text: Digte
  
  BORNHOLM
  Bornholm, du dyre Levn i Øst
  af fælles Fædrejord,
  du sidste Klang af østlig Røst
  i Modersmaalets Kor,
  af Malm i Luer fød
  du sprang af Dybets Skød,
  Aartusinder før Danmark steg af Vande.
  
  Dig Ild og Is og Tidens Klo
  har flænget Skaar ved Skaar,
  og Frændehaand og Fjendekno
  dig boret dybe Saar.
  Dog fast som Klippens Fod
  var Ættens Egerod,
  ukuet end du løfter højt din Pande.
  
  I samlet Sum du skænket fik
  al Nordens Trylleri,
  men Danmarks Skæbnestunder gik 
  dig aldrig Dør forbi.
  Og som i Dag du staar
  i samme Pagt og Kaar,
  du skal i Storm og Magsvejr stedse stande.
  
  MO FRAMTIDEN
  Så kom di söde larkarna 
  inu ejngång herhid, — 
  snârt hâ vi græz på markerna, 
  o, sjöna, gröna tid! —
  Fortâjn nu ligjer snejn 
  å hujntar torrt i bakkana,
  for vijnterijn e lejn 
  å vårijn e i faggana.
  
  Vojllövse balra bækjana
  astâ i longa hop,
  kar strækjer hârajn lægjana 
  å possar toed op; 
  lid strå mo lyza dâjn 
  hâr ævent vâuad flaggana, 
  for vijnterijn e tâjn, 
  å vårijn e i faggana.
  
  Ā sjöna lövva læjenes 
  å sjyngenes mo sjærn,
  en måga dypper skræjenes 
  dejn stålblå vijnafjærn;
  når ret ded solar, må-ijn,
  mæst linna lid på frakkana, 
  for vijnterijn e gåjn 
  å vårijn e i faggana.
  
  Om foie tid hâ fâulana 
  di gamle stâna hitt, 
  snârt blâra blomsterkjâulana 
  me gult, rött, blått å hvitt. 
  Svæjl hjarta som en knop 
  mo soln. Ded går på laggana
  me vijnterijn. Toi op, 
  se, vårijn e i faggana.
  
  HORRIJN Å SPORRIJN
  Å ded va horrijn                                                              
  me salt i lomman,                                                             
  å ded va sporrijn                                                             
  me râubröskromman.                                                            
  
  Tju! tæjnte horrijn,                                                          
  Nu hâr jâ stompijn!                                                           
  Jo vist! sâ sporrijn                                                          
  å slo me gompijn.                                                             
  
  Å ded va horrijn,                                                             
  slo salted ette,                                                              
  å ded va sporrijn,                                                            
  hajn ujnan lette.                                                             
  
  Bi! tæjnte horrijn,      
  Jâ kajn væl hijna'jn      
  Jo pyt! sâ sporrijn     
  å løtte vijnajn.              
  
  Nai se! sâ horrijn,     
  De va som söttan!         
  Ho-hi, sâ sporrijn      
  På leddastöttan.         
  
  Pas på! sâ horrijn,     
  for der e kjættan!  
  I fi! sâ sporrijn      
  På möllehættan.       
  
  ET SNES URTARIM
  KAPRIFOLIUM
  Kopattarânka,
  vir dai men om mijn hals, du kjelna snerta, 
  din söda gjeft vil livæl snârt mai dânka.
  
  VALMUE
  Ägersölkje rö,
  du glajar mæst me alt for hed en glö,
  — ak, derfor må så tilia du dö.
                                                   
  KODRIVER
  Âusel-i-vång,
  så fort vi få lid sol å larkesång, 
  gå dina solhjâul âu så småt i gång.
  
  TUSINDFRYD
  Marriblomma bloi,
  sjönt moer hâr ejn krödda bælla om sai 
  e rent å pent ijndå jort hvardâstoi.
  
  ERANTHIS
  Gujlgula vijnterblomma,
  hvor torr du tæjnkja på å gjorra ota, 
  forr vijnternatten foie halt e omma!
  
  MELET KODRIVER
  Æjnastjærna jöss,
  gjæsbö statâtijn dai på dajns i mozzajn? 
  Rönar du, for hajn namsada ejn kjöss?
  
  BLAA ANEMONE
  Blå anemona,
  så tis alt, hödranes me krâ i skona!
  Narrada soln dai fram? Du ska-nte tro-na!
  
  VINTERGÆK
  Vijnternarr hvider,
  gjid hæjler alri vi må skryda ujnan, 
  når rogg å bæzijn slå å frösted bider.
  
  GUL OKSEØJE
  Lawsurt, hvor sjyler du dijn gjyjlna hat? 
  Et bonatröbbel vastu forr i varden —
  Frit fram! dejn gamla skâjn hâ vi forgat.
  
  SKJALLER
  Pæjnsurt, du skalranes,
  du ble me åjlerijn som anra gamla, 
  sjæddua pæjnaknâga torr å dalranes.
  
  ANDEMAD
  Flittua poggemâd,
  a nâjn kajn næjns å lægja dai for hâd, 
  de varkan ammar æjle lignar nâd.
  
  GRØNKAAL
  Porrua grönekål,
  redder på sâul me gryn å gröner löj, 
  du e et hyvans vijnter-middesmål!
  
  ANEMONE APENNINA
  Blæjlaida appenina,
  vælkommen hid te vort, mai yjnes dina 
  blåhvida blomsterstjærner, spæ å fina!
  
  PINSELILJE
  Snehvida præstakrawa,
  du prækar nâd så dailit for min næza, 
  dit bjæde e kapelled i mijn hawa.
  
  FORGLEMMIGEJ
  Søda forgjætmigai,
  blåivad titada du âu te mai,
  når jâ om æjnen gjik mijn vânta stai.
  
  KORNBLOMST
  Blå dâuestol, du slår dit himmelklæ 
  i âgrana me bonens strunka sæ, 
  te hansa harm, men anra folk te glæ.
  
  KLIPPEROSE
  Fikj, hiventorn, dit klæmål sin kulör 
  frå sjyens klâra sjær om Sânte-hâns, 
  når himmelijn i sjymnijns-stujnen glör?
  
  MARTSVIOL
  Saitlawna små fiol, mijn ivna-sten,
  ejn vårdâ straier-ed så kjænnt, då vedd jâ,
  du bier mai på dæjed ud-me ren.
  
  LYNG
  Hör, löngijn tizlar henom torra Pær.
  Va e ejn önka blomsterstakkal vær? 
  nai, lægjen law, då blâra floi å bjær!
  
  KULTIDSBREGNE
  Brigna frå når-vedd-jâ,
  i flizijn hårfint præntad står dit blâ — 
  mo dai e jâ et fnogg ejn töværs-dâ.
  
  ROKKESTEN
  Bor der et krajtur, et fæzelit et, 
  i dijn stora klumsua sten — 
  du gamla bassa å stygjert, 
  du best udan hâud å ben!
  
  Krev du frå myrn i blånijnen op 
  å tuggada slån å en', 
  då trojled röj te å slo dai 
  å gjore dai te ejn sten?
  
  Jâ hör inu dit rælia râv, 
  då du kom så ijla astâ, 
  du gâ et jomp — å kujne 
  dai inte ujnan drâ —
  
  men måtte ble å bia
  pent på plattijn dær,
  bârstans forded du gamsada 
  i Klinta-trojleds bær.
  
  Å folk komma tjyt å glâna,
  forded a du e så râr, 
  di tro, a du e ejn förder, 
  som isijn te lanned bâr —
  
  frå Sverri æjle Norre,
  — ja, som di hitta på! —
  men du må rokka å runka
  — for bællahænner ijndå.
  
  ÆBLETRÆ
  Mâdmijla âvijlatræ,
  fost mætte du mit iva, sin mijn mujn, 
  så får du då hâ tak for dovvel glæ.
  
  HYLD
  Pjöskua hyjl, di nâue nok dai gâ 
  lid löjne å ejn uzal sjylestâ — 
  men dina svortblå bær vil nok di hâ.
  
  PIL
  Stivada pil, du töllut bâr dijn skâ, 
  å inte nok me ded: te tak du gâ 
  et forkle gjæzlijna Vor Frâuedâ.
  
  HASSEL
  »Sai, hâzler, hvoffor re ni, mai forlâu, 
  Te fæstenöls i Tor?« »Te Mikjalsdâ 
  ska dræjn å paja ju i nöddaskâu, 
  s'a då må kjærnana te-res vi hâ«.
  
  BIRK
  Du hvida borkj, hvor e du ren å sjær, 
  så pibla-let i sommergröner kjâul, 
  å livæl klær dit fiskjes-sjall dai bær.
  
  FYR
  Du rö å vredna forr,
  kajn du hojla hjessajn gröner, hva gjorr 
  så ded, du ble lid skrunken, sjæv å torr!
  
  LÆRK
  Du lyza larketræ, hvor står du sött 
  ejn dâ i Mai me roser âuerstrött 
  å armana mo soln i laintan lött.
  
  BØG
  Når, ojlenböj, du alt om pijnesdâ 
  vaitar me löna, lyzegröna blâ, 
  te Almijns små å stora hasta glâ.
  
  SOFIEHØJ
  Hvor rârt for dom, som her på stenijn sto, 
  då borrn sai lötte hojt me tårn å mura 
  å spajlde divt i sjöjn sit höja-bo.
  
  BORRIJNHOLM
  Jâ vedd en ö,                                        
  frå salten sjø                                       
  Hon sjyder op                                        
  Sijn rujna krop                                      
  som en åbo.                                          
  
  Net hon e                                            
  på hvar en le                                        
  me bjær å dâl                                        
  å tuzentâl                                          
  udå klöpper.                                         
  
  Men gröner skâu   
  ded hâr hon âu,  
  å æjn å vång        
  me fâulasång       
  â me blomster.    
  
  Un å skår       
  i klöppan står, 
  sân å klit       
  omgjâra hvitt 
  Dâue-udijn.      
  
  Röz å grav                                             
  å runestav,                                            
  bâutalujn                                              
  i diven blujn                                          
  tâ din tânka.                                          
  
  Hver kjærkja e                                         
  mæst værd å se,                                        
  å stivla stå                                           
  ver sian å —                                           
  kara-krya.                                             
  
  Borr å slott          
  ble sjævlda gott,   
  kun Hammershuz,    
  sjönt halt i gruz,  
  höder ad dai.      
  
  Men stændi ön          
  står grajn å grön,     
  å sjöna gå       
  å sjöna slå         
  krajns omkræjn-na.
  
  STENIJN I DÆVRADÂL
  Jâ hâusar foie mera, hva hajn hed, 
  dejn karijn, som me stenijn stændit sled, 
  men alri hadde ræjti framgång me'd,
  
  fordi dejn immer smatte ujnan frå'jn, 
  når âna-tjykker hajn te tops va nåjn 
  å glædde sai te avtanshvilan på'jn.
  
  Men om hajn kom herhid ejngång å så 
  dai stå deroppa på en önka tå, — 
  kajnsje hajn då fikj lært dai konsten å!
  
  KOHOLLED
  Som min pibels morkja iva, 
  krajnst å bryn å vipper långa, 
  e dit vann de dunkla diva 
  me di sjylda  sånga.
  
  Stændit sjunger-ed om hejne 
  Som frå harpa-strejna, 
  derfor hojler jâ så å dai, 
  tæjnkjer jâ så ota på dai.
  
  
  ALTERSTEN
  Ak, hvem der lå i jorn på senejn plâs 
  me slæj ejn gravsten, grå å gammajldâs
  å tol-tre râra soltain te lid stås.
  
  SLINGESTEN
  Dit navn mai synes nogged kunstigt, Slijnesten, 
  hvert iva ser ju strajs, du e ejn bâutasten, 
  så lânt vor forsta som vor storsta mijnesten.
  
  ROKKESTEN (i Paradisbakkerne)
  Du domp te bonns, mæst forr du tæjnte på'd, 
  slo vajlebötta, men slåp hal-sjit frå'd, 
  å rokkasjöger ble du nok udå'd.
  
  STENEN I DØVREDAL
  Du hæjnde âuer dâlijn i ed hår
  i tjivetuzen år, om ded forslår,
  så dy dai, du, mens ja frambi dai går!
  
  LIGSTENEN
  Når folk bâr læj te jorn på dejna len
  satte di kjistan på dijn flâda sten
  å rajte armana å strajte ben, —
  
  bânt op for gjönklana, di hadde me,
  å knev te bröd to sypa æjle tre,
  sin krev di me dejn dö ad kjærkjan te.
  
  ROKKESTEN (i Almindingen)
  Du ble uroader, så vidt ijn vedd,
  te vaggegångajn gjikke idå ledd,
  nu e du ligjehönna — å hâr fredd.
  
  FANDENS KEGLEBANE
  Hvem bölijn skujle sajt om dai, dit dross, 
  a fanens fingra såd idi dijn kloss 
  te mijne om, a du va hansa boss.
  
  STENENE I SKOVGAARDSLUNDEN
  Nai se, ejn kris å bælla, ti på nå,
  trö dajnsijn om to æjer, let på tå,
  å bâg om dom di gamla  tita på.
  
  DEJN GAMLA STÆJN
  Dejn gamla stæjn — du mijnes dejn så væl, 
  som va dejn mæst ejn bidda å dai sæl.
  
  Hver knul å knajl, hvert slijn, hvert op å ner 
  me lokta iven klârt du for dai ser.
  
  Her löv du stöt som horra, vâr på tån, 
  mæl löng å klöppa, enetap å slån.
  
  Foran dai viste havrafâulijn væjn
  å vaitada me gompijn: føll men stæjn!
  
  Men klöppe-soffan gjæsbö dai som vân: 
  kom, horrasyrk, å gassa dai ed grân.
  
  O, solbâg âuer löngijn, sjö å rom, 
  du lå i klöppans faun å så dai om.
  
  Som fina flagga, gula, rö å blå, 
  hång râra sjijnara om stjælk å strå.
  
  Hujnölan pâzlada i torra blâ, 
  alat å glat å alri te å tâ.
  
  Ak, læjne ujnde du dai foie ro 
  ded rev å ryjte i dijn unga blo.
  
  Astâ du stæjnte, flemtanes å rör, 
  sjönt loften darrada som âuer glör,
  
  å snöjde ette hönnu ujne jorn 
  å ette söda bær på strunk å torn.
  
  Småflarrarna i sjijned, — som di bed, 
  men bâra boisan holdt, så sjita me'd.
  
  Ejngång imæl du måtte höra sty 
  å galpada å gâlde hoit i sjy.
  
  Å ble'd for hett å trânt i klær å sko 
  va sjöjn i Sjylla ret te-pas, kan tro.
  
  ---
                  
  I blå å blânka dâ, hvor ble-ni å, 
  når sjinde soln så bâgenes som då?
  
  Når va vel sjöjn så blârenes å klâr, 
  når va du sæl så kar å sommerglâr?
  
  
  EKKODAL
  Hvor estu div å daili, Ekkodâl,
  me brânta vægja, bækj å blomstersâl, 
  sommarsjygje å kjijla, klâr å sval.
  
  DYBEDAL
  Va ded ejn brâgara, ejn rysker Roland, 
  der harmse me sin degen klævde klöppan, 
  som skrevet står, å bælla lær i skolan?
  
  KODAL
  Din långa fo'r i löngijn sjyler stæjn, 
  der sjiller Helvede frå Pâradis, — 
  men se på sjæled, forr ni vælla væjn!
  
  STENBRUDSKULEN
  Stor skam de va, a dejna sjöjn di sjænde, 
  a — rent ud sajt — di tâu å ennavende 
  dejn kjæra kulan, jâ som horra kjende.
  
  NAJSE
  Hæjlut du ligjer i havborn 
  sjöjn hâr du læje forr,
  Bakkana bâg dai, sân i sönder 
  Å Hajlahykkijn i norr.
  
  Najse du kom te å heda, 
  å fankijn må vedda hvorforr;
  — du fikj væl ed navn å lövva me 
  som anra bælla gjorr.
  
  Vagga å sânsten du fikje, 
  långlaid, sodu å go,
  å sjöna, som ballrada udanforr 
  va bællapaier, kajn tro —
  
  piblarasper me sol å sylkje 
  i håred å kjâula blå, 
  styenes stora i kjæwtijn, 
  men netta å letta på tå.
  
  Lykjer ligjer omkræjn dai
  i bre å brogua bån
  me sött divt græz å blomster 
  å gjâre me blåbær å slån —
  
  gjâre me roser å grönt å grajnt, 
  gjâre om vång å væjna, 
  å gjârn di kræjna te bys å sno sai 
  som katta i gjyder å gjæjne.
  
  Ja, gjyder å gjæjne å ræjnestena 
  lövva så tjyt å tætt — 
  her e fulte små huz på fijle-sajs fâg 
  å'd grân hava ibâg me lid nett,
  
  ejn önka stivvel står kryer å stött 
  me spiran spids som ejn syl, 
  men möllerna ligja på rås bâg om böjn 
  å mâla i gloa å kjyjl.
  
  FISKJE
  Ver fiskjestid, hvor e de rârt 
  I bakkana å vânka, 
  været e så svâlt å klârt 
  å dâna blå å blânka.
  Lövet sjinnar gult å rött, 
  de glör i böj å borkja, 
  löng å urter sava sött, 
  å granarna stå morkja. 
  
  Klöpperna e sylkjegrå 
  å dâlana e gröna, 
  for væda e der nok udå 
  å godt me vand i sjöna.
  Hojt i himmelijn dejn blå
  stora höja svijna: 
  vâr jor, möss å fâula små, 
  di hâ så rappa vijna.
  
  Æjerned far fort astâ 
  me fön te vijnterboed, 
  rævijn hajn hâr goa dâ 
  å net å tæt e toed.
  Fulte ænner sjyla sai 
  på myrn i sjymnijnstimajn, 
  li så snârt du rokkar dai 
  lettar hela stimajn.
  
  Ja, kom herop, stik å frâ böjn, 
  frâ böjarna å stâuan! 
  her i hojden ser ijn sjöjn 
  å Najse by frå âuan,
  möllerna på råz, å strân 
  me sjeven bâg om tâgen, 
  Balka-bogtens blæja sân 
  å fyrn, på vajt å vâgen.
  
  VIJNTER
  Nu hârer vijnterijn sijn sajs, 
  de sjunger âuer lann å sjö, 
  då taier faul i lujna 
  å darra ajle frö.
  Så divt hajn sjær i bark å sjijn, 
  i vægj å klær å vil derijn 
  å dânka, om hajn kujne
  hvert grân å varma strajs.
  
  Hajn tvijner å, hajn bijner bækj, 
  smi'r hvidefröst om stjælk å gren, 
  sår sne på vâlna hænner, 
  på âger, staj å sten.
  Men sommarsoln hâr nâdit strött 
  i alt, som gror, små glör å rött, 
  gnister å hett, som sjænner 
  dejn agga sajsens ægj.
  
  Ejngång, ejngång der kommer blæj 
  en vijnterkjyjl, alvardensstor, 
  som slykjer soln dejn varma 
  å gloan i vor jor, — 
  å lægjer lågg på ajle vann 
  å virer hvitt om ajle lann 
  å târ i sina arma 
  de stille, stomma læj.
  
  BETÆJNKJ, O HJARTA —
  En liden grân står grön 
  ejn stâ i skâuijn, 
  ejn rosentorn, hvem vedd 
  i hvikkijn hava?
  Di e bestemda alt, 
  betæjnkj, o hjarta, 
  te på din grav å fæsta
  rod å vâusa.
  
  To svorta hesta stå 
  på græz i æjnen — 
  di venna hjem te böjn 
  me kåda kromsprijn.
  Kajnsje ska skritt for skritt 
  di drâ din kjista 
  innu forr dorra hoa 
  slæppa skona, 
  som jâ nu blânka ser 
  i soln å sjinna.
                     (Mörike)
  
  SOLBJÆRNIJN
  Nu hâr starrijn stokked floitan 
  divt i dun å fjær, 
  lælle lötter månajn loitan 
  âuer træ å bjær.
  Horrana å sporrana 
  hâ kræglad å å sæunad frå, 
  å dâjn i roser dölmar.
  
  Jâ vil ud i kvæjljn alena, 
  lânt frå væjn å böjn, 
  vânka marklöst i dejn sena 
  sjymnijnen ver sjöjn.
  Tössenes å kjössenes
  går vijnen lai om sjær å flai,
  mens dâjn i roser dölmar.
  
  Månajn drâr i sjöjn sit letta,
  gjyjlna gångatræ; 
  hvem der tore fodijn sætta 
  på så sprygja bræ!
  Kortara å fortara 
  va himmelvæjn ad dejna stæjn 
  når dâjn i roser dölmar.
  
  Hav å himmel me dejn lönna
  loften går i ett, 
  snârt jâ foie sæl kajn sjönna 
  mera mai å mit.
  Dâ å nat hâr jâ forgat 
  å hvar ejn stâ, — ja, hvem e jâ, 
  når dâjn i roser dölmar!
  
  NYTÅR
  Så vende soln — å åred me pånå;
  en råz å nya dâ te-res alt stå
  å storta âuer dai som sjö, der slå
  mo strân me sty å hvider frâ om håred.
  
  Ijn må væl varra glâr å takka te
  om ijn kajn stå for sjö å slæppa me
  lid væda âuer rân, men æjlans ble
  på plâsijn som ejn kar de nya åred.
  
  HÂRA-HAVS
  Der e så bârt i skâu å vång, 
  nu vijnterijn târ te; 
  å lævenes der foie e 
  de mijnsta grâned mer å se, 
  i jorn di krev, 
  å somma drev 
  ad sönder te me sång; 
  men di, som ble, må for'ed pe 
  frå soln står op te sæjna-ti 
  å bjæra livet, som di kajn, 
  i dejna stræjna ti.
  På fön de skortar mångijn gång, 
  å dâjn e korter, natten lång, 
  me skarper tajn 
  dom frösted sjær 
  i pæls å fjær 
  å naina, vâlna tær.
  
  Dejn arma Mortijn Knort
  stæjnkjer å så fort, 
  ad folk kajn nâue se, 
  hvem ded e.
  Hajn stoppar lid å nyzer
  å kjyzer
  sai sæl å hundans fryzer 
  om sina bâra ben — 
  å sætter sai
  å nettar sai
  å letter sai
  å rettar sai
  å gamzar på ejn gren; 
  men tæjnkjer dorjen: bâra 
  mai rævijn inte ser,
  for jâ e men ejn hâra 
  å immervæk i fâra — 
  må harrijn mai bevâra 
  for sne, for når'ed sner, 
  kajn ajle urter dölla sai, 
  å ajle bester fölla mai —
  sjönt jâ hâr ijned gjort, 
  jâ arma hâralort.  
  Nai, hvem der va ejn jylkat 
  å hadde sai et sjyl hat 
  å kujne nula der
  å glömma vijn å vær, 
  å tæra på sit ræja fett, 
  så va'd for resten læje fett, 
  om d'ikje va så stæje-hett, —
  ijn snev ju bâstans fråd, 
  å forr ijn tæjnkjte på'd, 
  va frösted stille gå'd,— 
  då krev ijn å sit skomla hi 
  mæst som et ajnet bromle-bi, 
  ja, gjid ijn va et homle-bi, 
  for homlan læver hojt, 
  når anra hâr'ed drojt: 
  hon sidder lojnt i ajed huz 
  me hönnu sjæjnt i ajle kruz 
  å sypar me sai sæl, 
  å slikkar lid
  å drikker lid
  å hikkar lid
  å nikkar lid
  å vâunar op imæl 
  å kniver sai ejn pæl.
  
  Men — læje maied me'd, 
  ijn vænner sai væl te'd; 
  for når ijn tæjnkjer på'd, 
  kajn'jn alti lövva frå'd.
  Ja, nu vi alt hâ jyl hat, 
  så sjit me sjyl å jyl-kat, 
  dejn ister-trynan vrikker 
  å kjikker nâd så stygjt, 
  å æ-bæ-bi å bromla, 
  fi fankijn varra homla, 
  dejn tjykka tromlan stikker
  å drikker då så tjyjt!
  Nai, rævijn tâ mai, om 
  jâ byta vil me dom!
  Så hæjler la stå te 
  å ble, hva'jn ejngång e: 
  ejn visser, vâuijn hâra, 
  å stikka âuer stok å sten 
  astâ, astâ på långa ben 
  frå swölt å kjyjl å fâra 
  å vijnter-nattens mâra.
  
  
  ØSTERLARS KIRKE
  Du e — om de går an å saj sin menijn — 
  ejn osta-rujner prost i stor forstenijn, 
  å stivvelijn ver sian å — e denijn.
  
  NY KIRKE
  »Min kjæra kjærkja, va din moer mölla? 
  Å stâsijn i din top — e ded en kjölla?« 
  »Kajn du då inte se? Ded e min nölla!«
  
  »I jo, du e en hvid-omsjörtad pibel! 
  Snârt dajnsar let du âuer Nyker æjna, 
  s'a stivvelijn forgjedder præst å bibel!«
  
  NYLARS KIRKE
  »Du spajlar stöt i dammijn, rujna paia, 
  dijn dailihed! Hvem herar du dai for?« 
  »For stivvelijn, om æjla du kajn taia!«
  
                                         
  OLS KIRKE
  »Sai, smarta pibel, hvorfor stå på tærna? 
  Å på ejn knajl te-me?« »Jâ vijle gjærna, 
  om ajle så mai i di hvide klærna.«
  
  GUDHJEM KIRKE
  Gudhjemma kjærkja,
  du står; som kjærkjer ska, me fod i klöppan 
  mens roser slör om gammeltomtijn værka.
  
  Ja, frit å fromt ver sjöjn igjen di lâ dai, 
  å som di vijle hâ dai, får ejn tâ dai — 
  men hvorfor mon di hat på hættan gâ dai?
  
  AA KIRKE
  Gråsvort å tung du rezer som et bjær dai, 
  s'a ijnen ajnen kjærkja kommer nær dai, 
  sæl klævten i dijn hjessa hosamt klær dai.
  
  RØNNE KIRKE
  Du stikker râgt i sjy dit strâga tårn, 
  så sjev kajn hitta havn, å sjæln te himmels, 
  men rönnafin å strus du ble me årn.
  
  BOELS KIRKE
  Boels fina kjærkja,
  du lötter dai så fâulelet  i sönder,
  som va du årets forsta, söda larka.
  
  PEDERS KIRKE
  A du ble vijn å sjæv ska inte skâ dai, 
  men a du Bona-Veddes ståv forlezte, 
  ded, Sânte Per, jâ alri helt tegâ dai.
  
  NEXØ KIRKE
  Sjönt âuan te å neran om di öjde dai, 
  du ble ijndå dejn samma gamla kjærkjan 
  for folk frå böjn å sjöjn, som jævnt besöjde dai.
  
  Din kjærregår jâ ota hitte vai te,
  jâ yjnes dina træ å netta mijne,
  kun skâ, du inte hâr ejn plâs te mai me!
  
  MARTIN ANDERSEN NEXØ
  1869.  26. Juni.  1939
  
  Ded vilde varra skam, om ijnijn gâ 
  en helsa dai frå Najseby i-dâ.
  
  Få kjende forra böjn — torr jâ nok sai — 
  nu far dejn halla varden rondt me dai.
  
  -----------
  
  Her löv du ujne âvijn himmel om 
  mæl folk å fæ — å som du hâuste dom!
  
  ejn bârbens horra, âzenes for fön, 
  du, som ble bâzijn sæl for hela ön.
  
  For örn å iven hadde du alt me, 
  på-nå dejn samma stujnen du kom te.
  
  Snârt lydes du i lykja, vång å mâ 
  te vive-gnæjl å larkarna di glâ,
  
  te gaddisana ud for Balka-sân, 
  te sjöna, balrenes mo flak å strân.
  
  Kajnsje du hadde hjartalaw alt då 
  for svorta skugga, stakkala å små,
  
  s'a sin du kujne drâ me vârsam hånn 
  dijn gjyjlna skat å folkadiveds bonn.
  
  -----------
  
  Di ârtie govennerna frå då
  for læjnst hâ tornijn tâd å nikkad å;
  
  men mæjlem dina böjers tuzen blâ, 
  ijn hör dom âna stöt dejn dâjn i-dâ.
  
  -----------
  
  Så lokka te me di hal-fjære snes!
  Dijn blo inu e rör å hånn te-res.
  
  Du vilde inte dö i ungdoms år — 
  så læv, te straf, så læjne sjöjn e blår!
  
  K. A. PETERSEN
  1855.  14. Marts.  1925
  
         Her ble du födder
         ejn dâ i månadijn Tor,
         slo dina rödder
         i sprikker mæl klöppa å jord,
  vâuste som askijn bland ene dai strâger å stor.
  
         Ivad du vende
         te sjöjns å sjyarnes gång,
         örad du spænde
         te löngens å stjernarnes sång,
  vijnens sjemodia hviskan å bækjanes klång.
  
         Hvem va så vijla
         som du te ajle-slavs fujn?
         ö-måleds kjijla
         du kjende frå divesta grujn, 
  serlenes sött som i perler dejn språng frå dijn mujn
  
         Alt, hva du höre 
         å rârt å hitte å grant, 
         alt, hva dai röre 
         i hjartad som ægta å sânt
  nömmijn å vâr du i hæjlua billeder bânt.
  
  -----------
               
         Her ble du födder 
         ejn dâ ver sjyngendes sjö, 
         divt slo du rödder 
         i Kodans vælsajnada ö,
  spredde, mens årn fort for hen, dina vijnada frö.
  
  M. K. ZARTMANN
  1861.  26. Januar . 1931
  
  Ejn dâ står du på dijn barndoms stæl å 
  ser dai om:
  
  Træn hâ vel lövved lid op sin då, 
  men blomstern i skâuijn stændit stå 
  tjyt på di gamle stâna.
  Soln hon vânkar å sjöna gå, 
  heruda ver havborn e alt pånå 
  som forra i bælladâna.
  
  Hva e for mijned âu mera sött 
  inj sporr dina bællafödder hâ trött 
  let å lemydit i brântan!
  Frön dina bællahænner hâ strött, 
  kajnsje du i rözmer å rânker hâr mött 
  om kâtastælijn i skrântan.
  
  ROSA Å HENNIJN
  te brojlopsdâjn 18.-5.-1939
  
  (Tona: Gamla toza, læver du innu...)
  
  »Smarta Rosa, varr nu inte foss — 
  Hva om vi to tâu å gjefte vos!
  Hvær kvæjl jâ spilla ska 
  for dai hamonika.«
  »Hjarta Hennijn: ja, ja, ja!«
  
  »Nue, Hennijn, hvoddan fâ vi fö'n?« 
  »Fisk å sijler lövva tjyt om ö'n, 
  å blânka laisa me,
  om ded vil happa te,
  lid sjöfâul kajn der ju alti ble!«
  
  »Sai mai, Hennijn, hvor få klæn vi frå?« 
  »Toza âu, hvor kajn du sjæusa så?
  Ed önka sjilleri
  ju saita sælla vi,
  ja, kajnsje tre, fijle-sju å ti!«
  
  »Fâr å Moer, sai nu inte nai!
  Hennijn vil, vi gjefte vos te Mai.«
  »Ja, vil patu du hâ'jn,
  så får du men å tâ'jn,
  for to om glæn gjer halt om skâjn.«
  
  -----------
  
  Se, nu hâr Rosa ejn galanter majn 
  å Hennijn konn i huza farm å grajn. 
  Å går'ed an, ijn spår,
  jâ sætter: næsta år
  — vizzeli-roa-vaggan går.
  
  LAINTAN
  Laintansfollt mit hjarta bræjner 
  Natten lång for dai — 
  kjæra, hârda inte læjner,
  kom i reen te mai.
  Læued foie i dejn râga 
  pilijn pâzlar mer,
  blârenes dejn kjæjnespâga 
  månajn titar ner.
  
  Inte stæjna for dejn svâla 
  sjymnijnen din dör!
  Doggen strör i æjn å dâla 
  söll, ihvor du trör.
  Sjylt ejn fjælstaun sjynger dorjen — 
  lyt i lya nat,
  ak, som hadde faulijn sorjen 
  i mit hjarta gat.
  
  Kujne tonarna men nå dai, 
  Sött fortrojla dai!
  Laintanes ja biar på dai,
  kom, o kom te mai!
  
  (Hall frit ette Rellstabs »Ständchen« 
  te dejn grajna tonan å Schubert)
  
  MIN KJÆREST
  Min kjærest e en rosa rö, 
  som frisk å knoppijn språng; 
  min kjærest e en melodi 
  te fajlans kjelna klång.
  
  Så sjær du e, så sjön du e, 
  Jâ elsker dai så ömt, 
  å jâ vil elska dai, mijn vinn, 
  te ajle hav e tömt —
  
  Te ajle hav e tömt, mijn vinn, 
  å smelt' hver klöppa hård, 
  å jâ vil elska dai, mijn vinn, 
  så læjne hjartad slår.
  
  Farvæl mijn enasta, mijn vinn,
  farvæl te næsta gång, 
  snârt kommer jâ igjen, mijn vinn, 
  om væjn va nok så lång.
  
  (R. Burns)
  
  PRÆSTIJN GILLIGAN
  Dejn gamla præstijn Gilligan 
  va trætter nat å dâ, 
  hans halla soggen lå te sæjns, 
  å döjn gjik månna stâ,
  
  Ejngång hanj såd â dölmada, 
  mens dâjn gjik yesterpå, 
  ejn sjöger sende bod ijen, 
  hal-kjiv å'd ble hajn då.
  
  »Når hâr ijn fred, når hâr ijn ro,
  folk dö å dö hver dâ!« -- -- --
  »Nai tegje mai, mijn Gud, de sâ 
  mijn tunga, inte jâ.«
  
  Hajn knælde ver sijn stol i bön, -- 
  så sav ijen hajn frå, 
  å sjymnijnen gjik âuer vång, 
  vijn tâu i blâ å strå.
  
  En önka stjerna blyjnte fram, 
  sin folde flera tæt;
  Gud slo sit svorta slör om jorn 
  å om hvert hjarta træt.
  
  Då sporrakrægled vâunada, 
  å dâjn frå östan kom, 
  dejn gamla præstijn Gilligan 
  i stâuan så sai om.
  
  »Maria! om nu majn e dör, 
  mens jâ i stolijn snev!«
  Hajn trajte hestijn idå lâ'n 
  å sai i sâlijn hev.
  
  Ad klöppestai å myr hajn re 
  så våralöst derhen; 
  dejn sjöges konna sto i dörn: 
  »Fâr, kommer du ijen?«
  
  »Sai, e dijn arma majn alt dör?«
  »Hajn dö ijåns,« hon sâ; 
  dejn gamla præstijn Gilligan 
  hajn måtte for sai tâ.
  
  »Nær du va gåjn, hajn vende sai 
  å gjik i fred herfrå.«
  Dejn gamla præstijn Gilligan 
  på knæ ver sæjnen lå:
  
  »Hajn, som hâr stjernenatten skaft 
  for dom, som tröbbel hâ, 
  hajn sende frå sijn himmel ner 
  ejn engel i mijn stâ.«
  
  »Hajn, som i purpur-kåva rår 
  for stjerner å for sol, 
  så te mai stakkals stævgrân âu, 
  der sav idi ejn stol.«
  
  (W. B. Yeats)
  
  SPILLEKÂNTIJN FRÅ DÆVRA
  Når jâ spillar på fajla i Dævra, 
  går dajnsijn som böljan på sjö; 
  mijn broer e præst i Nylârsker, 
  mijn fætter prækar i Rö.
  
  Sijst jâ va hos mijn broer å fætter, 
  âuer bönnebogen di hång; 
  jâ læzer i vizebogen, 
  jâ kjöfte på markad ijngång.
  
  Når vi tre ijngång nikka å, 
  vil Sant-Peder i himmelens borg 
  nikka mijlt te vos gamla gjespenst, 
  men mai ber hajn ijnanforr.
  
  For di goe e immer di glâ, 
  ded slår mæst alti te, 
  å di glâ ælska fajlans klång, 
  å di glâ ælska dajnsijn teme.
  
  Å når di se, hvem ded e, 
  hen te mai hasta ajle di dö:
  »Ih, men se, Spillekântijn frå Dævra 
  å di dajnsa som böljan på sjö.
  
  (W. B. Yeats)
  
  Å AJLE LE'R
  Å ajle le'r, vijn blæzer frå,
  jâ lier vestan best,
  der bor dejn pena pibelijn,
  dejn piblijn jâ hâr fæst;
  væl stæjner skâu å brânta bjær
  å gjenner myr å å —
  men dâ å nat min laintan bær
  mai vesterpå ijndå.
  
  Jâ ser na i hver doggu urt, 
  ja ser na sjær å kjær, 
  jâ hör na i hver småfâuls sång, 
  jâ hör na her å der.
  Hvert blomster, som ver svajled står 
  I lujna å ver å,
  hver fâul, som sött i boskajn slår 
  bær bådd mai vesterfrå.
  
  (R. Burns)
  
  GJÖJN
  Når æjnana blomstra om vårijn, 
  å borkjana lævas i lujn, 
  då sjunger gjöjn i skâuijn 
  i sijla å tilia stujn.
  
  Når sajsijn går fram âuer æjnen 
  å lægjer blomstern på skår,
  forstommar gjöjn i lujna 
  å taier te næsta vår.
  
  Men bönnarna tro hajn e dör nu, 
  å bællana tro hajn e höj; 
  en kjælijn hâr hört hannem grina, 
  hajn e ræjti et trojl te gjöj.
  
  Men omma på tyska torred 
  Hos urmâger Schnabelbart, 
  der kajn ijn kjöva sai gjöja, 
  som gâla tima å kvart.
  
  Di gâla om jyl å påska,
  di gâla så tit ijn vil hâ'd,
  når bârstens di smorres om næbben, 
  å værked bler ræjtit drâ'd.
  
  (Strindberg)
  
  MACPHERSONS FARVÆL
  Farvæl, ni sjömma fångerum, 
  hvor skarsfolk tromma torrt; 
  på bakkajn måvar galjan tom, 
  kantro, hon hâues horrt.
  Så sækker å så frækker 
  å så kjækker did hajn kom.
  En ril hajn song, å jökker sprong 
  ijn ujne galjans bom.
  
  Döjn knabbar på, astâ ejn må; 
  på bload slet jâ så-jn 
  så ota forr, å saita torr 
  âu her jâ hælsa på-jn.
  
  Löz læjnkjan frå min honn å gå 
  å henta mai mit svær!
  Å kom mæn, kom, var skotta, som 
  torr trö Macpherson nær!
  
  Mit liv va kri; ver lomskeri 
  di fikje do't mai å, 
  mit varsta sår ble, a jâ går 
  uhævnader herfrå.
  
  Farvæl, du sjær om skâu å bjær, 
  å alt på jor å sjö!
  Ejn krystara dejn karijn va, 
  Der rædes for å dö.
  
  (R. Burns)
  
  PRYNSENSJOJLS-VIZAN
  Prynsensjojl râver på svenda to:
  »Sâla mig Sjojl å rapt jer spo!« —
  — Ni rien inte så hovse! —
  
  Hajn red frå slottet i kjyjl å sne 
  me skrivara-kar ad Hâzle te.
  
  »Ni bien lid læjne me skattijn,
  bor'mestara — hâ-ni forgat-ijn?
  
  Skortar-ed jer kajnsje på tid, 
  jâ sjikkar jer mina poika hid!«
  
  Prynsensjojl rier ad Böjn, 
  borjarna svær hannem döjn. 
  
  Men föje hajn hadde i tânka, 
  a de tore hannem dânka.
  
  Alt dâjn tov te å sjömma,
  når hajn raite fram te Rönna.
  
  »Bor'mestara, fora mig hestijn brâ, 
  jâ gjæstererar te jert istâ!
  
  Vi villa snakkes tesammens ver 
  om kongens order å slæj plasér.«
  
  Jens Koffed å hansa Hâzle-bo 
  dejn samma stujnen i Rönna sto.
  
  De rådes i smygj me bymæjn å slait, 
  å ajle hadde de samma ait.
  
  Landet de vilde frå Svinskijn fri, 
  å jarnet va gaddeli hedt te å smi.
  
  De stæjnde for stajl, slo skod for port, 
  så trödde de an gjesvindt å fort.
  
  Jens Koffed trenar i stovan ijn, 
  hajn rædes inte for brâgarijn.
  
  »Vort land ni sjævla å sjænda, 
  men nu ska det snârt hâ enda!
  
  Entan tâ ni å mig kvatér,
  hva hæjler villa-ni sjydes ner?«
  
  »Kvatér kajn varra godt for mig, 
  men aldri târ jâ pårdôn å dig!«
  
  Bordet hajn lötte å dræmde te, 
  rysk å starker som andra tre.
  
  De vilde for-ijn gjenna,
  hajn löv dom over enda.
  
  Sprânk udå darn a gâdan ud, 
  hajn ansada bli så lid som krud.
  
  »Ak!« gâlde hajn, »hadde jâ dig, mijn Sjojl!
  de fijne mig aldri i dorra vojl.«
  
  Då höres vrönskijn å vrönna,
  det smajl over halla Rönna.
  
  Villem Clausen sto i sijn govl, 
  hajn sled ejn söl-knap idå sijn kjovl.
  
  Hajn arra-söllet i synet gâ-jn, 
  s'a Svinskijn stev å dö på stâjn.
  
  Sin lâ di på Kamsa begjærijn 
  læjet påklædt på bærijn.
  
  Â gjinje i råstov-kjæjlarijn me'd, 
  a det kujne ligja for folk i fred.
  — Ni rien inte så hovse! —
  
  BOELSKER-STENIJN
  Runesten i Boelskirke med Indskriften: 
  asbiarn • Ilt • rita •
  stain • iftir • butirdu • kunu 
  sina • kud • litin • ant •  Bornholmsk omskrevet:
  
  Ezbern dæjna stenijn reste 
  for Botirda, hansa konn.
  God evijnelien håjla 
  âuer hæjnes ân sin hånn.
  (1.-10.-1946)
  
  GAMLE VENNER
  Hver Ting i Verden har sin Klang, 
  hvorpaa du grant den kender:
  Hav, Himmel, Skyer, Solnedgang, 
  Mund, Øjne, Hals og Hænder, 
  ja, Sten og Stuer, Gods og Guld, 
  og Dug i Dale, Mos og Muld, 
  hver Busk og Blomst i Lund og Vang 
  — og kære gamle Venner.
  
  Om gamle Venner som et Spind 
  er svøbt af Melodier, 
  der synger i dit stille Sind, 
  naar Dagens Tummel tier.
  Om fjernt de dvæler eller nær, 
  i Mulde gemt, i Dagens Skær, 
  de vugger dig i Drømme ind, 
  der løfter og befrier.
  