text: Gujllkorn å Skrobtuser
  
  Enjgong va der en Konna, a der hadde en Døtter å en Støvdøtter.  Så va’d enj Dâ,
  a de va så urimelia varmt, sa di ikkje enjgong kunje varra injanhuza; så satte
  di dom udanfor ver Bronj å spânt. — Ja, de va så varmt, a di va farru å gava
  âuer’ed — å lissom Støvdøttern så rezer lid på saj for å rækkja ætte
  Tojakorrinj, kom hon uforajt te å slæppa enj lidinj Pøtt. »Mæn Piblastommene då,
  pøttar du maj læje op i Ansajted?« sjæjllde Konn, å hon ble så galn, a hon smed
  Piblastakkalinj i Bronj.
  
  Hon sânk å sânk dift ner, å dær kom hon så te en grön Ænj, vår der sto en Âvijl
  me seddena granja rö Æble på. »De kunje væll nok vad ârtit, om enj bâran tore tâ
  saj ett å dom å smâga,« tænjte Piblinj, å lie i de samma sajer Træ’d: »Spiz mæn
  du, minn lijlla Paja, så monga du vil, mæn du må’nte lawa Stobba; å når du e
  mætt, ska du samla ajle di nerstorte sammen å læggja dom ver Roden å maj.«
  
  Piblinj åd, så lænje hon kunje orka, for de va di bæste Æblen, hon hadde fåd på
  lænje; å sin samlada hon ajle di nerstorte hænn ver Roden å vânkada så
  viderefort å kom te enj Stâ, a der  sodd en gammel Kjælinj me ed forfærdelia
  lânt å strit Hår. »Kom hær hænn å re maj lid, minn lijlla Paja,« sajer
  Kjælinjen. »Jâ hâr inte vad rett i hunrede År, å de klör så arbarmelit i mitt
  Hâud.«
  
  Piblinj hadde alti vad sjikkeli å go å saj imod gamla Folk, sa hon tâu strajs
  fatt å re’na så nætt, så nætt, å tesist satte hon Håred op i en pen Knuda i
  Nakkanj.
  
  Sin nörlada hon ijænn viderefort, te hon kom te en Ko, a der sto törad. »Kom
  hær, minn lijlla Paja, å molka maj igrân,« bâ Koen. »Jâ hâr inte bled molkad i
  ajl ærena Tid, å mitt Jyr e farru å sprikka. Molkespanj hænjer på mina Horn, å
  du må âu gjærna drikka ajl dænj Milken, a du kanj, når bâran a du hâusar å hænja
  Spanj på Plâs ijænn, når du e farru.«
  
  Piblinj molkada så Koen å drok så majen Milk, så majen Milk; å då hon så hadde
  åsjøtt, hænjde hon Spanj på Plâs, som Koen hadde bed’na, å nörlada så
  viderefort, te hon kom te en Mølla, a der sto å mâlde Dæwlagryn. Dær kom hon te
  å tjæna, å nu va hon ju så apârta villu å galant, sa di kom snârt te å mena
  enjhillu om’na ajlesammens, å då hon så tesist hadde vad der lænje nok, sajer
  Møllarinj te’na, a nu måtte hon gott tâ jemm ijænn, å oppå  Tijlled sto der
  et Skrin, a hon skujlle hâ i Løn for dænj Tien, a hon hadde vad hos dom.  Oppa
  på Tijlled hite hon så Skrined, å de va aldeles fullt ude fina Klær å Kjâula å
  så majinj anjinj Stâs, sa de foje ammada te.
  
  På Vænj jemm möder hon ijænn Koen, å hon sajer så te’na: »Sin du va så go imod
  maj, så ska der floja ed Gujllkorn idå dinj Munj, snârt du sajer nâd.«
  
  Piblinj takkada å nörlada videre, te hon möte dænj gamla Kjælinjen. Hon ble
  ijænn så glâ ver å se’na, a hon gâ ’na lânt glinsenes Gujllhår, for ded a hon
  hadde vad så go me’na... Å då hon kommer frambi Âvijlen, får hon ijænn en
  Hælsan. »Gå du mæn jemm, minn lijlla, goa Pibel,« sajer Træ’d, »å sin du e så
  galant en Paja, ska der vâusa udsprongena Roser fram, vår du sætter dinj lijlla
  Fod.«
  
  Lânt om lænje rajte hon jemm, å StømMoern va så umanerlia oppendawad âuer alt,
  va hon så, me Gujllhår å Gujllkorn å Roser å de fina Skrined me ajl Stâsinj, a
  hon rent va ver å gå idå sitt goa Sjinj, så misunjse va hon... Piblinj måtte ju
  berætta alt om, voddan de va gåd’na, å mera å mera misunjse ble
  StømMoern. Tesist varpada hon sinn ajen Døtter a Bronj, for a hon âu skujlle få
  Gujllhår å fina Sâger som hin.
  
  Døttern kom âu gott nok te Ænjen å te Træ’d, mæn hon bryde  saj inte nâd om
  å ajta ætte, va de sâ te’na. Hon bed igrân å Æblen, å så smed hon dom ijænn, å
  Ræsten sparkada hon te, sa di floj vær sina Vajna, å dærme gjikke hon sinj Vaj.
  
  Når dænj gamla Kjælinjen vijlle hâ’na te å re saj, ryjte hon’na i Håred, sa
  Stafekalinj ræjti måtte skræja å vânas ver’ed, mæn Piblaraspan rompada bâran
  astâ som injed va å rajte så fram te Koen. Hinje molkada hon nok, mæn hon trajte
  i Pattana, sa di va farru å ble âlnalonga, å når hon hadde drokked Milken,
  kjilde hon Spanj lânt a Âgrana te. Tesist kom hon âu te Møllan, a der mâlde
  Dæwlagryn, å kom te å tjæna dær, mæn hadde di ment om å holt å Støvdøttern, så
  gijk’ed inte seddan me dænja hær, krænjd å dâuen som hon va; å sitt Arbaj slo
  hon ømmer unje Örn me.
  
  Då hon hadde vad der i noggen Tid, lo di’na vedda, a nu kunje hon gott tâ jemm
  ijænn, å oppa på Tijlled va der et Skrin, a hon kunje tâ me saj i Løn for dænj
  Tien, a hon hadde vad dær. Glâ ble hon, då hon höre om Skrined, for hon mente
  ju, a de va lisse fullt ude fina Sâger, som a Søsterns hadde vad, å dæmme va hon
  snârt oppa på Tijlled å fikj Skrined på Nakkanj å så astâ jemmætte... Fost
  möder hon så Koen, å der va’nte nâd i Vænj for, a hon kunje hâusa’na frå sist,
  dæmme sajer hon te’na: »Sin du va så ræli me maj, då du molkada maj, så ska der
  hærætte floja en Skrobtusa idå dinj Munj, snârt du vil te å saj nâd.«
  
   Piblinj rajte bâran Tunga ad Koen, å så nörlada hon viderefort, te hon kom
  te Kjælinjen. »Sin du va så stygj me maj, då jâ bâ daj om å re mitt Hår,« sajer
  hon, »så ska du hærætte hâ en Korompa hænjenes ner ad Nakkanj i Stânj for Hår.«
  
  Piblastommened fnizzada bâran ad dænj gamla Kjælinjen å pæjte Fingra ætte’na, å
  så rompada hon å ijænn, te hon rajte Âvijlen. »Nâ, kommer du nu ijænn,« sajer
  Træ’d. »Ja, så vil jâ bâran saj daj, a âuer ded, a du va så dâuen, a du inte
  gadd å gjorra, va jâ bâ daj om, så ska du hærætte komma te å pøtta for vær Gong,
  a du bâran vil præwa å bokka daj ed vassens Grân.«
  
  Ændeli rajte hon så jemm — mæn vår ble Moern då forfærad ver å se dænj rælia
  Korompan hænja’na ner ad Nakkanj i Stânj for Hårflætninj. »Va i ajl Varden e der
  då sjett me daj?« sajer hon. Mæn når Døttern vijlle te å swâra, sprong der bâran
  stora Skrobtuser idå Munj på’na, dænj ena ætte dænj anra — å bokkada hon saj
  igrân, pøttada hon i ett væk.
  
  »I, mæn de va då forskrækkjelit!« klynjkjada Moern. »Du må ju varra rent
  forgjort, Pibel — mæn de må då væll varra nâd, a der snârt fortâr saj ijænn. La
  voss nu âvna Skrined å se, va for nânj finer Stâs du dær hâr.«
  
  Moern va så evri, sa Iven lyste på’na, mæn lissom hon fikkje  Lågged âvnad,
  slo der enj blårenes Lâua fram å tænde Ijll i hela Huzakâtan, sa dænj brænde ner
  te Grunj, å nær va di blena injabrænda ajlesammena, hadde’d inte vad for dænj
  goa Støvdøttern.
  