text: Då Lokkan kom te Norregår
  
  Ajle som kjænd’enj sâ, a te Bone va Jørn Marker enj ren Møjpâl. Sjødda nâd brø
  hanj saj ente om, å Folk kunje hanj ente hâ. Jørn gjek å sypada vær Dâ, å når
  hanj ble hal fujler, ble hanj bådde onskawsfujler å krakilsker; derfor va’d ente
  så lorlit, a hanj injena Folk kunje behojla. Rekka, som Kon hed, å Laura, som
  va enesta Bælli, hadde et rent Hunjaliv, di måtte slida frå tilia Mârn te sila
  Awtan å fikj livel bâra Utak for’ed. Då Jørn sæl ente sjøtte stort, fikj hanj
  hejler ente værkan såd æjle høstad i rætta Tid. Jørn hadde fåd Gårenj gjæjlfri
  ætte Fârenj, å då va Norregår i go Orden, sin hadde hanj âu fåd nonna Pænja me
  Kon; men nu va alt så forhobbad å forlada, a de va en Ynk å se, å Gjæjl va der
  te helt op âuer Skorstenspivarna.
  
  Hans nærmesta Nâbo, Nels Koffed på Dâlagårenj, va enj anjelens Kar. Hanj va enj
  fattier Udbygjarahorra, der injed ajde, då hanj kjevte Dâlagårenj, der va i en
  majed dårli Forfatnenj; men Nels hadde dreved denj op, så denj nu va enj å
  Sognes bæsta Gåra, å hanj bode gjæjlfri. Hanj va enj Ungkar på et hal Hondrede
  År å hadde Huzbestella å Paja å et Pâr Drænja.
  
  De va enj Dâ tilia på Sommarenj, a denja Storjan begjynjer.
  
  Nels Koffed hadde vad kjørenes i Rønna, å de vad bled lid sent Medda, injan hanj
  rajte jem, å Folken lå å saw te Medda, sæl sod hanj å fikj sinj Meddesmâd. Då
  hanj va pånå færdier me Mâdenj, høre hanj, der kom nânj løvvenes i vældi Fârt
  âuer Gårenj, å strajs ætte kom Laura frâ Norregår farenes inj i Stâuan, hon va
  så forpustad, a hon nâue kunje få Orn fram:
  
  „Nels Koffed, spo jer å komma derhen, Gårenj brænjer!“ 
  
  „Nâ, gjor hanj ded,“ svâre Nels sindit å tâu saj et Pâr Sjefujla Grød enu. „Ja,
  så ska jâ komma; men ni hâ vel Krajturn uda?“
  
  „Ja, Fâr drev ajle Krajturn ner i Skovlykjan i Formeddes.“
  
  „Nâ, ja, jâ kanj mæst tænjkja’d, men nu kanj du bâra hardra lid, te jâ får Pivan
  tænt, så kanj vi følles ad.“
  
  Då Nels hadde fåd Pivan stoppad å tænt, nørlada di å. Då Nels kjekkada hen te
  Norregår, synjtes hanj livel, de va enj lorlier Ijlebrân, for der va værkan Ijl
  æjle Røj å se; men då hanj kom mæst derhen, så hanj livel, a der kom lid Røj ud
  frå en Lygga i østre Lænja. Udan for Hawagjâred sod Jørn Marker på et
  Brænjevinsânker å vrælada, så Tårarna trillada ner a Kjæutana på’nj:
  
  „Minj Går, minj Går!“ ble hanj ver å gjæntâ.
  
  „Hâr du ente præut å slykja?“ spore Nels.
  
  „Minj Går, minj Går!“ ble Jørn bâra ver.
  
  Nels lo’enj sedda å gjek ner å lokte Portenj op te denj østre Lænja å kjekkada
  inj. Hær lå lid gammajl Halmboz å røjte, å nu, der kom Gjennemtrækj, begjynt’ed
  âu å brænja lid smot. Nels sto å betænjte saj lid, skujle hanj tâ et Pâr Kjiter
  Van å præua å slykja’d?
  
  „Naj, la bâra ded gamla Møjed brænja, ded e ente for got te’d,“ momlada hanj.
  
  Så gjek hanj op te Stâuelænjan å gâ saj te å jælpa Rekke å Laura me å bæra
  ud. Lid ætte kom der âu et Pâr andra Nâbo te Jælp, å snârt hadde di alt uda, som
  flyttes kunje.
  
  Nu hadde Ijln âu fåd got fat, å då der va gåd enj go Tima, va de hela
  nerbrænt. Teskuara va der ente andra æn di tre Nâbona å enj stor Krødda Bælla,
  som synjtes, a de va grâue ârtit å se på.
  
  De va ju âu så gongbârsa me enj Ijlebrân i di Årn, a Folk ente brø dom om å
  møda. Nels sâ nu te Jørn å Rekka, a ded va bæst, a di kjøre dorres Stompa ner te
  Dâlagårenj, hær va goer Plâz å hær kunje di âu sæl bo, te di fikj Norregår
  opbygder ijæn. A ded gjore di så. 
  
  I Sjymnenjen kom der et fint Kjøretøj rujlenes inj i Gårenj på Dâlagår, de va
  Bifâudenj å hansa Skrivara, der kom for å hojla Forhør. Bifâudenj va enj
  gammajl, sjikkelier Manj, der ente brø saj om å komma Folk i Forlajenhed, når
  hanj kunje unjgå’d, derfor gjek’ed alti majed let te me Forhørn, å hanj sâ dom
  mæst, va di skujle svâra.
  
  Nu kom hanj inj i Stâuan, vår Jørn å Nels sod, å Jørn gâ saj te å bro Iven å
  begjynte ijæn å vræla. Ætte a di hadde hælst, vænde Bifâudenj saj te Jørn.
  
  „Det er altsaa Dem, der er den brandlidte, kan jeg se?“
  
  „Ja, ja, ded e maj.“
  
  „Ja, det er sørgeligt, naar Hjemmet saaledes bliver lagt øde.“
  
  „Ja, ded e så kjesamt, a jâ nâue tor tølla å tænjkja på’d; der e jâ fødder, å
  der hâr jâ bot i ajle mina Læuedâ,“ snæutada Jørn.
  
  „Ja, jeg kan godt forstaa, at det maa falde Dem tungt, men det maa være Dem en
  Trøst, at de, som stod Dem nærmest, ikke blev Luernes Rov.“
  
  „Ja, væl va’d livel, a du hâuste å få Brænjevinsânkered ud!“ sâ Nels.
  
  Skrivarenj kunje nâue bâra saj for å fnessa lid. Bifâudenj sende Nels et Pâr
  vassa Iven å sâ:
  
  „Ja, det var dog Kone og Datter, jeg tænkte paa, min gode Mand.“
  
  „Nâ, seddan, ja, så må Bifâudenj unjsjyla maj,“ svâre Nels.
  
  Bifâudenj vænde saj ijæn mo Jørn Marker:
  
  „Har De ikke nogen begrundet Mening om, hvorledes Branden er opstaaet?“
  
  Jørn røste på Hâud.
  
  „Naj, ded e ikje te å forstå, for der hâr då vel ente vad nâd Skarnsmenjeske,
  der hâr vellad gjort maj denj Fortredenj?“
  
  Bifâudenj sto å grunjada lid.
  
  „Det har vel ikke været Tordenvejr i Dag, saa det kan skyldes Lynnedslag?“
  
  „Naj, naj gon, de hâr ju vad Solsjinj hela Dânj.“ 
  
  Bifâudenj sto ijæn å grunjada lid.
  
  „Sig mig, De har vel ikke været ude i Halmgulvet med tændt Pibe, saa der er
  faldet en Glød ud, som siden har ligget og ulmet?“
  
  „Ja, nu a Bifâudenj sajer’ed, kommer jâ ævent te å tænjkja på, å jâ va ju uda
  ætte lid Strøsel te Kallana då le for Medda, mâulit a de då hâr sjet på denj
  Mådan.“
  
  „Ja, ja, det er sikkert sket paa den Maade,“ svâre Bifâudenj.
  
  Hanj vænde saj te Skrivarenj å diktére:
  
  „Ilden er opstaaet ved, at Ejeren har tabt en Glød fra sin Pibe i noget Halm i
  Laden.“
  
  Så spore hanj Nels Koffed:
  
  „Hvorledes var Bygningerne; ældre, men godt vedligeholdte, kan jeg tænke?“
  
  „Ja, de fosta passar got nok, men me de sista va’d mæn seddan hal om hal.“
  
  Så vænde Bifâudenj saj te Jørn Marker.
  
  „Hvorledes er det med Assurancen? De havde vel ordentlig forsikret?“
  
  „Å jo, vest hâr jâ i Grân forsikrad, men alt e jo så skammelia dyrt i vora Dâ,
  så de Grâned enj får, forslår værkan te Næb æjle Raw, når der ska bygjes lid
  ammelit.“
  
  Nu vænde Bifâudenj saj ijæn te Skrivarenj å diktére:
  
  „Bygningerne var ældre, men godt vedligeholdte, og da Ejeren kun havde lavt
  forsikret, vil han lide et betydeligt Tab.“
  
  Så tâu hanj sinj granja Hâua å lauada saj te å gå.
  
  „Vel ni ente sporra Kon å Pibel om et æjle anjed, di sedda ævent i Stâuan hær
  ver Sian å?“ sâ Nels Koffed.
  
  „Det behøves ikke, min gode Mand, det behøves aldeles ikke. Sagen er jo klart
  oplyst fra alle Sider.“
  
  Hærme bø hanj Gonat å gjek ud te Vâunenj.
  
  „Nâ, ja, ded slop vi ju nømt âuer. Ja, denj Bifâudenj e livel enj Stâzmanj å hâ
  me å gjorra,“ sâ Jørn Marker.
  
  „Ja, især når hanj sæl får Lâu å bestæmma, va der e Årsâg te Brânenj; men monne
  de kanj ble ver å gå,“ svâre Nels. 
  
  „Men vårfor skujle’d då’kje ded?“
  
  „Nâ, de kunje då tænjkjes, a Brânkassefolken vel hâ Årsagerna unjersøjta lid
  bære, å a di sænna enj Forhørsdommera âuerfrå hærinj å ska hojla Forhør. De e ju
  snârt seddan, a om Framtiden går der nâue enj Dâ, udan der e enj Ijlebrân, å
  detta troer jâ’nte kanj ble ver å gå.“
  
  „Å, ja, de går nok, å jâ hâr då injed å ingna for, Bifâudenj sâ ju, a Sâgen va
  fujlt oplyst frå ajle Sier.“
  
  „Ja, nu får vi ju å se,“ svâre Nels — å hærme ble der ente snakt mera om denj
  Tinjen.
  
  De ble enj hel ârtier Sommar for Rekka å Laura. Hær kunje di sjødda, va di sæl
  velle, å hadde ente Jørn te å sjæjla å farres me dom. Laura va en næt å mil
  Pibel på got et Snes År. Hon hadde aldri majed kommed sammen me andra unga
  Menjesker, å når de sjedde, va hon så bloij å unjséli, a hon nâue kunje snakka;
  men nu, då hon te dâlit va sammen me di unge hær på Dâlagårenj, ble hon snârt le
  så glâ å ântu som di, å mil å væl va hon mo ajle, så ajle âu så milt te hænje
  ijæn; men denj, der så mæst milt te na, va livel Andris.
  
  Andris va Hâudrænj hær på Dâlagårenj å va nu felle-fæmåtjive År å hadde nu tjænt
  hær i fira År, enj færmer å galanter Kar va hanj i ajle Måder, derfor va’d ente
  så lorlit, a Laura så milt te hannem ijæn, å va detta velle føra te, va der vel
  nâue nânj å dom, der sjænjte en Tânka.
  
  Rekka hadde âu set’ed å tænjt på å snakka te Laura om’ed, men hadde
  begjed’ed. Hon hadde sæl vad ung å glâ å kunje derfor got unja Laura lid Ungdom,
  å på Norregår va’d ju bâra Sled å Slæv. Andris va ju enj Kar, som ente holte
  Piblana for Nar, å som hon got kunje vella hâ te Døttermanj; men ded veste hon
  got, a Jørn gâ aldri sit Minje te, a di fikj hinjanj.
  
  Nels Koffed hadde âu got set, a Andris å Laura så milt te hinjanj, men tænjte, a
  de va nok bæst å taja, te rætta Tiden kom.
  
  Denj enesta, der injed veste, va Jørn, hanj hadde ju âu så majed anjed å
  tænjkja på i Sommar. Hanj va ju på Norregår vær Dâ å sled å slævada, sâ hanj
  sæl; men de mæste Arbajed va nok å gå runt me Betterflaskan. Bygjeried
  gjek’ed brâ me, lid Pâla te Tømmer va der i hansa ajenj Skov, å to Las Tømmer
  fikj hanj te Gjenes i Alminjen, Kjørseln besorjada di andre Bønnarna i
  Sogned. Vægjana ble bâra klinda op me Ler, å Taghalmenj lånte hanj, så de ble
  ente så majed, a Bygjeried koste. Hanj fikj fira Tusen Dâler i Assoranse å fikj
  så majed, a hanj kunje tæppa Munj på di varste Kreditorarna, å livel ble der lid
  Sjillinja te å sypa op.
  
  Om Hællemøssa va Gårenj så nær færdier, a di kunje fløtta inj; men Laura va slet
  ikje glâ denj Dânj, nu kunje hon ju ente seddan få snakt me Andris vær Dâ, men
  de trøstada hænje ju, a di livel ente va lænjer frå hinjanj, æn di kunje snakka
  sammen å å te.
  
  De va ijæn Sommar å et År sin, a Norregår va brænder. Enj Awtan kom Nels Koffed
  hen for å sludra lid me sinj Nâbo.
  
  Fost snakte di om Vinj å Vær å seddan nâd, så sajer Nels:
  
  „Ja, nu e’d livel kommed, som jâ snakte om i Fjor; hær e kommed enj
  Forhørsdommara bortafrå, som ska præua å re ajle di gamle Ijlebrânana op, som
  hær hâr vad di siste felle-fæm Årn.“
  
  „Va, va sajer du, passar ded?“ spore Jørn Marker, mæns hanj begjynte å darra
  âuer hela Kroppenj.
  
  „Ja, ded passar, i Går va jâ i Rønna, å der snakte di om’ed ajle Stâ, vår jâ
  va. Der hadde âu vad et hal Snes Manja i Forhør, å flera å dom va blena satta i
  Kasjotten ætte Forhøred. Enj fæzelier hår å strikser Kar skujle denja Sylov, som
  hanj hed, varra, å di hanj fost hadde slåd Klo idi, slop hanj sjæjlan, forrinj
  di hadde teståed.“
  
  „E, e der nânj hær frå Sogned, som e bled aresterder?“
  
  „Ja, Murarenj, Måns Peter frå Bjærabakkana, sedder deruda. Hans Huz brænde ju
  for tre År sin, å Dommarenj mener, a hanj hâr sat Ijl på’ed å âu sat Ijl på
  flera Gåra hær i Sogned for å få Arbajed me å bygja dom op; men Dommarenj
  kommer vest te å tâ fâst, ves hanj ska hâ Måns te å testå, for hanj e enj hår
  Torn, der ente e nømmer å bøja.“
  
  „Troer du, a jâ âu kommer i Forhør?“
  
  Å, ded gjor du sajtans, når ajle di andre, som hâr fåd Gårana åsvedda, ska møda,
  ska du vel âu; men ded e der vel hejler ente nâd å varra bonge for, du hâr ju
  dit på de rena.“
  
  „Ja, ja vest så, men de e livel ente ârtit, enj kanj så rapt komma te å
  forsnakka saj, når enj kommer inj for sennenj Hagga.“
  
  „Ja, ded bler ente som då, a Bifâudenj holte Forhør, kanj du nok tænjkja. Men jâ
  hâr âu så ota tænjt på, a de va lorlit, a du ævent skujle røja Tobak denj Dânj,
  a Gårenj brænde, jâ hâr aldri set daj me Piva i Munj værkan for æjle sin.“
  
  „Troer, troer du, a jâ âu bler aresterder?
  
  „Ja, ded va ente umâulit; men du ska’nte varra ræder, Jørn, du klârar daj nok,
  denj Ona hytar sina,“ svâre Nels å grinada å gjek jem.
  
  A ded paste, va Nels Koffed hadde fortalt, fikj Jørn Marker snârt Bevis
  for. Dânj ætte kom Stæuninjsmanjana å stæunde hannem te å møda for Rettenj om
  åta Dâ; di va âu henna å stæunde Nels Koffed te å møda som Vidne.
  
  I Sjymnenjen kom Nels Koffed helt uforvârens bâg på Laura å Andris, der hadde
  hat enj hæjlu Stynj sammen bâg Dâlagårs Halmstakkenj. Nels spore dom nu, om de
  va alvårlit ment me dorres Kjæresteri, for så skujle di hejler saj’ed, som de
  va, te Jørn Marker, å ente gå å dølla’d. Di mente om hinjanj, sâ di, men saj’ed
  te Jørn ble bâra te Spetakkel; hanj gâ aldri sit Minje te, a de fikj
  hinjanj. Nels trøstada dom me, a de gjek kansje bære, æn di trode. Nu skujle
  Andris i Mârn gå op å sporra Jørn Marker, om di måtte få hinjanj, ves Jørn nu sâ
  naj å drev Andris på Dørn, skujle Nels nok gå hen å snakka et Pâr Or me sinj
  Nâbo, kansje ded froktada bære.
  
  Andris gjore, som Nels hadde teråt. Dânj ætte om Awtanenj gjek hanj hen å
  frajada te Laura. Men de gjek, som di hadde tænjt, Jørn ble helt râsenes,
  hanj kalte å lignada Andris å svor på, a sennenj Ladrinj skujle aldri få hansa
  Døtter, så lænje hanj kunje spotta på Jorn. Laura å Rekka tore slet ikje ble i
  Stâuan, så arrit skavada hanj saj; men Andris va’nte ræder, Jørn velle så præua
  å smida’nj ud, men hær kom hanj te denj forkjerta, Andris grev Jørn om Lived å
  smed’enj hen i Hemmelsænjen, så ded skvat i Ræukan på’nj.
  
  Jørn Marker saw ente majed denj Natten, å då hanj hadde Mârnsyslarna sjøtta, lâ
  hanj saj på Slâbænkjenj å tâu saj enj Nul, mens Rekka sod å ræmte et Pâr tuena
  Hosser. Så gjek Dørn op, ded va Banjta Kâgekonna, der kom, hon fârtada Lanned om
  å sålde Kâga æjle byte for Ægj, som Bâgarenj så fikj; hon hadde ju âu alti så
  majed nyt å fortælla. Norregår gjek hon æjla som otast frambi, Jørn kjevte aldri
  Kâga, å Rekka tore ente, sæl om hon velle. Banjta hælste å satte Kâgekorrenj frå
  saj å satte saj på Stolenj injan for Dørn. Jørn va nu vâunader.
  
  „Då jâ ævent kom frambi, velle jâ livel gå inj å høra, om jâ’nte kunje sælla dom
  lid Kâga i Dâ. Jâ hâr senna dajlia Snajla å Sokkerkranjsa, å di koste mæn enj
  Sjillinj Stykjed.“
  
  Ded va Banjtas fâsta Lajsa, vår hon kom.
  
  „Naj, jâ hâr injena Pænja te å kjeva Kâga for,“ svâre Jørn lid vast.
  
  „Nâ, ja, så får jâ vel å krekka å ijæn,“ svâre Banjta, men ble livel
  seddenes. „Jâ synes, ni se så nåsamma ud i Dâ, bådde ni å Rekka, hâ ni hat
  Uærenj på Krajturn æjle seddan nâd?“
  
  „Ja, Harm å Forarjelse hâr enj alti nok å,“ svâre Jørn.
  
  „Ja, der sâ ni et Sanjhedsor, Jørn Marker, å Sorri âu, somma får en Lommafujl å
  andra i Lassavis. De samma sâ jâ te Måns Peterska i Går, jâ va oppa å gâ na to
  Snajla å enj Sokkerkranjs å præude å trøsta na lid; hon e ju så kjesam, så de
  ammar ikje.“
  
  Jørn hadde rest saj, detta va nâd, hanj velle høra mera om.
  
  „Va e Måns Peterska så kjesam âuer? Hâr Manj teståd å ska i Slaveried?“
  
  „Naj, ded e majed varre, for dær, vår hanj kommer hen, e nok varre æn i
  Slaveried, ves enj kanj tro, va Præstenj prækar om. Måns hâr tâd Klaunenj!“
  
  „Va, va sajer ni, hâr Måns hænjt saj! Men veddan kunje de då gå te?“
  
  „Ja, nu ska jâ fortælla ævent, som ded e. Denja Sylov’enj mente nok, a hanj
  skujle kunja vri en Teståelse idå Måns å hærsada me’nj mæst bådde Nat å Dâ. Denj
  sista Gongenj, a Måns va i Forhør, hadd’ed vârt frå tilia Mârn, mens Måns va
  fâstenes ændå te âuer Medda; men le majed hadd’ed jolped. Men Mâns hadde livel
  vad så metânj, a Aræstforvârenj mæst hadde måttad båred’enj ner i Aræsten. Dânj
  ætte, då Aræstforvârenj kom for å hænta’nj te nyt Forhør, hijte hanj Måns
  hænjenes i sin Bøjserøm. Men forrinj hanj hadde gjort’ed, hadde hanj me enj
  Bedda Krit skreved på Bored: „Jâ hâr sat Ijl på fæmtan Gåra“, men hanj hadde
  injen naungjed.“
  
  Jørn sprong op.
  
  „Fæmtan Gåra sajer du, men e de då livel sânt?“
  
  „Ja, ded kanj du lida på, ded e le så sânt, som a jâ sedder hær. Banjta løvver
  ente me Sladder, å i Åns, då jâ kom frambi Kjærkan så jâ, a Rinjarenj va ver å
  grawa en Graw udan for Dæjed. Ded va te Måns, hanj kommer ikje enjgong i
  Krestenjor, Stakkalenj.“
  
  „Ja, ded va livel pent gjort å Måns, a hanj injen naungâ, nu bler der ente majed
  mera å laua for Sylov; ajle, der nu kommer i Forhør vel ju bâra saj, a ded e
  Måns, der hâr sjøt’ed.
  
  Men kanj du, Rekka, ente gå ud å sætta Kaffekjælenj âuer, jâ bler så me Lysta
  ætte enj Kop Kaffe. Banjta hâr ju dajli Kâga i sin Kor, å hon gjor vos nok
  Sælskav. Vår majen Kâga hâr du, Banjta?“
  
  „Å, der e nok for felle-fæm Mark.“
  
  Jørn tâu Pænjabogen op idå Lomman.
  
  „Hær hâr du enj Dâler, Bantja, å så târ jâ na ajl sammen. Så kanj vi få Kâga te
  Kaffed hela Uggan.“
  
  Rekka å Banjta glode forbausta på’nj, de lignada ente Jørn å varra seddan. 
  
  Enj Tima ætte traskada Banjta hen ad Vænj å momlada:
  
  „Vår ble då Jørn Marker glâr, då hanj fikj å vedda, a Måns Peter hadde hænjt
  saj. Jo, ded passar, va der står i Salman: „Sorrig og Glæde de vandre til Hobe“.
  
  De goa Humøred hos Jørn fortâu saj ente me de samma, bådde denj Dânj å Dânj ætte
  va hanj så miler å glâr som enj Bælli, å Sypaflaskan røre hanj nâue, Rekka ble
  helt lorli ver’ed å ingnada for, a hanj va bled sjøger.
  
  To Dâ ætte va Rekka å Laura nera i Mâen å rauste Hø. Så gjek Nels Koffed der
  hen. Jørn Marker lå å snev Meddesævn, sjønt de ve met på Ættemeddanj.
  
  Nels sâ nu, a hanj va stæunder te å møda i Rettenj i Mârn som Vidne, å om di
  ente kunje følles ad.
  
  „Ja, ded kanj vi då så got, jâ tænjkjer, a de bler mæst sennen Udflukt, å så tâ
  vi vos enj glâr Awtan bâgætte“, sâ Jørn.
  
  Nels så lid alvårlit på Jørn.
  
  „Ja, jâ får ju enj Dâler for å møda som Vidne, å jâ hâr injed å ingna for; men
  de e ente sajt, a de bler så ârtier Dâ for daj, som du hâr tænjt.“
  
  „Va mener du me ded?“ Jørn hadde sat saj âuer Ænna i Sænjen. „Måns Peter hâr sat
  Ijl på Gårenj, ded e då solaklârt, å ded må Dommarenj då âu kunja forstå.“
  
  „Ja, nu får vi se; men ves jâ fortæller Dommarenj alt, va jâ ved, ingnar jâ for,
  a du te Natten får Lâu å sawa i ded Holled, vår Måns Peter hanj hænjde saj.“
  
  Jørn Marker va bled helt blæjer, å Svedenj drev ner å Ansajted på’nj.
  
  „Va mener du me ded, Nels, troer du ente Måns Peter hâr sjøt’ed?“
  
  „Naj, ded ved jâ, a hanj ente hâr. Nu ska jâ fortælla daj enj Tinj. Denj Dânj a
  Gårenj hær brænde, va jâ kjørenes i Rønna om Formeddanj. Då jâ kjøre jem,
  hinjada jâ Måns, å hanj kjøre så me et Straj; men så sto hanj å å tâu na op a
  Åkersen te; hanj skujle op å kalka for sin Faster, sâ hanj. Ves jâ fortæller
  Dommarenj detta, e hanj vest tresker nok te å kunja regna ud, a de kanj ente
  varra Måns, der hâr sat Ijl på hær, å så kanj’ed nømt ble te fæm År i Slaveried
  for daj, Nâbo.“
  
  Jørn va bled le så vider i Ansajted som Lâgened på Sænjen.
  
  „Du vel då’kje fortælla Dommarenj detta,“ stammada hanj. „Hâusa på, vi e Nâbo å
  goa Venner!“
  
  „Ja, Nâbo e vi, ded komma vi ente udan om, men goer Ven me sedden enj Skobbernak
  som daj, hâr jâ aldri vad, å bler hejler aldri. Du fortjænte å komma i Slaveried
  ajle dina Læuedâ, ente bâra fordi du sæl hâr sat Ijl på Gårenj, men mæst fordi
  du alti hår vad et sakkermæneskenes Stommene mo Konna å Pibel.“
  
  „Du vel då livel taja vel, så, så ska jâ varra bære hærætte, kansje jâ âu kanj
  gjorra daj en Tjæneste ver Lajlihed.“
  
  „Naj Tak, jâ ska ente hâ nân Tjæneste å daj; men der e nâd anjed, du ska. Du ska
  la Andris å Laura få hinjanj, å så gjer du Andris Kjev på Gårenj, du sæl å Rekka
  kanj så fløtta inj i Unjantâgsstâuan.“
  
  Jørn så forbauster på Nels.
  
  „Men Andris hâr ju injed å kjeva Gårenj for.“
  
  „Ded behøves hejler ikje, du hâr le så majen Gjæjl som Gårenj e vær. Du får
  livel Kostenj på Gårenj, å skujle der ble lid mera bârt om Sypa, bær du injen
  Utølla ver’ed. Andris e enj galanter å fredsommelier Kar, der nok ska få nâd å
  Gårenj; men du kanj lida på, a hanj kanj âu tomla daj, å ded kanj nok
  tetrænjes.“
  
  Jørn vred saj.
  
  „Nue, detta kommer då så hâukojles på, så jâ ved nâue, va jâ ska svâra; men nu
  ska jâ rås me Rekka om’ed, så kanj vi ju snakkas ver om nonna Dâ.“
  
  „Naj, ded e i Dâ, vi ska hâ’d bestæmt,“ svâre Nels fâst.
  
  Jørn velle livel ente helt gje saj enu.
  
  „Men jâ synes nâue, ded e nâd, der kommer daj ver, væm min Pibel ska gjevtes
  me.“
  
  „Nâ, ded mener du; men nu ska jâ saj daj vårfor. Då jâ va unger, va Rekka å jâ
  Govenner, men jâ va fattier denjgong, å du va ræjer, å derfor tvong hænjes
  Forældra hænje te å gjevta saj me daj; sin hâr hon aldri hat enj glâr Tima! Ves
  du fikj Lâu å rå, skujle’d gå ævent lessedan me Laura; hon e en sjikkeli å
  galant Pibel, der slajtar Moern på, å derfor ska hon âu hâ denj, hon mener
  om. Nu ved du Besje, å ves Sâgen me Andris å Laura ente e i Orden te i Mârn, vi
  møda i Rettenj, kanj du varra le så sekker på Slaveried, som om du alt sod der,
  for du ved, a jâ ente e nâd Vinjalægen, der sajar et i Dâ å nâd anjed i Marn!“
  
  Hærme gjek Nels jem.
  
  I Sjymnenjen kom Laura løvvenes ner te Dâlagårenj å spore ætte Andris. Hon møte
  Nels Koffed i Portenj, å hanj kunje nømt se, va Ærne hon hadde, for hon grinada
  âuer hela Ansajted å hadde gjærna omfaunad hela Varden å bâra Glæ. Lid ætte så
  hanj âu, a Andris å hon spode dom op te Norregår å momlada:
  
  „Ja, ded e vel ente helt ætte Skreften, når jâ i Mârn i Rettenj sajer, a jâ
  injed kjænjer te Norregårsbrânenj; men jâ troer nok, a Vorharre tegjer, a jâ
  hejler vel jælpa et Pâr unga, brâ Menjesker te dorres Lokka æn jâ vel jælpa enj
  gammajl Kjæltrenj i Slaveried.“
  
  Dânj ætte foldes Jørn Marker å Nels Koffed ad ud for Rettenj, å hær gjek’ed mæst
  bære, æn di hadde vænt. Då Jørn kom for, sâ hanj, a de måtte varra Måns Peter,
  som hadde gjort’ed for å få Arbajed me å bygja op.
  
  Då Dommarenj sâ, a der sto i Prottekåln, a Jørn hadde tavt en Glø frå
  Tobakspivan i Halmenj, svâre Jørn, a de kjænde hanj ente nâd te. Derme fikj hanj
  Lâu å gå, a Nels Koffed ble slet ikje injkalder.
  
  Om Hællemøssa holte Jørn Marker Broijlep for Laura å Andris, å Rekka å hanj
  fløtte inj i Unjantâgsstâuan. De va livel ente lænje, a Jørn va Unjantâgsmanj,
  om Vinjterenj begjynte hanj å gå å skryda, å om Framtiden nikkada hanj å, å der
  va injen, der sorjada majed âuer’ed. 
  
  Et Års Tid ætte fikj di dom enj Gårsdrønt på Norregår, å ded va Rekka enjhellu
  glâ ver, nu kunje hon bâra sedda inja ver Vaggan å sjynga Vezzeliroa, å ded
  synjtes hon va grâua ârtit. Nels Koffed e ju enj goer Nâbo å Rådgjivara for
  Andris, å de vârar ente monga År, forrinj Norregår e le så vila enj Går som
  Dâlagårenj. Ja, nu hâ de goa å lysa Dâ ajle, for nu va Lokkan kommed te
  Norregår. 
  
  