der bler nok mæst
  mera å sjødda, ænj Trina å jâ kanj âuerkomma, når vi ska forvanla vår Lynghyta
  te et lided Amerika."
  
  Dânj ætte kom Peter der hen å spore, om Stina nu velle sælla sit Huz, for så
  velle hanj kjevva’d, de kunje brugges te Rojtarahuz, ves hanj fikj gjevter
  Rojtara.
  
  Då Stina sâ ja, bø hanj fæm Hundrede Kroner for’ed. De mente Hâns va næt betalt,
  å så hanlada di. Hær fikj Stina saj enj lidenj Nødsjellinj, om de knev. Di fæm
  Kronarna om Månadenj, hon fikj i Åjlerdomsunjestøttelse, va ju hejler ente
  stort.
  
  Fjâurtan Dâ ætte flytte di så op i Lyngkrogenj, som Peter hadde døvt dorres
  Ajendom. Om Formeddanj kjøre Peter et Las derop. Hâns folde me, å om Ættemeddanj
  kom hanj så kjørenes me dorres ajena Øj for Melkavâunenj for å hænta Ræsten å
  Stompana å Trina å Moer å lila Hannes. Stina måtte livel torra Iven me
  Forklesnøppenj, då di kjøre. Hær hadde hon ju hat sit Jem i âuer førretjive År å
  præut bådde got å ont.
  
  Nu sod hon got injvirad på Slâbænkjenj bâg i Vâunenj me Kjættan på Sjød, å på
  Bokkenj sod Hâns å Trina me Hannes imæl dom. Hanj va nu halanjed År å va ju
  fæzeli glâr ver å komma ud å âga. Soln sjende å Larkan song,  som om hon hadde
  Betalninj for’ed. Der va Forår i Loften, å der va âu Forår i Sinjed hos Hâns å
  Trina, nu skujle di ju begjynja for dom sæl å viza, va di dâude te.
  
  Då di rajte så lånt, a di kunje se dorres nya Jem, sâ Trina strajs, a de så då
  så pent ud. For andra å se te va der nu ente majed pent ver’ed. Der va nâue nâd,
  som fortjænte å kajles Hawa, bâra et Pâr krøglua Kjøssebæratræ å trelle-fira
  vanskafta Stekkelsbæratorna, å bâg Hoddan sto to stivta Pila, vår der sod et Pâr
  Kråger å galpada.
  
  Trina syntes ju, a de va en stor å præjti Stâulænja hær va, men dorres Møbler
  fylada mæn så lid, men hon trøstada saj me, a de kunje vel komma, når di fikj
  bære Rå, å hon skujle nok jøssa op så got, hon kunje.
  
  Hâns måtte tebâga enu enj Gong for å hænta Moersa Båza, som hon nu hadde gjed
  dom.
  
  Då hanj kom jem me na, skujle Trina te å molka, men de viste saj nu, a Blakka å
  Røryggja va helt sena, di skujle âu kalla nu i Framtiden. Svortbroga molkada
  igrân, men der ble livel injen Melk å levera te Majeried, men om enj Månad velle
  Moersa Rosa kalla, å når di så fikj tre nybæra Kjør, å di kom på Græz, velle di
  nok få en hel Firspunjskanja fujl å Melk om Dânj.
  
  Om Mârnenj Klokkan fira, hal fæm måtte Hâns å Trina alt op. Øjen skujle ju foras
  enj Tima, forrenj di skujle for Melkavâunenj. Rotan va ju long, å de va bære å
  brugga enj hal Tima mera te vær Tur ænj å jawa så, for så skujle Øjen âu hâ mera
  Kjærna. Livel ble’d op mod Medda, injan di nåde jem.
  
  Når Hâns så hadde fåd Meddesmâd å enj lidenj Meddessæwn, va Klokkan ble’d pånå
  to, å så skujle hanj fost te å arbja hær jemma, men så ble hanj âu ver så lænje,
  hanj kunje se. 
  
  Denja Melkakjørslen va slet ikkje ârti, men Hâns va got klâr âuer, a de va livel
  ded, der skujle jælpa dom te å hænja ver Ajendommenj, for de ble ente stort, a
  hanj velle gje di foste Årn. Hanj fikj attan Øra for vært Hundrede Punj Melk,
  der va å kjøra, å de ble te tol-tre Kro­ner om Dânj om Vinjterenj å fille-fæm om
  Sommarenj, å ævent te å klâra Tarminarna.
  
  Nâbo va der ente monga for dom å komma sammen me. Der va nok Krashawagårs å
  Dammagårs, men di va ju Bønner å sjøtte ente om å hâ Omgong me Udbyggjara. Så va
  der Mårtinj Annars. Hanj hadde, då hanj va unger, kjevt saj enj Lynglod på
  tille-tâl Tynjelan å gjed saj te å bryda na, men då hanj hadde fåd denj halla i
  Awl, ble hanj kjiv å’d. Nu hadde hanj to Kjør, som halsvolt, for Jorn gâ lid, va
  hon kunje.
  
  Di hadde injena Bælla, men Malena, som Kon hed, paste Ajendommenj, å Mårtinj tâu
  saj Lived så læt som mâulit. Hanj gjik lid på Dâløn hos Bønnarna om Høstenj, å
  om Vinjterenj sto hanj å lawada River, å fost på Sommarenj tâu hanj så enj Tur
  på fjâurtan Dâ å gjik runt å sålde dom, å de va denj stosta Hojtiden for hannem
  på hela Åred. Hanj va fâster Leverandør te ajle di stoste Gårana i hela
  Soggened, brugte hanj å saj.
  
  Mårtinj holt majed å Syp, men jemma delde Malena ud te’nj, så hanj fikj ente
  mera ænj te Gaddelihed, men når hanj hadde vad uda å sålt River å fåd Pænja på
  Lomman, brugte hanj ota å tâ saj en „Ræwadâlatur" på tol-tre Dâ.
  
  Præstenj hadde hat fat i’enj enjgong å formânad på’nj, a hanj skujle la ble me
  detta Drekkeried, men Mårtinj hadde nok svârt, a de va då vel bære å varra Konge
  for enj Dâ, ænj Stoddara hela sin Læwetid.
  
  Malena å hanj læwde ente helt got sammen, de vel saj, di gjik å småtrættedes frå
  Mârn te Awtan, men de va nok 
  
  mæst bled senn’enj Vâna. De ble livel mæst alti Mårtinj, der måtte gje saj, men
  hanj prottesterde enjhellu.
  
  Østan for Hânsa, oppa i Skâukântenj, bode Amerikânarenj, som Folk alti sâ — va
  hanj hed, va der nâue nânj, der veste. Hanj va et lorlit Menjeske, som Folk mæst
  va farru te å varra bånge for.
  
  Hanj va ensammenj å holt Huzhojlerska, å så va hanj så ræjer, a hanj nâue sæl
  veste, vår monga Pænja hanj hadde, hanj kunje got kjevt denj bæsta Gårenj, der
  va i hela Soggened å betalt’enj kontant.
  
  Hanj va enj fattier Udbyggjarahorra frå Markersen. Då hanj va bled komfremerder,
  velle hanj ente tjæna Bønner, men kom så te Sjøs, å så for hanj i monga År å va
  hela Varden runt. Tesist ble hanj i Amerika, å hær hadde hanj tjænt så
  ustortelit me Pænja ver å grawa Gujl.
  
  Då hanj va et hal Hundrede År, kom hanj jem. Fost bode hanj i Rønna et Straj,
  men hær kunje hanj ente trives, så hadde hanj kjevt detta Huzed oppa i Lyngenj å
  byd’ed om, så de ble stort å fint. Hær va fille-sæks Tynjelan Jor te, â
  Amerikânarenj hadde to Kjør å enj Hæst å paste sæl sinj Ajendom å sinj stora
  Hawa. I Jajttiden gjik hanj på Jajt mæst vær Dâ, men omgjikkes ente sina
  Sognabo.
  
  De sjedde enj ynjka Gong, a hanj kom te et Møde, å tâu hanj så Ored, gâ hanj
  Folk ren Besje, de va, som om hanj kunje se, va di tænjte å injaholt. Kloger å
  belæster va hanj âu, som Præst og Deen tesammen, å hadde en hel Stâua fujl å
  Bøjer.
  
  Der va en Storja om’enj, som hadde gåd hela Soggened runt å jolped te, a Folk
  hadde fåd Respækt for’enj.
  
  Væstan Kjærkan bode Ola Lârsen, Ola Lokøja kalte Folk hannem, for de a hanj alti
  blynkjada så tæt. Ola hadde Awl te et Pâr Kjør å va Tækkjemanj om Sommarenj, å
  om Vinjterenj sjøtte hanj ente stort anjed ænj å spella Kårt.
  
  Hanj velle hælst hojla Selskaw me di stoste Bønnarna, å va âu Hojremanj, å hansa
  stosta Glæ va, når hanj kunje komma te å spella Kårt sammen me dom, å då va hanj
  nok glatter.
  
  Hanj møte i Krâuenj mæst væranjen  Awtan, hær va ju alti Makra å få. Hanj
  holt saj hejler ente for finer te å spella me Tjænestedrænja å plokka dom for
  nonna Kroner, de va ju Pænja der âu va væra å tâ me.
  
  Hanj va ju enj majed drevvenj Trekårtspellara, der mæst alti vânt, â Folk sâ
  om’enj, a hanj tjænte mera på å spella Kårt om Vinjterenj ænj på å tækkja om
  Sommarenj.
  
  Så va’d enj Lâurda Awtan, a Ola va gåd te Krâus for å spella Kårt. Hær va møt
  Nels Koffed frå Hunjalortagårenj å Lârs Olsen frå Tævesjinjshuzed, di va âu
  fasta Gæster hær.  Så kom Jørn Marker frå Højaælled derinj. Hanj kom æjla
  sjæjlan te Krâus, men nu hadde hanj vad henna hos Slajtarenj å fåd Pænja for en
  Kal, hanj hadde sålt, å så mente hanj, der måtte varra Rå te enj Kop Kaffe.
  
  Strajs kom Ola hen te’nj å spore, om hanj ente velle varra me te et Slaw
  Trekårt. Strajs svâre Jørn naj, men Ola ble ver å snakka for’enj, å tesist fikj
  hanj’enj âuersnakter. Men de skujle ente vâra mera ænj en Tima, å så bâra på fæm
  Øra Stekked.
  
  Ola gâ fost enj Omgong Kaffesvårta å sin gâ Hunjalortabonenj âu enj Omgong. Jørn
  Marker va’nte majed vân te de Slawed å fikj snârt Humøred svært op. Hanj slo i
  Bored å svor på, a hanj skujle beta dom ajle tre, men så skujle di âu spella om
  nâd, for detta va ju Vâutehorraspel. Så ble Spelled sat op te en Krona
  Stekked. 
  
  Som Spelled va bæst i Gong, gjik Dørn op, å Amerikânarenj kom inj. Ajle glode
  forbawsta på’nj, der va injenj, der hadde set hannem på Krâuenj forra.
  
  Hanj satte saj ver et Bor le ver Kårtspellarna å forlongde enj Kop Kaffe me Brø
  te. Hanj intreserde saj vest majed for Spelled, for hanj sod hela Tiden å så på
  dom, å då Kaffed va tâd, tyde hanj saj nærmer å satte saj ver Sian å Ola Lokøja.
  
  Di hadde nok Spellefeber ajle sammen nu unjtâns Ola, hanj bâra skravada Pænja te
  saj. Især gjik’ed ud âuer Jørn Marker, halfujler va hanj, å slo me vær Gong
  gjore hanj, æntan hanj hadde Kårt te’d æjle aj. Di haltrøs Kronarna, hanj hadde
  fåd for Kallenj, va snârt væk.
  
  Så rezte Amerikânarenj saj å gjik helt hen té Bored.
  
  „Ja, unjsjyl, a jâ blannar maj i Spelled, men jâ vel bâra forreslå, a Ola
  betaller tebâga, va hanj hâr vunjed, å så går jem.“
  
  Ajle ble så forbawsta, a di nær hadde tavt Kårten.
  
  Ola ble blæjer å stammada:
  
  „Va, va mener ni? Jâ må vel spella så lænje jâ vel!“
  
  „Ja, så lænje ni spellar ærlit, men ente når ni spellar på Kjæltrinjavis!"
  
  „Va, va sajer ni?"
  
  „Jâ sajer, du e enj Kjæltrinj, Ola. Dær henna i Krogenj bâg Jørn Marker hænjer
  enj Spajl, å når Ola så hâr sinj Plâz hær, kanj hanj sedda å kjikka i Spajlenj å
  se, va Kårt hans Mespellara hâ."
  
  Hunjalortabonenj sprong op.
  
  „Nâ, så de e derfor, du al ti ska hâ denj fâsta Plâzenj hær å alti vinjer, dinj
  gamla Skobbernak, men nu ska du livel âu få så go en Drakt Pryl, som der kanj
  liggja på Rân."
  
  De så galed ud for Ola nu, for Hunjalortabonenj va 
  
  stor å starker som enj Hæst, men Amerikânarenj tâu hannem me et fâst Tag om
  Skolrana å satte’nj ner ijæn.
  
  „Naj, vi ska injed Slawsmål hâ hær, Nels Koffed. Ola betaller nok âu Pænjana
  tebâga, når hanj får tænjt saj om, æjla ska Polletied nok læra hannem’ed."
  
  Ola va bled blæjer å darrada âuer hela Kroppenj. Så begjynte hanj å râga i
  Væstalomman å tâu en Hånfujl Tokroner å Enkroner å Fæmåtjiveøra å smed dom på
  Bored. Hanj velle så præua å lesta ud, men Amerikânarenj tâu et Tag i Armenj
  på’nj, så hanj ømmada saj ver’ed.
  
  „Du behøver ente fæjes så, Ola, du forgjædder ju rent di Tikronesædlana, du
  stopte i Tajnebogen ijåns.“
  
  Ola forsto, a hær va injen Vaj udanom, hanj måtte hâ Tajnebogen fram. Hær va
  fira Tikroner, som âu ble lajda på Bored.
  
  Nu lo Amerikânarenj hannem gå, men Hunjalortabonenj kunje livel ente dy saj, men
  lestada saj ætte’nj, å då Ola âvnada Yderdørn for â gå, fikj hanj et Spark
  bâgidi, så hanj floj tre-fira Âlna hen a Gårenj.
  
  Nu kom Værtenj farenes for å se, va hær va på Færa. Amerikânarenj vænde saj
  mod’enj:
  
  „E’d jer, der hâr hænjt Spajlenj op dær?“
  
  „Naj, naj gon, hanj hænjde dær, lænje forrenj jâ kjevte Krâuenj," va Værtenj
  rasker te å svâra.
  
  „Nâ, ja, nu târ ni’enj så ner, å var så lid mera vârsammer me å hænja Spajla op
  enj anj Gong.“
  
  Di tre Spellarna hadde nu delt Pænjana, å Nels Koffed vænde saj te
  Amerikânarenj.
  
  „Men veddan kunje ni då strajs se detta me Spajlenj? Nu hâr vi andre sodded å
  spellad me Ola så ota å aldri tænjt på nâd.“
  
  „Nâ, jâ hâr ju set å hørt lid om, veddan de går te andra Stâ, å då jâ høre
  snakkes om, a Ola alti vânt, tænjte 
  
  jâ, a hanj nok hadde lawad nâd, som kunje jælpa på Lokkan, å då jâ så Spajlenj,
  forsto jâ strajs, veddan de hænjde sammen, men nu mâ ni hâ Gonat, Manja.“
  
  Då denja Storjan kom ud, forsto Folk, a Amerikânarenj va enj Manj, di måtte se
  op te.
  
  Om Valberdâ hadde Hâns fåd sin Sæ i Jorn, å nu skujle hanj te å sætta Roer. Jens
  Massen hadde aldri præut â awla Roer, hanj mente, a der skujle nok bære Jor te,
  ænj hær va, for a di skujle ble te nâd. Men Hâns satte et helt Tynjelan me
  Kålrâbier å et Tynjelan me Kantofler.
  
  Lid hen i Maj fikj Trina enj stor, rasker Horra, alt gjik âu got. Tre, fira Dâ
  ætte sto hon op, å då der va gåd et hal Snes Dâ, kunje hon passa sit Arbaj som
  vân.
  
  Hær va âu nok for na å sjødda. Di hadde tre nybæra Kjør å trøs, halfjærs Punj
  Melk om Dânj te Majeried, å Kjyllinja å Ællinja hadde hon ju âu. Hâns å Trina va
  enia om, a di skujle nok klâra dom. Di tre Hundrede Kronarna, der skujle te te
  Tarmin, hadde di pånå samlada.
  
  De varsta å alt va me Jorn, for de kunje Hâns got se, a hon gâ ente
  majed. Klæwered va mæst bled te Røsyrer, å Korned ble nok ente hejler majed te
  nâd. Hon trænjde hårt te Mærgel å Gjønninj, å de va nok ente nømt å skaffa.
  
  Hanj spore sinj Nâbo, Mårtinj, te rås, men hanj mæst grinada ad’ed å sâ, a de
  betalde saj aldri å vâua Mærgel på seddan uzal Lyngjor, hanj skujle bâra passa
  sin Melkarota, å la Jorn gje, va hon kunje.
  
  De va Hâns livel ente tesinjs me, å Mårtinj sâ så, a der va Mærgelkula bådde på
  Krashawagårs å på Dammagårs, å hær kunje hanj vest got få Mærgel, når hanj velle
  betalla got for’enj.
  
  Hâns spore fost på Krashawa. Jo, Mærgel va hær, men Kulan va fujl å Van å skujle
  pompas læns, forrenj der va nânj å få. 
  
  Hær va âu Mærgel å få, hanj skujle sæl hâ noggenj, å Hâns kunje så got få Lâu å
  smida op Hælten for Hælten, å velle hanj hâ de hela, koste hanj haltrøs Øra
  Lassed. De mente Hâns va et rimelit Tebod, å så gâ hanj saj i Gong me’d.
  
  Vær Dâ i âuer enj Månad sto hanj i Mærgelkulan frå Klokkan to om Ættemeddanj te
  ni om Awtanenj, men då va der âu en årdenli Dynj, å Dammabonenj vurderde na te
  to Hundrede Las.
  
  Hâns velle så gjærna beholt denj hela, men då ble’d ju hundrede Kroner, hanj
  koste, å de va ju monga Pænja, å di va der ju så bârt om. Men Dammabonenj va enj
  galanter Manj, hanj tebød, a Hâns kunje få Lâu å betalla’d på flera Gonga, å så
  slo Hâns te.
  
  Nu skujle hanj så te å kjøra’nj jem å ud på Âgrana, å de va mæst lesse stort et
  Arbaj. Ves hanj skujle læssa sæl å kjøra me enj Vâun, ble’d nok ente te mera ænj
  fæm Las på enj Ættemedda, Hanj måtte vel se, om der va enj Dâlønnara å få te
  Jælp te å læssa.
  
  Hanj rådes så me Trina om’ed, hon betænjte saj ente lænje, men svâre:
  
  „Naj, Hâns, vi ska’nte laja Dâlønnara, for de bler for dyrt, men jâ târ derud å
  læsser. Hær e ente så strænjgjerlit jemma nu, jâ e færdi me Roarna. Moer kanj se
  te Småkraiturn, å denj lila târ jâ me maj, hanj bær ente Utølla ver å varra uda
  enj Sommardâ."
  
  „Ja, men de e ente Kvinjfolkaarbaj å læssa Mærgel, Trina, troer du, a du kanj
  tølla’d?"
  
  „Â, de går nok, Hâns. Ska vi, som vi hâ snakt om, driva Lyngkrogenj op te et
  Mønsterbrug, må vi nok ente skryda unjan, men jâ må âu tâ minj Pârt å Sled, sæl
  om Ræwkan bler lid øm ver’ed.“
  
  Dânj ætte, då Hâns hadde tâd sinj Meddesæwn, va   Trina âu klâr te å føllame. Enj
  gammajl Bællavâun hadde di ju, som denj lila kunje liggja idi, å så tâu Trina
  fat å læssa. De va livel tungere, ænj Trina hadde tænjt saj, å då de va Awtan,
  va hon så øm i Ryggjenj, a hon nâue kunje bokka saj, å en stor Vredblæra hadde
  hon fåd i vær Hån, men di hadde âu kjørt ti Las på denj Ættemeddanj, å Hâns
  hadde ente behøvt å vænta på Las nânj Gong, sæl om Trina va bled lid forsinkad,
  når denj lila skujle hâ Patta.
  
  Dânj ætte va Trina møt ijæn, å i Dâ gjik’ed mæst bære, nu hadde hon fåd
  Hånnalaw, demmeså.
  
  Injan Râuehøstenj kom, va di færdia, å då hadde di fåd fæm Tynjelan mærglada, å
  di va enia om, a de va livel et got Arbaj å få udræt på enj Sommar, å de skujle
  nok âu visa saj te næsta Sommar.
  
  Så kom Râuehøstenj, å hær va âu nâd å tâ fat på, for hanj va goer, å hær va âu
  to Tynjelan, men Hâns å Trina sjøtte de hela sæl, å hær ble livel âuer hundrede
  Trawa Râu. Hawranj va seddan, a de kunje rabba å, men Blanninjssæn va rent lort,
  å der va mæst mera Lawsurt â Vijlspærgel ænj Sæ. De velle kansje livel komma te
  å kniva me For te Vinjterenj, for Klæwer va der ju injed bled, å Hawranj skujle
  Øjen hâ, å derfor ble’d nok mæst enbârt Râuhalm, a Kjørna skujle læwa på, å hær
  va ju fira Molkekjør å to Kvajer nu. Bâra Roarna velle ble goa, så gjik’ed vel,
  â di ble âu mæst bære, ænj Hâns hadde vænt; der ble nok pånå et Pâr Hundrede
  Tynjer.
  
  I Oktober skujle der varra Lestasion âuer Melkakjørseln, å Hâns va majed spænder
  på, veddan detta velle spænja å. Hanj hadde ju så majed, a der ævent kunje ble
  en liden Dâløn, men ble hanj nu nerbønj, så hanj nâue fikj nâd for å kjøra, va’d
  mæst de samma, som om di jawada hannem frå Huz å Jem. 
  
  Då hans Rota ble oprâvt, veste hanj føje, va hanj skujle saj. Kansje hanj skujle
  nojes me di attan Ørana, som hanj hadde nu. Tesist tâu hanj livel Mod te saj å
  bø toåtjive Øra.
  
  Formanj, som râvte op, syntes nok, a de va for majed å ble ver å stå å tyggja om
  mindre Bod, men derva injenj, der velle by, å så ble hanj ju nødder te å slå te.
  
  Denj, der va glâr, va nok Hâns, de ble ju minjst halanjed Hundrede Kroner mera
  for hannem på et År, å de va livel monga Pænja.
  
  Dânj ætte fortalde hanj’ed for Mårtinj, men hanj bâra grinada ad’enj å sâ, a
  hanj va et domt Fæ. Hanj skujle forlongt fæmåtjive, så hadde hanj fåd de me.
  
  Då Hâns va bled færdier me Feskjesplojninjen, tâu hanj fat å tarska. Hanj mente
  nok, a hanj kunje tarska de hela me Plojl å livel ble færdier te Jyl.
  
  De va Râuenj, der tâu Tid, å hanj tâu de mæsta å enj Månad, sjønt Hâns sto på
  Loenj frå to om Ættemeddanj te ni om Awtanenj. Om Formeddanj, når Hâns va væk,
  va Trina uda å kâstada å sjelde, va hanj hadde torsked Dânj forra. Der ble âu
  pånå tjive Tynjer Râu. Hawranj torsk hanj bâra så majenj, som hanj skujle hâ te
  Strøsæ, Ræsten skâr hanj te Øjen. Blanninjssæn va âu snârt torsked, for der ble
  mæn sju, åta Tynjer. Der va livel såt på to Tynjelan. 
  
  Et Pâr Dâ for Jyl va hanj færdier me Tarskninjen, å så holte hanj Jyl te
  Hæltrekong å sjøtte ente anjed ænj kjøra Melk å passa Kraiturn. Men så tâu hanj
  fat uda i Lyngenj.
  
  Hanj hadde sat saj for, a hanj velle bryda to Tynjelan vært År. Lyngenj va bled
  revvenj i Sommars, men nu skujle Jorn plojes, å Stenenj skujle brækkes op å
  kjøres væk, å di stoste sjydes. Hâns sled vær Ættemedda, å når Væred va så ijla,
  a hanj slet ikkje kunje varra der, va hanj mæst helt unøtta.
  
  De va sist i Februâr, a Hâns måtte hojla saj jemma i nonna Dâ, der lå mæst en
  Âln Sne âueralt.
  
  Enj Ættemedda sod hanj så inja å læjde me Horrana, de kunje ju âu varra ârtit
  enj Gong imæl. Så fikj hanj Iva på enj Manj, der kom me vældi Fârt på â tâu
  Kosenj ner mod Huzed. Di fikj nok Frammada i Dâ, å de va nâd, der mæn sjæjlan
  sjedde. Detta va hejler ente nânj Bezzekræmmara, kunje Hâns se, for hanj hadde
  ente nânj Gjynkel på Nakkanj. Då hanj kom nærmere, kjænde Hâns hannem âu, de va
  Bedegâdaskomâgarenj, Janus Skâu hed hanj.
  
  „Nu må der vel skujla varra Val,“ sâ Hâns, „for når Bedegâdaskomâgarenj e uda me
  denj Fârten, e’d alti Val, de gjæjler."
  
  Skomâgarenj hadde sat saj i Hâud, a Udbyggjara å Arbjara âu skujle varra me
  bådde i Sognarå å andra Stâ, å detta kjæmpada hanj for mæst bådde Nat å Dâ. Men
  de va mæn liden Tak, hanj fikj for sit Arbaj. Udbyggjarna forsto’enj ente, å
  Bønnarna grinada ad’enj, de vel saj, når der skujle varra et Val, vår der va
  Brug for Udbyggjarnes Stæmmer, va di så majed væl mod’enj te Valled va âuerhat,
  for di veste, a der va injenj, der va så vila som Bedegâdaskomâgarenj, når de
  galt om å få Udbyggjarna te å møda fram.
  
  Hanj va ju majed ivrier Venstremanj å hadde sledded monga Stæwlasøller for denj
  Sâgens Sjyl. Folk sâ, a då Blæm ble valder te Rigsdâsmanj fosta Gong, hadde
  Bedegâdaskomâgarenj ente vad i Sænj på en hel Ugga. Om Natten forsøllada hanj
  bonnaløst Fodatøj, som skujle i Brug Valdânj, å om Dânj va hanj uda å agitere
  for Blæm, å der va ikkje et Huz frå Læwka te Krashawa æjle frå Skrobba te
  Årsbajla, udan Skomâgarenj hadde vad der.
  
  Der va ju dom, der trode, a Skomâgarenj bâra arbjada for sæl å få saj enj go
  Bestellinj enjgong, men di, der trode ded, kjænde ente Janus Skâu ræt. Hanj
  hadde et pent Huz me Awl te en Ko å tjænte âu got på sit Hånværk å va âu lesse
  vælstellader som monga Bønner. Skriva å regna kunje hanj âu som enj Deen, å
  Snakketøj hadde hanj, som denj vilesta Prokkerâtenj, så for denj Sâgen Sjyl
  kunje hanj got varra me, vår de skujle varra.
  
  Nu kom hanj inj å hælste, men hanj hadde så strænjt, a hanj nâue hadde Tid te å
  sedda.
  
  „Ja, de e ju denja Majerigjennerâlforsamlinjen på Lâurda de gjæjler, Hâns
  Jørnsen, der må du møda op.“
  
  „Nâ, ska der varra Gjennerâlforsamlinj i Majeried, de hâr jâ slet ente hørt nâd
  om?“
  
  „Hojler du injed Blâ?“
  
  „Jo, jâ hojler Tidenenj sammen me Mårtinj Annarsen  men jâ hâr ju så majed
  anjed å sjødda, å de e ente alti, a jâ får na læst."
  
  „Ja, enj Slidara e du, Hâns Jørn, de ved jâ got, å du får nok âu Sjik på
  Ajendommenj hær, men derfor må du âu varra me, når de e Udbyggjarnes Sâg, de
  gjæjler, å denja Majerigjennerâlforsamlinjen e majed vikti. For ser du, då
  Majeried for fæm Ar sin ble steftad, velle di store Bønnarna slet ikkje hâ di
  små Udbyggjarna me, men tesist gjik di livel me te’d på di Betingelsarna, a di
  skujle hâ Valræt ætte Koantâled, å på denj Mådan hâ Udbyggjarna slet injed å
  skujla hâ sajt, men detta ska vi nu se, om vi kanj få foranrad på Lâurda. Jâ å
  nonna andra Udbyggjara å nonna Venstrebønner hâr ingjed Forslaw om, a ajle nu
  ska hâ ens Valræt. Di store Bønnarna ska nok møda, å di hâ ju âu di monge
  Stæmmarna, men livel troer jâ, vi nok ska klâra vos, for vi e livel di monge,
  demmeså."
  
  „Kanj de ente varra pånå de samma, væm der rår, når bâra Majeried går got?"
  spore Hâns.
  
  „Naj, Hâns, de skujle då livel hælst varra seddan, a de va Menjesken, der
  stæmde, å ente Kjørna. Å seddenenj som du, der slider, så Iven står stiva i
  Hâud, for å få Ajendom å Lyngkrogenj, fortjæner bære å hâ dovvel Stæmmeræt, ænj
  sedden’enj som Bolbybonenj, der hâr arrad Gårenj me trøddeva Molkekjør ætte
  Fârenj å aldri gjort Gawnsgjærninj me sina Hænner, å hanj sedder nu i
  Majeribestyrelsen. Men jâ troer, a Udbyggjarna vel âu vâuna enjgong å forstå, a
  di hâ âu Ræt å Pligt te å varra me å styra Lanneds Sâger, å âu hâ Ræt te dorra
  Pârt i Glæn å Lokkan i denja Varden."
  
  Hâns svâre ente, men så tâu Trina Ored:
  
  „Ja, jâ troer, a de e sânt å ræt alt, va ni dær sajer, Skâu, men jâ inar for, a
  de sjer vel ente i vår Tid, men Bællana vel kansje nå’d. Å jâ ska nok driva Hâns
  astâ,  bådde nu å enj anj Gong, når der ska varra Val, å hanj ska âu stæmma på
  dom, der vel arbja te Gawn for di små.“
  
  „De va ræt, Trina. Vi må âu hâ Konnarna me, så vârar’ed kansje ente så lænje,
  som ni troer, for jælpes vi om’ed, går’ed mera fort, de hâusar du nok frâ i
  Sommars, Hâns, då ni kjøre Mærgel.“ Hâns grinada.
  
  „Ja, de passar nok, Skâu, å ni kanj âu alti lida på maj, når der ska udrættes
  nâd te Udbyggjarnes Væl, sæl om jâ’nte kanj majed me Skrivninj å Regninj å di
  Delana."
  
  „De e got, Hâns, men nu må jâ fæjes, Farvel.“
  
  A Skomâgarenj va alt i fujl Fârt, mæns Tobaksrønj sto te Værs som frå en
  Skorstenspiva.
  
  Lâurda Awtan møte Hâns âu i Krâuenj te rætta Tid. De va nømt å se, a der va nâd
  særlit te Forhanlinj, for di mæste Intresæntarna va møta. Sâlenj va propfujler
  me Folk. Sæl Amerikânarenj va møter å hadde sat saj le foran Tâlarastolenj.
  
  Formanj bø Vælkommen, å så fortalde hanj enj Del om, veddan Majeried hadde gåd
  de sista Åred. Så kom Kaserenj fram å gâ saj te å ramsa en long Rækkja Tâl op,
  som injenj høre æjle forsto, å så ble Berætninj å Regenskaw gokjænt.
  
  Nu kom de spænnenes.
  
  Formanj sto op å sâ, a der va framsat et Forslaw, der gjik ud på, a Lâuenj
  skujle ændras, så ajle fikj ens Valræt, æntan di hadde en Ko, æjle di hadde
  monga. Om der va nânj, der velle udtâla saj om Sporsmåled.
  
  Knud Dam frå Kjimpagårenj bâ om Ored. Bedegâdaskomâgarenj å hanj sod sammen, å
  Skâu hadde fåd hannem te å varra fosta Tâlara, de velle tâ saj got ud, a de va
  enj Bone, der lâ for. Knud Dam va ju majed unger, men hanj va klåger å belæster
  å got inja i Sâgarna. Når  hanj nu bâra ente ble for antererder å gjik i Stå,
  når hanj kom op på Tâlarastolenj.
  
  Då hanj nu kom op å skujle begjynja, så hanj âu majed unjselier ud. Ajle Iven va
  ju vænda mod’enj. Hanj krønnada å hostada et Pâr Gonga, men så fikj hanj Iva på
  Amerikânarenj, hanj nikkada å så milt te’nj, de va ævent, som hanj velle saj:
  „Tâ bâra fat, minj Horra, jâ ska nok jælpa daj, om de kniver." Å så fikj hanj
  Mod.
  
  „Når jâ hâr sat mit Nawn på detta Forslawed, som vi nu ska te å behanla, så e’d
  forded, a de e tvartimod Grunjtânkan i Andelsbevægelsen, a der ska varra
  preveligerad Valræt i våra Andelsmajeri. De e nâd, som Hojremænjen hâ fåd
  injført, å som vi nu må se å få forandrad. De e ju å håna Huzmænjen, a de e
  Kjørna, der ska stæmma, å ente Manjana personlit. Der e kansje dom, der mena, a
  hanj me di monge Kjørna e mera injtreserder i, a Majeried går got, ænj hanj, som
  bâra hâr en æjle to Kjør, men de passar slet ente, for en Tikrona for denj lila
  Huzmanj hâr kansje mera å saj for hannem, ænj en Hundredekrona hâr for
  Bonenj. Om der nu kommer enj ynka Huzmanj me i Bestyrelsen, sjer der vel injenj
  Skâ ver’ed; der e vel monga å dom, der hâ lesse goa Æwner som Bonenj, sæl om di
  ente hâ fåd så goer enj Skolegong."
  
  „De e hørt!" râvte Skomâgarenj å skâlada hen te sinj Nâbo, Bolbybonenj, som sod
  påsjøns for’enj.
  
  Folk gâ dom te å grina, di veste ju ajle, a Bedegâdaskomâgarenj å Bolbybonenj
  aldri kunje komma sammen, udan di skujle munjhugges å drella enjanj.
  
  Knud Dam ble ver:
  
  „Å vi, som kajla vos Venstremanja å mena nâd me’d, må ju skamma vos ver å stå
  fram ver ajle Folkatinjsval å forlonga ajle Valrætsprevelegiarna åskafta, når vi
  jemma i vårt ajed Majeri hâ ævent de samma." 
  
  Knud Dam gjik ner te sinj Plâz, hanj hadde nok klârad na fint.
  
  Der va flera Venstrebønner, som så te enjanj, di hadde slet ikkje tænjt, a Sâgen
  kunje udlæggjes på denj Mådan.
  
  „E der flera, som vel hâ Ored?“ spore Formanj.
  
  Annars Væst, Bolby, mæjlde saj strajs. Hanj va alt arrier, forrenj hanj kom op
  på Tâlarastolenj å begjynte.
  
  „Ja, jâ tænjte minj Skâl nok, a detta velle komma enjgong. Då vi for fæm Ar sin
  vertâu, a vi skujle byggja et Majeri, sto jâ hær på Tâlarastolenj å sâ, a vi
  skujle ente tâ dom me, som ente hadde minjst fira Kjør, de fordyrada bâra
  Driften, å vi velle bâra få Harm å Forarjelse å dom.
  
  Men då va der injenj, der velle høra på maj. Naj gon, vi skujle varra så
  demokrâtiska, så de ammada ikkje, ajle skujle kunja komma me, sæl om di nâue
  hadde Awl te en Hønna. Så fikj jâ livel injført, a vi, som hadde di monge
  Kjørna, âu skujle hâ mæst å saj ver Majerigjennerâlforsamlinjarna, men nu i Dâ,
  nâue fæm År ætte, kommer Udbyggjarna å forlånga å få læje Valræt. Jâ synes, Knud
  Dam, som æjla e enj fornoftier Kar, skujle skamma saj ver å anbefâla senn’ed
  Forslaw, for ded e der livel injen Meninj i, a senn’enj som Skomâgarenj, som
  bâra kanj hojla en Ko, ska hâ de samma å hâ sajt som enj anj, der kanj hojla mæl
  trøddeva, førre."
  
  „Du kanj vest hâ nok å gjorra me å hojla en, når de e bezzevarmt," komm’ed så
  tort å alvårligt frå Amerikânarenj.
  
  Folk gâ dom te å flâzgrina, så Annars måtte stansa lid, Hanj sænde Amerikânarenj
  et Pâr vassa Iven. Hadde’d vad enj sømpel Udbyggjara, der hadde præut å svâra
  hannem seddan, skujle hanj nok fåd Svâr ijæn, men denja Amerikânarenj va ju så
  ræjer, a hanj kunje betalla Bolby to Gonga, om så skujle varra, derfor va’d nok
  bæst å taja. 
  
  Då Folk va blena færdia me å grina, tâu Annars Væst fat ijæn:
  
  „Jâ ser nok, a Skomâgarenj hâr vad uda å tromma ajle Udbyggjarna sammen, men e
  vi bâra fæmtan å di stoste Leverandørarna, der e enia om å saj nâd, bler’ed
  livel ente vertâd, sæl om der så e fæmåhalfjærs Udbyggjara å Småbønner, der
  stæmmer for’ed, å skujle’d så galed sje, så hâ vi fæmtan livel så majenj Pænj, a
  vi kanj byggja vårt ajed Majeri, så kanj Udbyggjarna stå der me dorra
  Melkapotta. De Grâned Melk, di hâ, forslår nâue te å hojla Majeried i Gong.“
  
  A så brystada Annars saj å gjik ner å Tâlarastolenj.
  
  „Nâ, du spor nok livel Moer fost,“ komm’ed sindit frå Amerikânarenj.
  
  Folk gâ dom ijæn te å grina. Sæl Annarsa goa Venner, Hojremanjana, grinada me;
  di kjænde ju ajle Annars å veste, a sæl om hanj va enj stor Hælt, når hanj kom
  ud på Møder, så va’d livel Kon, der bâr Bojsarna jemma.
  
  „E der flera, som vel hâ Ored,“ spore Formanj.
  
  Strajs va der injenj, der svâre, di hadde nok ente Mod te å tâ Ored for
  Amerikânarenjs Sjyl.
  
  Tesist rezte Ola Lokøja saj å bâ om Lâu te å saj et Pâr Or.
  
  „Nâ, nu ska denj Fetmikkjelenj op å smiska for Hojremanjana, men vænt bâra te jâ
  får Ored, så ska jâ livel rensjæra’nj,“ veskada Skomâgarenj te Kjimpabonenj.
  
  „La du hejler Amerikânarenj om’ed, hanj e livel vilara te ded, ænj bådde du å
  jâ,“ svâre Knud.
  
  Ola va majed alvårlier, hanj lâ Hâud på Sian å valde me Iven å så mæst helt
  vrælefarruer ud.
  
  „Jâ synes alti, de e så kjesamt, når Folk ente kanj forlæjes, men stå op å gloza
  enjanj, å de mener jâ hejler ente, vi hâ Grunj te i Awtan. De e ju sâ sânt å
  ræt, va  Væst sâ, a de e bâra tesat For Bønnarna å hâ vos små Udbyggjara me i
  Majeried, å jâ mener derfor, a vi må varra glâ å taknæmmelia, a vi fikj Lâu te å
  komma me. De e livel så râfor, a vi kanj sætta vor Kanja ud te Vænj, så târ
  Melkakuskenj na, sæl om der ente e mera ænj et Pâr Potter Melk, å når Månadsdânj
  e gåd, får vi våra Sjillinja, å ævent lesse majed for Punjed, som Bønnarna få."
  
  „Du prækar mæn hal lort, Ola, jâ troer nâue, Bolbybonenj gjer daj et Las Halm
  for denj Tâlan."
  
  De va Amerikânarenj, der brød å.
  
  De vâre lænje, forrenj Folk holt op me å grina, så Ola kunje begjynja ijæn.
  
  „Kjimpagårsbonenj sâ, a nu va’d Kjørna, der stæmde å ente Manjana. De synes jâ,
  e nâd Vræwl, for se, vi hâ då’nte Kjørna me hær oppa i Awtan."
  
  „Naj, dina kunje vest nâue hejler majta å gå så lånt."
  
  De va Amerikânarenj, der ijæn snakte me, å Folk va glâ, detta va ju mæst lesse
  ârtit som en Kommedia.
  
  Ola tâu fat ijæn:
  
  „Væst trâuada ju me, a ves Bønnarna nu ente skujle hâ mera å skujla hâ sajt ænj
  Udbyggjarna, så velle di kansje byggja dorres ajed Majeri. Skujle de nu gå sâ
  galed, så e’d Udbyggjarna, der i Awtan hâ lawad Riz te dorres ajen Raw. Men nu
  vel jâ bâra saj te mina, nue, K.. Kol.. te nue, te Udbyggjarna: Varren då igrân
  fornoftia Manja, for nue, nue...“
  
  „Hâr du hit dinj Ruerknajt inu?" komm’ed hojt å tydelit frå Amerikânarenj.
  
  Folk gâ dom te å grina, så di va ver å kvælles. Formanj rezte saj for å tyssa på
  dom, men hanj va sæl så fujler å Grin, a hanj nâue kunje saj et Or, så det
  nyttada ente stort. 
  
  Ola sto enj Stunj å så ner âuer Forsamlinjen, så lestada hanj ner å
  Tâlarastolenj å hen te sinj Plâz.
  
  Di mæste hadde ju hørt Storjan om Olesa Ruerknajt. Jyladâ hadde Ola gåd te
  Kjærkes, de va ju enj Stâ, hanj æjla sjæjlan brugte å komma. Nu hadde hanj ju
  alti et Spel Kårt i Lomman, å nu hadde hanj så stopt Salmebogen i samma Lomma,
  som Kårten va.
  
  Då di nu skujle te å sjynja, velle Ola tâ Salmebogen fram, men Ruerknajt folde
  så me å falt ner unje Stolenj, udan a Ola mærkte’d. Di, som sod i Stolenj bâg
  ver, hadde got set’ed, å dâ Rinjarakon Dânj ætte kom for å gjorra rent, hite
  hon’enj ju.
  
  Ændeli ble der så stelle, a Formanj kunje sporra, om der va flera, der velle hâ
  Ored. Bedegâdaskomâgarenj va ver å reza saj, men Kjimpagårsbonenj holt’enj nera.
  
  „Naj, taj du bâra, Amerikânarenj hâr årnad Paragraffarna for vos. Hanj hâr nu
  gjort våra Modstannara te Grin, å de e vest denj klågesta Mådan å tâ Sâgen på.“
  
  Då der hejler ente va andra, der velle saj nâd, gjik di te Afstæmninj, å de
  viste saj nu, a Forslawed ble vertâd me stort Flertal. Der va âuer firs, som
  stæmde for’ed å mæn fæmtan, som stæmde imod.
  
  Formanj sâ nu, a de skujle vertâs ver to Gjennerâlforsamlinjer, å derfor ble der
  en ny Gjennerâlforsamlinj om en Tima. Då Timan va gåd, va ajle Hojremanjana
  gåna, å så ble’d enstæmmit vertâd.
  
  Då Framtiden kom, hadde Hâns fåd brødded to Tynjelan Lyng, som hanj hadde sat
  saj for, å hær skujle nu sås Râu te Feskje.
  
  Foråred kom tilia, å Væred va så milt å got hela Maj, å Hâns å Trina va så glâ,
  alt tajnada ju så væl. Kjørna molkada got, di hadde ju mæn fira inu, men di
  hadde to Kvajer, som va got på Len, så te Vinjter velle di få sæks  Molkekjør,
  å der ble nok âu For te dem. Men i Juni kom Varmanj å Torran.
  
  Hâns gjik vær Dâ å kjikkada, om der då’nte kunje trækkja en Tordenbya op, som
  kunje gje lid Rajn. Men Rajned lo vænta på saj, å snârt begjynte der å ble gula
  Plâna i Vårsæn, som bredde dom for vær Dâ, å på Klæwerâgrana va der nâue Grønt
  te en Gjæslinj. Kjørna måtte gå i Lyngenj om Dânj, å så majada hanj Sæ å gâ dom
  Mârn å Awtan. Hâns fikj å læra, a Lyngjor kanj enj aldri lida på, Torran kanj så
  rapt sve de hela å.
  
  Met i Juni va hanj en Tur nera på Mârua å betalde Rænta, å hær, på denj sia, goa
  Mujljorn, va der mæst Lajersæ, å då hanj kom jem å så sina ajena åsveddena Âgra,
  va hanj ver å ønska, a hanj aldri va kommenj te Lyngkrogenj.
  
  Nu hadde Trina å hanj sledded som Bester å gjort dom ajl tænjkjeli Umâga, å
  livel ble’d bâra te denj rena Elændihed. Nu kom hanj vel te å sælla et Pâr å
  Kjørna, men de ble ente majed, a hanj fikj for senna mawra, forsvoltena Huer.
  
  Vær Formedda sto hanj på Melkavâunenj å ble gjennemstæjder, å når hanj så hadde
  fåd Meddesmâd å Meddesæwn, va Klokkan bled tre. Hanj skujle vad i
  Dammagårsmossanj ijæn i Sommar å smedded Mærgel op, men hanj syntes nâue hanj
  gad. Udfajled ble vel livel, a hanj kom te å gå frå Ajendommenj, hanj hadde ju
  injed å stå imod me, når Høstenj slo Fajl, som de så ud te, a Tefælled ble i År.
  
  Trina præude å trøsta’nj så got, hon kunje, men de va’nte nømt, for Âgrana va så
  svedda, så de va en Ynk å se, å Kjørna sentes for vær Dâ.
  
  Fost i Juli begjynte hon livel å trækkja sammen, å ændeli kom Rajned, å de ble
  et ræjtit Rodarajn. De begjynte  om Awtanenj å ble ver te Dânj ætte om
  Medda. Hâns ble helt gjennemvåder på Melkaturn, men de va hanj bâra glâr ver,
  for sæl om Rajned hadde vænt for lænje, så velle alt livel rætta saj enjhellu.
  
  Alt forandrar saj rapt på Lyngjor, å åta Dâ ætte va Âgrana nâue te å kjænja
  ijæn. Hâns så nu, a Râuenj hadde klârad saj helt got å velle nok ble pånå lesse
  goer som i Fjor. Vårsæn hadde fåd et Knækj å velle mæn ble spes, men nu ble der
  nok livel igrân Kjærna, å Klæwerâgrana grønades for vær Dâ, de velle ente vâra
  lænja, forrenj der ble gaddelit Tørebed. Så va der Roarna. Hanj hadde to
  Tynjelan i Sommar, di hadde sawed Meddesæwn mæst hela Dânj nu i longa Tider, men
  nu vâuste di i Sprinj.
  
  Då Rajned kom, fikj Hâns âu sit goa Humør ijæn, men nu galt’ed nok om å sjødda
  nâd, om hanj skujle hâ fæm Tynjelan mærglada ijæn i Sommar, men hanj fikj så
  Mårtinj Annarsen te å jælpa saj et Pâr Ugger, å så gjik’ed. 
  
  Der va snart gåd fira År, sin Hâns å Trina kom te Lyngkrogenj, å majed hadde di
  sledded i desse Årn, men nu begjynte’d âu å kunja ses, å Mærgelenj værkada nu.
  
  Hâns hadde lært adsjellit i desse Årn. Hanj forsto nu, a de kunje ente nøtta nâd
  å ble unøtta, når de vrântada saj me Awled æjle me Kraiturn, de va nok nâd, der
  alti velle følla me, når enj va Udbyggjara på Lyngenj, å dær va’d nok de bæsta,
  når enj, som Trina gjore, så alt frå denj lyza Sian.
  
  De sista Åred hadde vad lânt de bæsta, Hâns hadde hat. Nu kunje Jorn livel gje
  Klæwer, å i År hadde hanj høstad et hal Snes Las. Korned hadde âu vad helt
  pent. Hanj hadde fåd Huzen fujla me Klæwer a Sæ å hadde et Hæz på et hal Snes
  Las Hawra stånes, å derfor skujle di âu dâmptarska i År. Roarna fylada âu got,
  der ble nok fille-sæks Hundrede Tynjer.
  
  Men nu vad snârt rent galed me Bygjninjarna. Lâlænjan va ju majed gammel å
  forhobbad å så smâl, a der nâue va Plâz te nân Tinj. Hanj hadde sæks Molkekjør
  nu, å dom va der âu ævent Plâz te i Lân, men så hadde hanj tol-tre Ungnød å et
  Pâr Kalla, å di måtte stå i enj Krog på Loenj, å Svin kunje hanj føje injena hâ,
  for der va mæn et Svinahuz, å de va mæn lided.
  
  Trina hadde snakt om, a hon velle hâ monga Høns å Småkraitur, men de kunje ju
  ente la saj gjorra, når di  velle komma derner i Awtan å smâga Hâranj. Detta
  mente Hannes, hanj nok kunje hâusa, men de hadde livel nær gåd galed, for Nawned
  Jensen hadde Hannes aldri hørt for, å derfor hadde hanj forgat’ed, injan hanj
  nåde fram, å så sâhanj bâra, om Amerikânarenj velle komma å smâga Hâranj. Men
  Jensen forsto ju Meninjen å bâra grinada ad denj fina Titelenj, som Hannes
  gâ’nj, å svâre, a hanj kunje hælsa Fâr å Moer å saj Tak, hanj skujle nok komma.
  
  Då Hannes kom jem, va hanj enj fæzeli Kar. Amerikânarenj hadde gjed hannem enj
  stor Sjillinj — de va en Krona, å Hannes hadde aldri hat så monga Pænja
  forra. Men nu gâ Peter saj te å vræla, hanj velle âu hâ senn’enj stor
  Sjillinj. Så hite Bæstemoer enj stor blânker Fæmøra å gânj, a hærme va Sorjen
  slyt for denja Gongenj.
  
  Amerikânarenj kom om Awtanenj, å der va injed stort å mærka på’nj, hanj hælste å
  snakte som Nâbo å Værlæja. Hâranj va ju stor å feder, så der va ju nok te dom
  ajle.
  
  Så kogte Trina Kaffe, å Jensen gâ saj te å fortælla om Lived i Amerika. Der
  hadde hanj ju vad i fæmåtjive År. Ajle lydes, å især Stina, hon hadde ju fæm å
  sina Bælla derâuer. Hon fikj ju Brev frå dom enj ynka Gong, å di skrev mæst de
  samma vær Gong, a di hadde’d got, å va anjed skujle di âu skriva, de kunje ju
  ente nøtta nâd å fortælla om, va di hadde å træjkkjes me, Moer kunje ju livel
  ente jælpa dom. Hon kunje bâra be te Vorharre, a hanj velle varra me dom, å de
  hadde hon âu gjort vær Dâ, sin di rezte.
  
  Ja, Lived va tit hårt derâuer, fortalde Jensen, di starke trøde di svâge ner, å
  et Menjeskeliv ble ente regnad for stort. Der kunje ota tjænes stora Pænja, men
  di kunje lesse rapt taves ijæn, å der va men enj ynka, der tjænte dom ræja ver
  dorres Hænners Arbaj. 
  
  Så fortalde hanj om sit ajed Liv derâuer. Hanj hadde ente, som Folk mente, tjænt
  sina Pænja ver å grawa Gujl, de hadde sjet på en nømmere Måda. Hanj hadde âu
  præut bådde ont å got, men mæst å de fosta.
  
  Då hanj va unger, hadde hanj, som di mæste gjor, sat saj for, a hanj velle spo
  saj å tjæna saj enj Formua å så reza jem, detta gjik ju ente så nømt. Hanj hadde
  i flera År sajlt me enj Floddâmpara å âu tjænt næt å sat Pænjana i Bânkenj. Hanj
  hadde âu hat sæks Tuzen Dollars samlada å bestæmt saj te å reza jem om et År.
  
  Så enj Dâ, hanj kom te Bønj, fikj hanj å vedda, a Bânkenj, vår hanj hadde sina
  Pænja stånes, va gåd fallit, å alt, va hanj ajde, va tavt. Nu hadde hanj vad hær
  i tjive Ar å ajde nu ente mera ænj di Klærna, hanj gjik å sto i.
  
  Så tâu hanj fat som Bânearbjara på enj Bâna, som ble byder. De va et hårt Arbaj,
  men der tjæntes âu got, å då der va gåd et År, hadde hanj tjænt saj fæm, sæks
  Hundrede Dollars, men nu tore hanj ente sætta dom i Bânkenj. Hanj kjevte saj så
  et Stykje Jor på tre, fira Tynjelan, som lå ver Sian å Jarnbânastasion.
  
  Sin tâu hanj Arbaj på andra Bâna i tol-tre År, men enj Dâ sto hanj å va
  arbajsløzer, å så rezte hanj op for å se om sin Jor.
  
  Hær va ju sjet enj stor Forandrinj. Hær, vår der forrå bâra lå en
  Jarnbânastasion, va nu enj hel By, å hans Jor lå mæst helt inja i Bønj, å hær
  hadde hanj nu tjænt saj en Formua udan å røra enj Finger. Denj Jorn, hanj hadde
  gjed fæm Hundrede Dollars for, sålde hanj nu for tjive Tuzen Dollars.
  
  Nu rezte hanj jem — hanj hadde ente hørt frå Jemmed på monga År — men de hadde
  bled en stor Skoffelse for’enj, for Bællajemmed va nerrevved, å Fâr å Moer lå på
  Kjærkegårenj, å di to Brørana, hanj hadde, va rezta dær  hen, vår hanj kom
  frå. Hanj hadde så kjevt Huz i Rønna, men hær kunje hanj ente trives, så sålde
  hanj de å kjevte hær oppa i Lyngenj, de paste hannem bære. Hær va Fred å Ro, hær
  velle hanj ble, te hanj skujle bæres hærfrå.
  
  Klokkan va bled æjlua, då hanj rezte på for å gå. Hâns tænde Lojtan å folde
  me’nj ud, hanj skujle ju gje Øjen Natmål. Jensen gjik me inj i Lân å gjik â så
  på Besætninjen.
  
  „Ja, hær hâr du snârt en ræt pen Besætninj, Hâns Jørnsen, men hær e al for
  trânt, å Kraiturn trives hejler ente i senna sjymma Hol, du kommer te å byggja
  daj en ny Lâlænja."
  
  „Ja, de e brâ nok sajt, å jâ hâr âu tænjt enjhellu på’d, men jâ kommer nok te å
  vænta nonna År inu å se, om jâ kanj skrava lid Pænja sammen te’d. Jâ hadde ju
  ente majed å kjevva for å måtte låna de mæsta, som jâ nu må betalla å på, å
  derfor e der ente bled nâd teâuers te å byggja for.“
  
  Jensen sto å betænjte saj lid.
  
  „Tâ du bâra å bygj i Sommar, Hâns, jâ vel låna daj Pænjana te å byggja for, ves
  du vel hâ’d.“ Hâns så på’nj.
  
  „E de jer Meninj, for så sajer jâ Tak. Men de vel jâ bâra saj, a jâ kanj ente
  Stella stor Sekkerhed for Pænjana, hær e ju tre Pânt i Forvænj.“
  
  „Jâ vel slet injenj Sekkerhed hâ. Du kanj tro, a jâ hâr got set, veddan Trina å
  du hâr sledded i’ed, å jâ ved, a kanj ni betalla’d, så gjor ni’ed, å kanj ni
  ente, så e’d ente fosta Gong, a jâ kludrar nonna Tuzen Kroner væk. Men en Tinj
  må du lâua maj, å de e, a ni fortælla ikkje for nâd Menjeske, a jâ hâr lånt jer
  Pænjana. Får Folk de å vedda, hâr jâ snârt halla Soggened løvvenes på Dørana å
  vel låna Pænja, å de sjøtter jâ’nte om. Å så ska du byggja,  så de linar
  nâd. Der ska varra Plâz, sæl om Awl å Besætninj bler dovvel så stor som nu."
  
  „Ja, jâ e ræjtinok glâr for Tebod," svâre Hâns, „å ves a de ente vrântar saj alt
  for majed, går’ed nok âu, sæl om Gjæjlen nu bler fille-fæm Tuzen Kroner storre."
  
  Hâns å Trina fikj nâue sawed denj Natten, di hadde ju så majed å snakka om å
  lawa Plâner te denj stora Lænjan, di skujle byggja. Denj Amerikânarenj va livel
  enj Stâsmanj, va di enia om, seddan sæl by saj te å låna dom Pænja, å så velle
  hanj livel ente hâ mera i Rænta, ænj hanj fikj i Spârekassanj, hadde hanj sajt.
  
  Hâns tâu fat å kjøra sammen, så snârt de va Vær te’d, å de ble hanj ver me hela
  Vinjterenj.
  
  Så snârt de va så varmt i Væred, a Kraiturn kunje liggja uda, rev hanj alt de
  gamla ner, å så tâu Hånværkarna fat, å då Feskjed kom, sto der en Lænja så stor
  å breliant, som om de kunje vad te enj stor Bonagår, men hon hadde âu kost sina
  fæm Tuzen Kroner.
  
  Folk ondrades ju enjhellu âuer, vår Hâns hadde fåd Pænja frå te å byggja senn’en
  Lænja for. Læggja saj så majenj Pænj op der uda på Lyngenj kunje hanj vel livel
  ente, når andra på di goe Jorarna nâue kunje få na te å gå runt.
  
  De va hen i Februâr, a Bedegâdaskomâgarenj ijæn besøjte dom. I Dâ galt’ed de,
  som hanj hadde tænjt på å snakt om i så monga År. Nu skujle der dannas
  Huzmanjsforeninj.
  
  „Så hâusar du nok å møda på Tirsda Awtan," sâ Skâu, „for de e især Folk som daj,
  der hâr vist, a di kanj å vel nâd, a vi må hâ me."
  
  Hâns gjik jemmafrå i go Tid, hanj velle tâ na hen om te Mårtinj Annars å se, om
  hanj kunje få hannem me, for i Awtan måtte då ajle Udbyggjarna møda op. 
  
  Mårtinj hadde vad i Gong me å sjæra Rivetinja, å hela Golled va âuersåt me
  Spåner. Sæl lå Mårtinj nu på Bænkjenj å snev. Hâns fikj’enj ju vâgenj å spore,
  om hanj velle følla me.  Jo, de kunje hanj got, sâ hanj, hanj hadde injed å
  forsinka saj me, â så gjik denj Tiden, å Mårtinj grev sin Hâua å Troja for å gå
  me de samma.  Men nu blannada Malena saj i’ed.
  
  Hanj skujle vassego tâ å vaska saj å tâ sit Søndastøj på fost, sâ hon.  Mårtinj
  prottesterde. Hanj vaskada saj vær Sønda, le majed om hanj trænjde te’d æjle aj,
  sâ hanj, å så va der vel injen Meninj i å vaska saj ijæn i Dâ, de va mæn Tirsda.
  Så ble di ver å kjævlas om detta hær i dovvel så long Tid, som de hadde tâd me å
  vaska saj, å Ænnanj på’d ble livel, a Mårtinj måtte ud i Kjøkkened å dyppa
  Fingrana i Vaskefâd å gni Næza å Munj igrân, å så tâ sin Søndastroja på. Så
  ændeli kom di astâ.  Hâns ble mæst helt forbawster, då di kom inj, hanj hadde ju
  vænt, a di mæste Huzmænjen velle møda sennenj Gong, men hær va bâra trødeva,
  førre, der sod runt ver Væggjana å røjte å harkada å spottada, å Skomâgarenj
  hadde livel gjort saj enjhellu Umâga for å få dom te å møda fram.
  
  Mårtinj krev hen i en Krog å satte saj te å sniva, å de ble hanj ver me, te
  Møded va frambi.  Nu ble der delt Sångebøjer om, å så sång di enj Huz-
  manjssång. Der va’nte monga, der sång me, men livel syntes Hâns, de lydes så
  pent.  Hær va enj førder Tâlara, som fost holt en pen Tâla. Hanj fortalde om,
  veddan Bønnarna hadde trællad for Harremanj i gamla Dâ, men då Bønnarna va blena
  fri  Folk, hadde di vist, a di va’nte senna domma, fordrokkena Snæwl, som
  andra di mente. Di hadde sænt dorres Bælla på Hojskola å Lanbrugsskola. Så
  steftada di Lanboforeninjer å fikj oprættad Andelsmajerier å Slajterier å
  Brugsforeninjer, å nu vâre’d nok ente lænje, forrenj di âu fikj Majten inja på
  Rigsdânj.
  
  Men Huzmænjen hadde ente folt me i Udviklinjen, di fikj nok Lâu å varra me i
  Andelsselskawen, men æjla årnada Bønnarna de hela. Der va mæn âu enj ynka
  Huzmanj, der va så vila i Skolekunskaver, a hanj kunje tâ enj Plâz i
  Bestyrelsarna æjle Sognaråd, å forræsten så møte der mæn sjæjlan nânj te
  Val. Men skujle Huzmænjen få nâd å saj å få nâd gjennemført te Gawn for dom sæl,
  så måtte di âu sluta dom sammen å danna Foreninj.
  
  Då denja Tâlarenj va færdier, kom der enj Huzmanj frå Væstermarkersen op. De va
  enj lidenj vesser enj. Hanj så så unger å horraajtuer ud, men Snakketøjed hadde
  hanj i Ården. Hanj hadde nu vad me te å stefta Huzmanjsforeninj i flera å
  Sognarna å vænte, a hær âu ble steftad en i Awtan.
  
  „Men de e ente nok me, a der bler steftad Foreninj," sâ hanj, „vi må se å få
  ajle me, å âu varra me i Arbajed ajle, som vi har Æwner te, så bler di andre âu
  nødda te å tâ Hensyn te vos. De e nok et stort Mål, a Huzmænjen ska komma på
  læje Fod me di andre Samfunjsklassarna, men de kanj nås, når vi bâra sæl vel."
  
  Då hanj va færdier, kom enj Huzmanj frå Nylârskersen op. Hanj va Formanj for
  denj fosta Huzmanjsforeninjen, der va bled dannad. Hanj va enj hal gammajl Manj,
  å Snakketøjed gjik nâue så læt for hannem som for di forje, men der va go Meninj
  i, va hanj sâ.
  
  Der va især to Tinj, som Huzmanjsforeninjarna skujle arbja for. De va, a
  Huzmanjsbællana skujle hâ samma  Unjervisninj som Bonabællana. De hadde ju vad
  seddan forra, a når enj Huzmanjshorra va så vila, a hanj kunje knappa sina
  Bojser sæl, skujle hanj ud å tjæna som Vâutehorra, å denj Skolegongenj, hanj
  fikj, va’nte majed vær, å der va mæn enj ynka, der fikj nânj Skolegong, ætte di
  ble komfremerda.
  
  „Ves der ente sjer en Forandrinj hær, kanj Huzmænjen ente vænta å få dorres Kraw
  gjennemførda, å Huzmænjens Kraw ska varra Ræt å ente Almøssa. De andra stora
  Krawed vi stella e, a våra Bælla ska hâ Jor, å de så majen, a di kanj forsorja
  en Familia. Di ska ente som nu jawas te Bønj æjle te Amerika. Der e vel majed
  anjed, der âu må tâs op, men detta e nâd å de stosta.“
  
  Nu sto Bedegâdaskomâgarenj op å holt âu en ræjti pen Tâla, å så spore hanj, om
  der ente va nânj å Forsamlinjen, der velle saj nâd.
  
  Hâns kunje ente dy saj, men rezte saj å sâ:
  
  „Ja, jâ synes nu, a de e ræt å got alt, va hær e bled sajt i Awtan, å mener
  derfor, a vi nu ska danna Foreninjen å så se å få ajle Huzmænjen te å gå me.“
  
  Skâu spore så, om der ente va andra, der velle saj nâd, men de va der ente, å så
  sâ hanj, om ajle, der velle varra me, velle rækkja Hån op.
  
  Ola Lokøja va âu møter å sod le injan for Dørn, men nu rezte hanj saj å spode
  saj â lesta ud. Skomâgarenj så’d å râvte ætte’nj:
  
  „Ja, gå du bâra, Ola, du hâr ente dinj Plâz mæl sømpla Huzmænj, som vos!“
  
  Der va tre, fira som velle betænkja dom, di velle nok sporra Konnarna te rås
  fost, demmeså. Di andre rajte Hån op, å denj fosta va Hâns. Hær va et Arbaj,
  hanj måtte varra me i, sæl om Lyngrivan å Møjgreven lå bære for hannem ænj Pen å
  Bog. Der va trødeva, der tajnada dom  som Medlemmer. Så skujle di vælla
  Bestyrelse. Skâu ble ju strajs forreslånj, hanj va ju mæst sælskrevvenj, å så
  forreslo hanj Hâns Jørnsen.
  
  Hâns præude å prottestera, hanj hadde for nålia Skolekunskaver te å varra i
  Bestyrelsen, sâ hanj. Men de nøt- tada ente, hanj ble valder. Skâu ble så valder
  te Formanj å Hâns te Kaser. Nâ, de ble ju ente så stora Somma, hanj fikj å
  forvalta, for Kontigented ble mæn sat te en Krona om Åred. Varre vad me
  Regenskawarna, men hær kunje Trina nok jælpa’nj, hon hadde alti vad så vila i
  Skolan.
  
  Ævent som Møded slutada, vâunada Mårtinj, å Hâns å hanj foldes så ad jem. Hâns
  va ju majed optânj å, va hanj hadde hørt denja Awtanenj, å gjik å snakte om’ed
  på hela Jemturn, men Mårtinj delde ente hans Injteræssa for Huzmanjssâgen å
  svâre ente stort.  Tesist spore Hâns hannem, om hanj livel ente velle gå me i
  Foreninjen.
  
  „Naj,“ svâre Mårtinj kårt å bestæmt.
  
  „Ja, men vårfor då’kje ded, de e då livel mæn en Krona om Åred, de gjæjler, å de
  e då livel te å âuerkomma,“ sâ Hâns.
  
  „Ja, de e’d vel nok, men en Krona e livel âu Pænja, de e ævent de samma, som jâ
  târ for en Riva, å jâ kanj få sæks Pakka Skrotobak for di Pænjana. Men de e ente
  bâra Pænjanes Sjyl, a jâ’nte vel me. Nu i Går va jâ en Tur henna i Skarpeskâ, å
  hær fortalde di, a der nu va dannad Huzmanjsforeninj i Væstermarkersen, å Nels
  Klo frå Tinjstâbakkana va kommed me i Bestyrelsen, å ska di hâ senna Kara me i
  Huzmanjsbestyrelsarna, ska jâ’nte varra me. Hanj lawar ju River å går å sæller
  lesom enjanj, å de e der hejler injed galed i, men detta Stommened nojes ente me
  å sælla injansogna, men târ na bådde te Åkersen å hær lånt hen i Klæmmenskersen,
  å så sæller  hanj dom te halfæms Øra. Ikkje for ded, di e sâmænj ente mera
  væra, de e nâd klent Lort, hanj lawar, som injed hojla, å så e der mæn æjlua
  Tinja i dom, mæns der e trættan i mina. Men jâ sajer livel, a de e nålit gjort,
  hanj kunje hojla saj injansogna me sit Møj.“
  
  Hâns forsto nu, a hanj kom nok ente lånt ver å agitera for Mårtinj.
  
  Dâ Hâns kom jem lå Trina å saw, men hanj kunje ente dy saj, hanj måtte râva på
  na, hon skujle hâ å vedda me de samma, vennet stort Embede hanj hadde fåd. Trina
  ble âu glâ ver å høra’d, de va, som di hadde fåd enj Belønninj for dorres Sled å
  va bled lid ajtada.
  
  Hâns tâu saj sin Bestillinj majed alvårlit, å der va ikkje et Møde i Foreninjen,
  udan a hanj va møter. Te Forredrag å Fæster va Trina âu alti me, hon va lesse
  injtresert i Huzmanjssâgen som Manj.
  
  Hâns va’nte denj, der tâu majed Del i Forhanlinjarna, men ajle veste, a Hâns
  Jørnsen kunje di stola på, å hanj skrød aldri unjan for Arbajed i Foreninjen å
  hadde alt âuersnakt flera Huzmænj te å gå me. Regenskawarna føre Trina å
  forvaltada âu Pænjakassanj, å a denj alti stæmde me Regenskawed, skujle hon nok
  påse. 
  
  Nu va Horrana så stora, a di gjik i Skolan. Hannes va ti År, å Peter va åta. Så
  fikj Trina en Pibel, å der ble Glæ i Huza, de hadde hon alti ønst saj. Bæstemoer
  va ju gammel nu å âu hal skraduren, men hon kunje livel sedda å rokka Vaggan,
  når Trina hadde strænjt me Udaarbaj.
  
  Hâns hadde livel fåd saj enj Makker te å kjøra Melk, så nu kjøre hanj bâra
  væranjen Dâ. Der va âu så majed å gjorra me Ajendommenj nu, a hanj nâue kunje
  âuer- komma’d; got va’d, a Horrana snârt va så vila, a di kunje jælpa te.
  
  Met på Sommarenj tâu Hâns å Trina dom en Udflokt å kjøre ner te Mârua å betalde
  Hâns Koffed de sista å Låned.
  
  Hâns Koffed lå te Sænjs alti nu å hadde nok ente lânt ijæn. Hanj kjænde dom
  livel, men snakte ente majed me dom.
  
  Hâns va en Tur me Peter runt å så på Bedreften, å de va nømt å se, a Mârua va
  enj præjtier Ajendom, som gâ stora Injtægter, men de hadde âu kost enjhellu, sâ
  Peter, så Fârsa Pænja hadde mæst fåd Ben å gå på.
  
  På Jemturn fikj Hâns å Trina Lyst te å læggja Turn om te dorres gamla Jem. Di
  hadde ikkje set’ed, sin di flytte herfrå. Peter hadde fortalt, a hanj hadde
  lajt’ed ud te enj Dâlønnara, som gâ ti Kroner om Månadenj i Laja  å arbjada
  Pænjana å. Hâns å Trina så, a alt hadde Forandrad saj enjhellu, sin di bode hær.
  
  De hadde mæn vad et lided sømpelt Huz då âu, men Jæp Jørn hadde alti klekkad å
  kalkad’ed vær Sommar, å Stina hadde holt rent bådde inja å uda, men nu va’d så
  forhobbad å forlada, a de nâue va for Folk å bo i. Tâged va majed forrevved å
  nonna å Væggjana va nerrajnada, â så va der slåd gamla Bræskâla for.
  
  Der løv fæm Bælla udan for å gâlde å farrades. Trina gjik hen å snakte te dom å
  spore, vår di hadde Fâr å Moer henna.
  
  Denj ælsta va en Pibel på åta, ni År å va majed kjæknæbbad. Hon svâre, a Fâr å
  Moer va på Risby å løggada Roer, å Moer hadde denj minjsta me saj, for hanj
  skujle hâ Patta. Di andre hadde âu vad me denj fosta Dânj, men så hadde
  Risbybonenj sajt, a hanj velle ente hâ dom løvvenes dær, for di trødde Roarna
  ner, å sin hadde di måttad bled jemma, å hon kunje âu got passa dom.
  
  Trina tænjte, a di ble vest pasta dærætte, de så ente ud te, a di va blena
  vaskada denj sista Uggan, å de Grâned Klær, di hadde på, hænjde mæst i
  Lâza. Denj minjsta va enj Horra på mæst et Pâr År. Trina velle tâ’nj på Armenj,
  men opdawada så, a hanj hadde lawad i Bojsarna å hadde nok gåd me’d i flera Tima
  udan å ble rengjorder.
  
  Hâns gâ dom enj Haltrøsøra, som Moer kunje kjevva dom lid Kâga for, å så kjøre
  di ijæn, hær kunje di ente majed jælpa.
  
  „Jo, vest hâ Huzmænjen Trøbbel å Sled, men senna, som boa hær, hâr’ed livel var,
  å får Huzmænjen nâd å skujla hâ sajt enjgong, må di âu hâusa på Lanarbjarenj,"
  sâ Trina, mæns di kjøre.
  
  „Ja, de hâr du Ræt i, Trina, å skujle vi forgjædda’d, må Konnarna hâusa vos
  påd,“ svâre Hâns. 
  
  Då di rajte denj sista Bakkanj å så Lyngkrogenj liggja nera i Dâlenj, kunje Hâns
  ente taja, men sâ:
  
  „Synes du livel ente, Trina, a Lyngkrogenj nu târ saj helt pener ud? Jâ ved
  føje, om jâ velle byta me Peter Koffed, sæl om Mârua e fæm Gonga mera vær ænj
  Lyngkrogenj, for Peter hâr arrad Mârua å Pænja te, mæns vi mæst sæl hâr skavt
  vort Jem.“
  
  „Ja, de kanj du vel hâ lid Ræt i, Hâns, men der e livel majed å gjorra på
  Lyngkrogenj inu, men de vel nok âu komma, om vi må hâ Lâu te å behojla Hælsan."
  
  Hâns hadde brødded åta Tynjelan Lyng å hadde nu to-treåtjive Tynjelan unje Plâu,
  men hær va livel sju, åta Tynjelan Lyng inu, som hanj nâue veste, va hanj skujle
  gjorra ver. Der kunje vel nok ble Awlsjor å denj me, men de velle ble et stort
  Sled, for hon va så hæsseli fujl å Sten. Hanj syntes âu, a hanj hadde mæst
  Awlsjor nok, bâra hon ble ræjti drevven, kansje de derfor va bære å plânta denj
  sista Lyngenj te.
  
  Hanj spore sinj Nâbo, Mårtinj, va hanj mente om’ed, å hanj svâre rast: „La du
  bâra Møjed liggja, de hâr jâ gjort me minj Lyng, å de e ded, der betaller saj
  bæst. Ded å plânta e bâra et stort Påvâu å hâ, som enj sæl sjæjlan få Gawn æjle
  Glæ å.“
  
  Hâns syntes livel ente om detta Råd, å enj Dâ, hanj kom i Snak me Amerikânarenj,
  spore hanj hannem, va hanj mente om’ed.
  
  Jo, hanj mente, a de kunje vest varra majed ræjtit å plânta. De va nok et
  tæmmelit Arbaj, men Påvâued va ente så stort, men de galt om å plânta di rætte
  Slaws Træn, som kunje trives hær, â hanj velle rå’nj te å tâ en Tur te Åkersen å
  snakka me Koffed, Grâneli, om’ed. De va enj Kar, som hadde vist, a Lyng kanj
  forvanlas te et  lided Pâradis. Hær velle vest âu varra majed â se å læra for
  senn’enj som Hâns Jørn.
  
  Ded Råd syntes Hâns bære om, å enj Dâ strajs ætte Høst lâde hanj for for å kjøra
  te Åkersen. Trina velle âu me, hon va ju vân te å tâ Del i alt, va der verrøre
  Bedreften, å derfor velle hon âu se, va denja Plântarenj, som Folk snakte så
  majed om, hadde lawad.
  
  Då di kom, gjik Koffed ævent å va ver å sætta Støtter unje Grenana på sina
  Æbletræ, å de kunje âu tetrænjes, for hær va så majed Æble, a Grenana
  hænjde. Hawanj va âu på flera Tynjelan, så hær va nâd å gjorra.
  
  Koffed så ud te å ble glâ ver Besøjed, sjønt hær ota kom Folk frå hela Lanned
  bâra for å se de stora Arbajed hær va udræt. Hanj gjik me runt å viste fram å
  svâre på alt, va di spore’nj om.
  
  Trina va især forgryst âuer denj stora fina Hawanj å sâ, om de værkeli paste, a
  hanj hadde begjynt på denj bâra Lyngenj.
  
  Jo, de paste got nok, sâ hanj, men se, Moer hadde ju âu jolped te, å sin hadde
  hanj hat Lærlinja, som âu hadde fåd Lâu å sjødda nâd, å så hadde hanj begjynt
  tilia å tâd longa Arbajsdâ. Hanj hadde mæn vad sajstan År, då hanj forpaktada
  sinj Fârsa Lynglod, der va på fæm Tynjelan. Denj hadde hanj så brødded.
  
  Sin hadde hanj så kjevt denj ena Beddanj Lyng ætte denj andra for små Pænja, å
  denj bæsta hadde hanj sâ brødded, å denj andra hadde hanj plântad te, å nu va
  hær pånå halfjærs Tynjelan Awlsjor forudan en stor Plantâsia å denj stora
  Hawanj. Me Bygjninjarna hadde hanj âu gjort enj stor Del å Arbajed sæl. Hanj va
  bled gjevter, då hanj va treåtjive År, å Kon å hanj hadde strøjt ajl Stenenj, å
  sin hadde hanj vad Murara å Kon Hånslångara. 
  
  „De e livel uforstålit, a et Pâr Menjesker kanj få så majed udræt, sæl om de nu
  snârt e et hal Hundrede År sin, ni tâu fat,“ sâ Trina.
  
  „Ja, å som alt hâr grot å trivts," sâ Hâns.
  
  „Ja, for andra kanj’ed vel synes så, men for Moer â maj e der injed lorlit
  ver’ed. Se, Pastor Trânbær lære maj, vår viktit de e å hâ Vorharre me saj i ajl
  sin Gjærninj, å sæl om Trânbær å jâ sin gjik vær sina Vaja, hâr jâ livel alti
  holt fâst ver detta, å derfor e’d, a vi hâ hat Lokka å Velsajnelse ver ajl vår
  Gjærninj. Jâ hâ âu ætte fatti Æwna præut å læra andra de samma."
  
  Då Hâns spore, om hanj hadde Plânter å sælla te å plânta fille-sæks Tynjelan te
  me, svâre Koffed jo, hanj hadde got me Plânter â ajle Slaw i sin Plânteskola, å
  di va hejler ente så dyra.
  
  Trina begjynte så å snakka om, a hon kunje hâ Lyst te å læggja Hawa an, å om
  hanj âu kunje skaffa na Træ å Boska te denj.
  
  Jo, de skujle hanj nok, men hanj velle tâ en Tur derhen, når hanj kom på denj
  Len å se på Forhojln, så kunje hanj âu se, va for Træ der velle passa saj bæst
  for dom å plânta.
  
  Forrenj di kjøre, måtte di inj å drekka Kaffe. De fosta di så, då di kom inj i
  Stâuan va, a der va et stort Skaw, der va propfult me Bøjer.
  
  „Hâr ni læst ajle di?“ kunje Hâns ente la ble me å sporra.  Koffed grinada.
  
  „Ja, de hâr jâ ræjtinok, å monga forudan. Om Vinjterenj, når Awtnana e longa,
  e’d sunjt å læza en go Bog, de kanj lætta i Sinjed, å Menjesken læwer ente å Brø
  alena, står der ju skrevved, å de skujle Huzmænjen âu hâusa lid mera på.“ 
  
  På Jemturn sod Hâns å Trina hela Tiden å snakte om denja Koffedenj.
  
  „De e livel uforstålit, a hanj hâr kunjad nåd å få alt detta udræt, å livel så
  hanj slet ikkje så forslæwader ud,“ sâ Trina.
  
  „Jo, de kanj jâ nogged forstå, for et Menjeske kanj udrætta enjhellu på haltrøs
  År, når Viljan å Æwnarna e der, men a hanj âu kanj nå å få ajle di Bøjarna læzta
  å få Tid te å tâ ud å præka e mæst mera uforstålit, å Folk saja ju om’enj, hanj
  kanj Bibelenj pånå udanad,“ sâ Hâns.  Beggje va di enia om, a de va en Tur, di
  hadde hat Glæ å Gawn å.
  
  Trina va fæzeli optân å denj stora Hawanj, hon hadde tænjt å anlæggja. Då
  Mårtinj Annarsen enj Awtan kom der hen, fortalde hon for hannem om sina
  Plâner. Men Mårtinj delde ente henjes Injteressa for Hawa å svâre:
  
  „La du hejler ble me senna Tossastrajer, min Konna, for ded får du bâra
  Forarjelse å. Du må hâusa på, a de e livel bâr å skaven Lyngjor, å hon gjer va
  hon sæl vel, de hâr jâ erfârad så ota.  Trina hon tænjte, a Lyngjor ska hâ nâd,
  for å kunja gje nâd, å Mårtinjsa Jor hadde aldri fåd Mærgel å majed lid
  Gjønninj.
  
  „Men du skujle bâra hâ set senna Hawasâger, der va på Grâneli, å de e då âu
  Lyngjor, ævent som vi hâ hær.“
  
  Mårtinj veste nâue, va hanj skujle svâra te detta Snakked, men momlada lid om, a
  de kunje ente nøtta nâd å trættes me Kvinjfolk, å vær Præst prækada i sit
  Fårahuz. Å når denja Grânelimanj alti teråde å plânta, så va’d nok bâra for, a
  hanj kunje sælla Plânter å tjæna Pænja på, for sæl om hanj høre te di hællie, så
  sliva di Karana livel hejler ente udan Van.
  
  Trina va nær bled helt nag ver detta Snakked å gâ  Mårtinj ren Besje, så Hâns
  måtte te â mægla imæl dom, a di ente skujle ble helt uklâra.
  
  Men Trina fikj Oprajsninj, for då Amerikânarenj nonna Dâ ætte kom derner, å hon
  fortalde for hannem om sina Hawaplâner, gâ hanj henje helt Ræt å sâ, a de va
  majed fornoftit, å hær kunje nok âu ble enj pener å goer Hawa, men de velle tâ
  nonna År, for hær skujle âu plântas Læ. Men hon måtte hâusa, a hær âu skujle
  varra Blomsterhawa, for Menjesken trænjde alti te å hâ nâd pent å se på å glæs
  ver, å detta galt lesse got for Huzmænjen som for andra. Hanj hadde sæl monga
  pena Blomster i sinj Hawa, â Trina skujle gjærna få enj hel Del å hannem.
  
  Enj Dâ hen på Feskjed kom Grânelimanj å så saj om. Hanj så nok, a hær va gjort
  et stort Arbaj, som nok velle gje sin Løn, å teråde å plânta Lyngenj te. Trines
  Hawaplâner teråde hanj me, men hær skujle plântas enj Grânhækj om de hela, for
  hær va ju værvijlt å øt, men Grâner vâuste ju rapt te, så di kunje lojna for di
  andre Træn å Boskana. Plântarna kunje di få hos hannem ajle sammen te en læmpeli
  Priz.
  
  Enj Awtan sod Hâns å Trina å snakte sammen om dorres Plântninjsplâner, så sajer
  Hâns:
  
  „Der e livel en Tinj, jâ hâr gåd å tænjt på i di siste Tidarna, å de e, a jâ
  synes mæst, de e Synj å plânta hela Lyngenj te.“
  
  „Ja, men vårfor då ded, Hâns? Hanj liggjer ju hen te injen Nøtta.“
  
  „Hm, ja, de gjor hanj kansje, men nue, ja, jâ ved ikkje, om du kanj forstå ma,
  men då jâ kom hær ud å begjynte å slås me Lyngenj, va jâ le ver å hâda’nj, men
  nu, ætte a jâ hâr fåd Hâz på denj mæsta, e’d mæst, som om a jâ e kommed te å
  mena om’enj."
  
  „Jo, jâ forstår daj got, Hâns, jâ kanj âu got se, a Lyngenj e pener, å især
  nâr hanj blomstrar," svâre Trina.
  
  „Ja, en Lyngblomst e pen, å jâ troer nâue, a du får nân penere Blomst i dinj
  Hawa, men der e âu detta, a de e mæst, som om Lyngenj å jâ e i Familia. Hanj e
  halstarrier, men hårfør å nojsamminj, å ævent de samma e jâ âu, å de må nok ajle
  varra, som ska kunja trives hær uda."
  
  „Ja, hårfør å nojsamminj e du, Hâns, men om du e så halstarrier, ved jâ føje, jâ
  hâr då livel alti kunjad fåd Ræt på daj," sâ Trina å grinada.
  
  „Ja, du Trina, for du hâr alti tâd maj me de nætta, men æjla e der livel injenj,
  der får maj lænjer, ænj jâ sæl vel. Men jâ høre enjgong et lided Dækt, som hed
  Lyngenjs Bøn, å nu ska du høra:
  
  La maj ble vår jâ e.
  De e ni kanjsje sæl âu bæst tjænta me.
  Me denj uzlesta Jorn jâ târ te Takka 
  å vâuser på denj alra brattesta Bakka, 
  ja, hær jâ trives alrabæst, kansje.
  La maj ble vår jâ e.
  
  La maj ble vår jâ e.
  De samma sajer nok Larkan me, 
  å Âgerhønsen nok lessedan mena, 
  for vi e så fæzeli Govenner blena.
  Ja, Høns å Larka, di høra maj te.
  La maj ble vår jâ e.
  
  La maj ble vår jâ e.
  Så grant et Syn ni te Feskje ska se.
  I Tuzenvis hâr jâ då Blomster så nætta, 
  som sjevta Kolør å e mæst fivolætta.
  Vi vænte lænje, men kom livel me.
  La maj ble vår jâ e. 
  
  La maj ble vår jâ e.
  Sæl om de mæn e lid, va jâ hâr å gje.
  Lid Hønnu kanj bied saj livel hænta, 
  jâ forlångar værkan Tak æjle Rænta.
  Enj Kranjs te dinj Grav ska jâ âu daj gje.
  La maj ble vår jâ e.
  
  „Ja, men så la du bâra tol-tre Tynjelan å Lyngenj liggja, Hâns, vi få då livel
  en Plantâsia på sju, åta Tynjelan," svâre Trina, då hoň hadde betænjt saj lid.
  
  „Så ble vi livel enia om ded âu, Trina, å hær va’d livel daj, der måtte gje
  daj," sâ Hâns å grinada.
  
  Om Vinjterenj hadde Hâns strænjt me å grawa Plântehol vær Dâ, så snârt de va Vær
  te’d. Der va ju flera Tuzen Hol, der skujle grawas, men hanj va livel færdier te
  Mars, å så kjøre hanj te Grâneli ætte Plânter, bådde te å plânta uda i Lyngenj å
  jemma i Trines Hawa, å så tâu di fat å plânta, Hâns uda i Lyngenj å Trina i
  Hawanj. Fost plântada hon enj Grânehækj runt om hela Plâzenj, å hær skujle âu
  varra Hønsagår.
  
  Hâns va mæst lid unøtta ver’ed, for hær gjik ju âuer et hal Tynjelan å denj
  bæsta Jorn me, men Trina va ju vân te å hâ et stort Or å skujla hâ sajt, å
  derfor måtte Hâns føja. Der skujle ju varra enj finer Blomsterhawa nærmast
  Vinjuen, å så plântada hon nonna Rækkjer Reps å Stikkelsbær å Solbæra Boska, å
  så Froktatræ i Ræsten å Plâzenj, å hær ble plântad pånå førretjive Froktatræ.
  
  Trina va så ilsk på’d, a hon urada injed, sæl om Væred ota va lid ijla. Då April
  kom, va di færdia me Plântninjen bådde i Lyngenj å i Hawanj, å nu va’d bâra, om
  de velle gro. Hâns va farru te å mena saj âuer sinj Ajendom, nu hadde hanj ju âu
  Plantâsia lessom på di store Gårana.
  
  Hen på Sommarenj dø Stina udan å hadde vad sjøg,  hon va ju âu tæt ver di
  firs, så di kunje vel ente vænta anjed, men livel ble’d et Sawn, hon hadde ju
  alti tâd sinj Pârt bådde i Arbajed å Modgongenj å i Glæn, nu de tajnade te
  lyzara Dâ.
  
  Lila Lise va vel denj, der sawnade Bæstemoer mæst, hon va nu årsgammel, å
  Bæstemoer hadde alti past na. Men unga Kræfter ska løza gamla å, de e Liveds
  Lâu, å nu kunje Hannes å Peter gjorra ikkje så lid Gawn. Skolegongenj skujle
  livel ente forsømmes, de va Hâns å Trina enia om. Di skujle hejler ente ud å
  tjæna, forrenj di va blena komfremerda. Hær va âu nok å sjødda, å Lyngkrogenj
  skujle nok kunja forsorja enj Familia, for Trina hadde lært å hojla Huz me lid,
  å Hâns brugte hejler aldri enj Øra te Unøtta, men hver Øra, der ble teâuers, ble
  brugter te å forbæra Ajendommenj.
  
  Lyngkrogenj skujle ble te et Mønsterbrug, når di ble gamla, å enj å Horrana
  skujle forsætte, vår di slop, men for å nå detta, måtte der bådde slides å
  spâras. Di fikj å læra, a Jor e ente så nøm å få Kommando på, især Lyngjor. Et
  År gâ hon, så de bognada ætte, men så kom der andra År, vår Høstenj mæn ble
  skrâler, å der måtte knives å spâras på ajle Ler for å kunja fø Kraiturn
  igjennem, te Framtiden kom, men di hadde ju lært å tâ de ona me de goa.
  
  Trina hadde nu fåd saj enj stor Krødda Høns, de va bled te âuer Hundrede, å de
  jolp âu got på Injtæktarna.
  
  Et År ætte, a Hannes va bled komfremerder, kom hanj ud å tjæna, å Åred ætte ble
  Peter ju âu komfremerder. Di hadde beggje vad ret vila i Skolan, men Hâns veste
  got, a for å ble te nâd å varra me i våra Dâ forlånges der enjhellu, derfor
  skujle hans Horra âu på Hojskola om nonna År. De skujle ente gå dom, som de
  hadde gåd hannem. 
  
  Der hadde vad snakt om mæl Huzmænjen, a di skujle sætta Hâns inj i Sognaråd å i
  Majeribestyrelsen, men Hâns hadde bed saj fritânj, hanj hadde værkan Tid æjle
  Lyst, hadde hanj sajt. Men Sanjhedenj va denj, a hanj hadde ræjti go Lyst, men
  hanj veste på Forhån, a hanj velle ente kunja fyla sinj Plâz, hans
  Skolekunskaver va så nålia, a hanj injed Gawn kunje gjorra, men bâra kom te å
  sedda hos som enj Stokkamanj.
  
  Frå hanj slop Skolan, te hanj ble Huzmanj, hadde hanj nâue hat en Pen i sin
  Hån. Sin hadde hanj livel skrevved sit Nawn, når hanj skujle kvitera for sina
  Majeripænja, men de va mæst alt. Hanj holt Blâ sammen me Mårtinj Annarsen, men
  når hanj kom inj om Awtanenj, va hanj gjærna så trætter, a hanj ente gad å læza,
  så skujle Trina læza’d for’enj, mæns hanj vilada saj på Bænkjenj, å så ænde’d
  gjærna me, a injan der va gåd et Kvater, så snev hanj frå. Derfor va Lise, då
  hon va ti År, lânt vilara i Skolekonskaver ænj Fâr, å livel va Hâns slet ikkje
  så dommer.
  
  Nu hadde Hâns å Trina bot på Lyngkrogenj i snârt trødeva År, å Bællana va
  stora. Bådde Hannes å
  
  Peter hadde vad på Hojskola. Nu va Hannes bled gjevter å bode på et
  Udstykjninjshuz på tâl Tynjelan, som hanj drev, så de va en Lyst å se.  Peter
  gjik jemma å jolp Fâr å Moer å skujle vel âu snârt hâ Kjev på Lyngkrogenj, hanj
  va âu forlâuader me en Huzmanjspibel frå Røskersen.
  
  Så va der Lise, som nu va attan År. Hon hadde alti hat mera Lyst te Bogen ænj te
  Huzholninjen, å Skolelærenj hadde sajt, a hon va denj vilesta Pibelenj, der
  hadde gåd i hans Skola. Då hon va bled komfremert velle hon gjærna ble ver me å
  læza, å Hâns å Trina hadde ju  alti føjad Skravekâgan, å de gjore di âu nu. De
  koste enjhellu å studera, men de fikj ikkje jælpa, å Trina spârada âu di mæste
  Pænjana sammen ver Æggjen.
  
  Lise skujle nu op te Læreinjeæksamen te Sommar å velle nok âu tâ en fin Æksamen,
  så vila som hon va.
  
  I Vinjters, då Hâns hadde vad te et Bestyrelsesmøde i Huzmanjsforeninjen, hadde
  di andre Manjana i Bestyrelsen sajt te’nj, a hanj skujle søja Primia, for va der
  nânj, der hadde fortjænt Primia for sit Lanbrug, måtte de varra hannem. Hanj
  hadde nu et å di bæste Huzmanjsbruggen, der va i hela Soggened, å livel lå’d uda
  på denj bâra Lyngenj.
  
  Hâns hadde ju råts me Trina om’ed, å ætte long Be- tænkjninj hadde di bestæmt
  dom te å søja. Ikkje, forded di mente, a dorres Arbaj va så særlit primiaværdit,
  men de velle ju livel varra ârtit å se sit Nawn i Blân, å de velle âu glæ
  Bællana.
  
  Met på Sommarenj enj Ættemedda kom der så tre Manja for å se på Bedreften. Hâns
  kjænde dom ju så got frå Sænnemanjsmødarna. Der va Formanj, som bode sønjan
  Rønna, å som ofrada ajle sina Kræfter å Æwner for Huzmanjssâgen. Så va der enj
  oppa frå Tinjstâ, som âu hadde vad me i Arbajed frå fosta Dâ. Å hannem frå
  Røskersen, som va bådde Stenhuggara å Huzmanj å livel hadde fåd Tid te å tâ et
  Arbaj op te Gawn for di små, å de va nok hans stosta Glæ, når hanj som nu i Dâ
  kunje varra me te å glæ å hædra andra.
  
  Di va nu runt å ætteså alt bådde uda å inja, å Hâns å Trina kunje âu got varra
  bekjænt å viza de hela fram, hær va injed Møj i Krogana, som trænjde te å
  sjyles. Fost va di en Tur uda på Âgrana å så dom om, å Sæn va i År særli go, å
  monga Stâ va der Lajersæ. Peter hadde i Feskjes vellad, a di skujle så Vedde i
  Stânj for Râu, hanj  gâ ju mera. Hâns mente livel, a de kunje ente nøtta nâd å
  by Lyngjor Vedde, men di va så blena enia om, a di skujle præua me et
  Tynjelan. Hanj va nu så stor å krabbuer, så de va en Fornojelse å se, men hanj
  hadde âu fåd enjhellu Salpeter, sâ Hâns, å hanj va ju så skammeli dyr, så hanj
  veste livel føje, om de betalde saj. Roarna va stora å rena, di hadde âu fåd enj
  lidinj Stænkj Salpeter, forklârde Hâns.
  
  Så va di henna å så på Plantâsian. Hær sto Grânarna râga som Lyz, å Hâns
  fortalde, a Flagstången jemma i Hawanj, som Peter hadde stæjlt op i Vinjters, va
  frå dorres ajen Plantâsia.
  
  Då di kom jem, va di runt å så på Besætninjen. Tâl stora, præjtia Kjør va der i
  Lân forudan et Pâr Kvajer å nonna Kalla. Svin va der Huzen fujla, å Høns å
  Kjyllinja va der så monga, a di slet ikkje veste Tâl på dom.
  
  Då di kom te Hawanj, âuertâu Trina Førinjen, for Hawanj va ju henjes. Hanj va ju
  âu bådde te Glæ å Gawn, sæl Hâns, som forra hadde set lid skâlt te’nj, måtte nu
  injrømma, a denja Jorn va væl anvent, for nu hadde di bådde Frokt å Grønsâger
  hela Åred, å sæl om a Blomster ente va te nân Nøtta, så va di livel ârtia å hâ å
  se på.
  
  Trines Kaffe smâgte got, å Hâns å Røskjærkeboenj kom i Prât om Lived i dorres
  Bællatid. Hanj va ju âu frå denja Len å hadde løvved me bâra Ben i Lyngenj å
  vâutad Får på Lokkagår.
  
  Så ble der sport om, veddan hær hadde vad, då di kjevte Ajendommenj, å Hâns å
  Trina fortalde ævent som de va.
  
  „Men veddan forhojlered saj nu me Regenskawarna âuer Bedreften," spore Formanj.
  
  Hâns så lid unjselier ud.
  
  „Ja, de e ju seddan hal om hal me ded, for enjanj e ju ente stiver i di Delana,
  men jâ ved livel ded, a då  Trina å jâ kjevte hær, hadde vi mæn fæm Hundrede
  Kroner å kjevva for, å vi gâ ni å et hal Tuzen Kroner for Huzed. Nu e der to å
  et hal Tuzen te Ræst på Kreditpânted, de e ajl Gjæjlen, som vi hâ, men Pænja i
  Spârekassanj hâ vi ente hejler."
  
  „Ja, hadde vi andre bâra vårt Regenskaw så got i Ården, kunje vi varra glâ," va
  der enj å Manjana, der sâ.
  
  „Men der va livel goa Menjesker, der jolp vos, bådde då vi skujle kjevva, å sin
  då vi skujle byggja, de må vi âu hâusa," sâ Trina.
  
  „Ja, de forstår saj, vi hâr ente hela Æran for, a de e gåd så væl. Hadde der
  ente vad nânj, der hadde vellad jolped vos, hadde vi ente bot hær i Dâ," sâ
  Hâns.
  
  De ble lânt hen på Ættemeddanj, forrenj Manjana kjøre ijæn, å de va et Besøj,
  som Hâns å Trina va glâ ver å sent velle glømma.
  
  De ble âu enj glâr Dâ for dom på anjen Måda, for ævent samma Dâ tâu Lise sin
  Lærinjeæksamen me en fin fosta Karakter.
  
  Hâns ble tekjænder fosta Primia for sit Huzmanjsbrug, de kom âu i Blån, å Hâns å
  Trina hadde aldri set nâd i Blâd forra, derva så ârtit å læza. Primian va’nte
  ret stor, men de va ju hejler ente for Pænjanes Sjyl, di hadde søjt, men der
  folde âu et fint Deplom me, som Trina lo sætta i Ramma å hænjde op i Storstâuan.
  
  Ijæn e der gåd to År, å ijæn e’d enj hæjluer Sommarawtan. Hâns å Trina tâ i
  Awtan, som di hâ gjort så ota, en Tur runt å ser på Awled. De går så småt, de e,
  som om di ente kunje ble færdia me å se på’d. Snakked går âu hal trawt, bâra et
  ynka:
  
  „Kanj du hâusa ded?"
  
  Å Svâred ble âu de samma: 
  
  „Jo, jâ hâusar’ed nok.“
  
  De e ju i Mârn, a Hâns â Trina ska fløtta frå Lyngkrogenj, æjle „Lynglyst", som
  Peter hâr døvt’ed.
  
  Di ved got, a de e slet ente nâd å varra kjesamma âuer, å de e di hejler ente.
  
  Di hadde for et År sin kjevt dom et lided Huz oppa ver Lannavænj. Der va
  halanjed Tynjelan go Jor te, å Bygjninjarna va âu ræt pena. Hær hadde bot en
  gammel Ænkja, å då hon så va dø, hadde Hâns kjevt’ed for en billi Priz.
  
  Hær va ævent tepas for dom, hær fikj di lid å nuta me å kunje livel tâ’d me
  Ro. Di va ju hejler ente gamla inu, bâra met i Haltrøssarna, så de Grâned hær va
  å sjødda, kunje di sajta âuerkomma. Hær va di hejler ente lænjer væk frå
  Bællana, ænj di kunje besøja dom, når de paste, å Bællana velle nok âu besøja
  ijæn.
  
  Lise hadde vad så hældi å få Lærinjeplâz i Lârskersen, så hon velle nok ota
  komma jem.
  
  Jo, di velle sækkert få’d så hæjlut å rârt, som di kunje ønska dom, å di hadde
  ente Grunj te å varra kjesamma, å de va di ente hejler, men di syntes bâra, de
  va så lorlit, a di nu skujle fløtta hær frå, vår di hadde sledded i trødeva År.
  
  Di tâu na helt ner te Plantâsian, hon va nu tjive År, å Grânarna va nu
  sparratjykka. Jo, de va livel enj goer Plân me å plânta. Nu va der bådde
  Gawnstræ å Brænjsel te Huzbehâu.
  
  På Jemturen kom di frambi Roestykjed. Vår va di rena å vælholta. Peter å Anna va
  lânt vilara te å lygga Roer, ænj Hâns å Trina nântis hadde vad, di hadde lært’ed
  som Bælla, demmeså.  Då di kom jem, tâu di en Tur runt i Hawanj, de va livel
  denj, a Trina velle komma te å sawna mæst. Grenana på Træn å Boskana hænjde nu
  me Frokt, å nærmast Stâulænjan va enj Blomsterhawa så granjer, a der vest ente
  va monga, der hadde Mâga te.
  
  Di satte dom på Bænkjenj unje Vinjuen.
  
  „Hær hâr livel sjet en stor Forandrinj på desse trødeva Årn,“ begjynte Hâns.
  
  „Ja, de hâr hær, men vi hâ âu sledded enjhellu for’ed," sâ Trina.
  
  „Ja, de hâ vi, men vi hâ livel aldri forhâut’ed å hâ då âu hat glâ Stynjer
  iblan."
  
  „Ja, de hâ vi. Vi hâ hat en go Hælsa å hâ majed â takka for, men jâ vel livel
  ente ønska, a våra Bælla ska slida, som vi hâ gjort, men a di âu må få Tid te å
  glæ dom ver de stora å pena, hær finjes."
  
  „Ja, å så a di hâr lært så majed, a di kanj varra me, når de gjæjler et Arbaj te
  Gawn for dom, der fikj så lid å Solsjenned. Men hør bâra vår pent, a Peter å
  Anna di sjynga, de e vest om daj å maj, a Songenj gjæjler."
  
  Husmand, du har fristet Kaar saa trange, 
  ej dit Navn med Ry for over Jord.
  Ej din Daad blev prist i Kvad og Sange, 
  ussel Plads du fik ved Livets Bord.
  Karrig var den Jord, du fik at dyrke, 
  trælsom Slid i Kamp med Lyng og Sand.
  Hildet i Vankundighedens Mørke, 
  saadan var den danske Husmandsstand.
  
  Hvorfor skal vi stedse Stedbørn være, 
  altid lyde Ordet: Ti og taal.
  Altid sværest Byrder faa at bære, 
  aldrig naa vor Længsels store Maal.
  Ogsaa vi er Børn af Danmarks Moder, 
  ej som fremmed Fugl i Reden lagt.
  Ogsaa vi har Ret til Livets Goder, 
  og vort Krav kun lyder: Ret for Magt.
  
  Langsomt svandt de gamle, tunge Tider, 
  Husmandsstanden rejste sig til Daad.
  Og den gamle, trætte, tunge Slider 
  retted kroget Ryg og fandt paa Raad. 
  Tusind frie Hjem vi vilde bygge, 
  Husmandssønner her faa Kraft og Mod.
  Da skal under Frihedstræets Skygge 
  Kundskabs Kilde sprudle for hans Fod.
  
  Store, rige Maal vi har for Øje,
  hvad kun svagt vi skimte Sønner naa.
  Intet kan vor kække Vilje bøje,
  Stordaad øves af de mange smaa. 
  Husmænd nu paa Tinge med vil skrive 
  Samfunds Ret og Pligt med barket Haand. 
  Skyggens Barn! nu skal din Adkomst blive 
  først i Ret og  Kærlighedens Aand.
  