text: En Lannaplaua
  
  Monna de ente e seddan, a vi Menjesker alti ska hâ et æjle anjed å træjkkjes me,
  en æjle anjen Plaua? Vi lære ju i vor Skoletid, veddan di gamle Ægyptarna ble
  jemsøjte å Græshoppara, der åd alt op for dom, så di sæl va farru te å svælta
  ijæl, å seddan hâr der vest i ajl ærena Tid vad nâd, der hâr plauad Menjesken;
  de e nok seddan besjekkad.
  
  Denj varsta Plaua i vora Dâ e vest Agentarna, ja, jâ e le ver å tro, a de e le
  så stor en Plaua for vos, som Græshopparna va for Ægyptarna, å så hadde
  Ægyptarna livel Lâu te å dânka Græshopparna, å de hâ vi ju ente Lâu te me
  Agentarna. For vos gjæjler’ed bâra om å ble å me dom på så pen en Måda som
  mâulit. Jâ mener nu, a denj penesta Mådan e å saj kårt å bestæmt naj å så ente
  snakka mera me dom, for begjynjer enj fost å snakka me dom, hænja di i som Ajla.
  
  Jâ for min Pârt hâr livel slopped enjhellu nådit frå desse Fyrana hidente; men
  nu i Hinjdânj va der livel enj, der lurada maj. Men hanj hadde âu et Hâud å et
  Snakketøj, som enj Prokkerat kunje misunja’nj. Denj Dânj, de sjedde, va hær âu
  fæm å desse Løvvenasjøtter. Denj fosta kom frå Mârnstynjen å; men de va bâra
  Brevmapper, hanj løv å sålde, hannem âuerlo jâ te Kon, å hon kjevte så en
  Brevmappe te 25 Øra, som hon kunje kjevt i Brugsen te 20. Den lâ hon ner i
  Kommodeskoffan te di, hon hadde kjevt forra; hon hâr nu tâl-fjâurtan Brevmapper
  ligjenes, så der e vest nok te vor Læuetid, for de sjer ju ente så ota, a vi
  sjekka Brev astâ.
  
  Denj næsta, der kom, ornada Kon âu sæl, de va enj Sevaagent; hon kjevte en
  Vaskeseva å’enj, for å ble å me’nj. 
  
  Så va’d om Medda, ævent som vi sod å fikj Mâd, a Nommer tre kom. De va enj
  fæzeli finer Manj, hanj hadde svårter Frak å vet Krâuatøj å bruna Stæula på, å
  linada mæst enj Skolelærer æjle sennenj studérder enj. Jâ gjæsbø’nj te å sedda,
  for sæl om de va enj Agent, så vad då livel et Menjeske, ja, hadd’ed ente vad,
  fordi vi mæn hadde halsømpel Mâd te Medda, hadde jâ nok gjæsbød hannem te å
  spisa hos; men stæjt Flæsk å Vangrød synjtes jâ va for sømpelt, a gjæsby sennenj
  finer Hagga på.
  
  Då hanj hadde sodded lid, begjynte hanj ju å snakka å sâ, a då hanj ævent va
  kommenj på denja Lén, hadde hanj tâd saj denj Frihedenj å gå inj å høra, om hanj
  ente kunje tajna en Komfermasionsforsekrenj for vora Bælla.
  
  Jâ svâre strajs naj, de kunje hanj ente, for denj ynjsta va ævent bled
  komfermert i Feskjes.
  
  „De va ju majed kjedelit ded,“ sâ hanj.
  
  Hærme tænjte jâ, hanj skujle gåd; men hanj ble bâra seddenes, hanj sod æmmer å
  kjekkada på sjøns te Kon, tesist begjynte hanj å stamma:
  
  „Men om, men nue, ves de e, som de ser ud te, a ni snârt vænter enj lidenj ijæn,
  kunje ni got la denj forsikra, så hadde ni’ed sjøt terés.“
  
  Men nu va jâ livel nær bled nagger, for sæl om Kon hadde lajt saj ud å bled lid
  førladen di siste Tiderna, så vad livel slet ikje seddan fat me na. Jâ svâre
  hannem derfor lid hårt:
  
  „Naj, vi ska injena Bælla hâ forsekrada, å skujl’ed sje, a vi få flera, ska vi
  nok âu få dom komfermerda udan dorres Jælp.“
  
  Då hanj nu forsto, a jâ va ver å ble nagger, reste hanj livel på å pauada å.
  
  Då jâ kom inj å fikj Ættemeddeskaffe, va Kon å jâ nær blena uklâra, de e æjla
  nâd, som mæn sjæjlan sjer, men injtræffa kanj’ed ju. De va Hønsen, vi kom op å
  næbbes om, di gjore alt for lid, sâ hon, å de va min Sjyl; di hadde injen 
  Stâ å spegga, å nu skujle jâ lâua dom et Speggerom.
  
  Jâ sâ, a de va nok rappara hænjes Sjyl, for de va då hænje, der forada dom, å
  di hadde nok ente fåd, va di skujle hat i Feskjes, då di skujle sætta Ægj.
  
  Som vi nu sto å munjhugdes om detta hær, høre vi, a Dørn gjek, å vi tænjte ju
  nok, a de va enj Agent, der kom, å de paste âu got nok.
  
  De va enj unger horraajtuer enj, hanj hadde Knæbøjser på å lignada enj å desse
  Narrafassana, som brugga å løvva å sparka Fodbojl om Sommarenj. Hanj begjynte så
  på sin Lajsa, som hanj kunje udanad.
  
  „Jeg tillader mig hermed at forespørge, om jeg ikke kunde lave en Forretning med
  Herren og Fruen og sælge Herren og Fruen et udmærket Radioapparat med
  Højttaler?“
  
  „Ni ska’nte gjorra dom nânj Ulajlihed, for jâ hâr min Skâl Højtâlara goer nok, å
  trænja ente te flera,“ svâre jâ bestæmt, å så lid på sjøns te Kon. Hanj forsto
  vest âu got, va jâ mente, for hanj forsvânt me de samma.
  
  Et Pâr Tima ætte sod jâ å kjekkada i Åvisan, som Påstenj ævent hadde vad hær
  me. Så høre jâ, a Hunj tâu fat å gjø, å jâ kunje høra pâ Tonan, a de va enj
  Agent, der kom, for hanj kjænjer ju di Karana lesse got, som enj anj gjor.
  
  Lid ætte kom så denja Agentenj inj. De lo te å varra et majed pent å dannad
  Menjeske. Hanj rajte Hån å hælste å tâu saj sæl enj Stol å satte saj hen ver
  Bored. Jâ ble ver å læsa å lo bâra, som om jâ’nte så’nj. De va om, veddan
  Stauninj å Massen Mygdâl hadde skorred hinjanj ner ver Finanslâuens trede
  Behanlenj, jâ læste om. Men nu gâ denja Agentenj saj te å snakka, å så måtte jâ
  livel lægja Åvisan å lyes, for Mâga te Munjlær hadde jâ livel aldri hørt forra,
  de gjek for hannem som Kjæp kjør i Jâul. De va nâd Patænthønsafor hanj hadde å
  sælla, å de va Sâger, som nok skujle få Hønsen te å gjorra. Bâra vær Hønna fikj
  en Nivafujl om Dânj, så velle hon gjorra vær eviga Dâ bådde Sommar å Vinjter,
  å Ægjen velle ble så fina i Smâgenj å Skâln så tjyk, a enj mæst skujle brugga enj
  Hammara for å slå Hol på na, å seddan ble hanj ver.
  
  Hadd’ed ente vad, fordi a Kon hadde vad så unøtta âuer Hønsen i Åns, hadde jâ
  vel gjed’enj ren Besje på, a jâ skujle ente hâ nâd å hans Patæntmel; men nu va
  jâ Tossa goer nok å gâ maj i Snak me’nj å spore, va detta Hønsameled va lauad å.
  
  Ja, de va en Fabrikasionshemmelihed, sâ hanj då, men ded va en kemisk
  Sammensætnenj å monga kostbâra Stoffer, å de injeholt ævent alt ded, som en
  Hønna skujle brugga for å sætta Ægj. Så brede hanj ud, hela Bored fult, me
  Anbefâlenjer, å så flyde hanj maj et Paper, de va en Analysa, sâ hanj.
  
  Jâ kjekkada lid på na, men hon va ju skreved på detta Doktarasproged, som
  almindelia Menjesker ente kanj læsa. Der sto nogged om „Klor-Natron“ å
  „Magelisurt Kalikum“, ja, jâ hâusar hejler ente, va der sto.
  
  Jâ sâ så, a detta Patæntfored va vel enjhellu dyrt.
  
  Naj, naj gon, ded vad ræjtinok ente, svâre hanj, å fosta Gong Folk kjevte, fikj
  di’ed mæst te hal Pris. Når jâ velle tâ enj Sækj på 25 kg, skujle jâ få’d te 15
  Kr., å desse Pænjana velle Hønsen betalla ijæn monga Gonga, injan di fikj detta
  Fored opåded.
  
  Tesist tinjada jâ enj Sækj, å glâr ble hanj å sâ, a hanj velle snârt komma ijæn
  for å få en Anbefâlenj.
  
  Då Kon kom hjem, fortalde jâ ju, a nu hadde jâ kjevt nâd Patæntmel, som nok
  skujle få Hønsen te å gjorra.
  
  Hon velle livel ente ræjti tro på’ed, men snakte nâd om, a der va nok andra æn
  Hønsen, der kunje gjorra i Næjlarna.
  
  Et Pâr Dâ ætte kom sâ detta Hønsameled; men jâ måtte ju betalla Frakt å
  Opkrævnenj, så de ble ju et Pâr Kroner mera.
  
  Då jâ kom jem frå Stasion me Meled, tâu jâ strajs et Pâr Hænner fujla å lâ i et
  Trâu å kalte: Pytte! Pytte! Pytte! Hønsen kom âu løvvenes å stæjlde dom i enj
  Runkres om Trâued å så på’d; men der va’kje en, der velle smâgad. Di ska vel hâ
  Tid te å vænna dom te’d, tænjte jâ, å lo’ed stå der i tol-tre Dâ; men der va
  værkan nân Hønna æjle Kat, der smâgt’ed.
  
  Nu tâu jâ så å rør’ed ud i Van å tâu lid Klid å Skrå imæl, på denj Mådan fikj jâ
  dom livel te å æda’d; men me Gjornenjen bled ævent som forra. 
  
  Nu gjek jâ å tænjte på, a de kunje livel varra ârtit å vedda, va detta va for
  Sâger. Analysan hadde jâ gjemt, å så enj Dâ tâu jâ na i Lomman å gjek hen te
  Skolelærenj. Hanj e enj fæzeli tresker Kar, å va hanj ente sæl ved, kanj hanj
  læsa saj te i en stor tjyk Bog, hanj hâr, som hanj kajler en Leksekon.
  
  Nu spore jâ hannem, om hanj kunje saj maj, va der sto på denja Analysan. Hanj
  slo op i denj stora Bogen, å så sâ hanj, a de mæsta va Krid å Kalk å i Grân
  andra Sâger.
  
  Jâ spore så, va de kunje varra vært for Punjed, hanj svâre, a de va ju belia
  Sâger alt sammen, så tre-fira Øra Punjed kunje varre enjhellu nok. Me denj
  Besjen gjek jâ jem å tâu alt Hønsameled å smed’ed på Møjdynjen.
  
  Så gjek jâ å vænte på, a denja Agentenj skujle komma ijæn for å få en
  Anbefâlenj, for så skujle jâ livel gjed’enj en, som hanj nok skujle hâust; men
  hanj dyde saj, jâ hâr aldri set nâd te’nj sin. 
  
  