text: For små tre måneder siden var jeg på officielt besøg i Kina.
  
  Det var en enestående oplevelse.
  
  Naturen, kulturen, levemåden og måden at tænke på er i næsten alle henseender noget andet end det, vi er vant til. Det var som at komme til en helt anden verden.
  
  Og dog er det nødvendigt for os at holde fast ved: Det er en del af vores fælles verden – en del af verden, som vi må regne med. samarbejde med. tage hensyn til.
  
  Bl.a. havde jeg under besøget den betagende oplevelse at gå en tur på Den store Kinesiske Mur. Dette vældige, forunderlige bygningsværk.
  
  Det ledte tankerne tilbage til en tid, da man følte at man kunne dele verden op. Dele den op i en verden, som er vor – og så alt det der uden for, som man kunne skærme sig imod ved at bygge en uigennemtrængelig og uoverstigelig mur.
  
  Den tid er forlængst forbi. Vor verden hænger sammen – på godt og ondt. I dag kan vi ikke skærme os selv ved at bygge mure – hverken mure af sten eller mure af indbyrdes isolation. Vi må tværtimod opleve, at jo mere man prøver på at gøre det, desto mere føler vi utrygheden.
  
  Det er jo det, der gør, at vi i dag føler, at der er så stor usikkerhed i verden: At vi i gensidig mistillid har skabt en mur af isolation midt ned gennem Europa, mellem østlandene og den vestlige verden.
  
  Jeg vil ikke sige, at der ikke er en reel baggrund for en frygt.
  
  Det er i disse dage to år siden, de russiske tropper gik ind i Afghanistan. De er der stadig – og ingen, som har fulgt begivenhederne i Afghanistan, kan tvivle på, at de er der mod den afghanske befolknings vilje.
  
  Den 13. december fik vi et nyt tragisk udtryk for, at der i den kommunistiske del af Europa er en frygt for eller en uvilje mod at mildne modsætningerne og bevæge sig i mere demokratisk retning.
  
  Det var den dag, da de spæde forsøg – målt med vor målestok – på at skabe en mere liberal udvikling i Polen blev bremset ved, at militæret overtog magten. Vi har ikke alt for stære oplysninger om, hvad der er foregået i det lukkede Polen. Men vi véd nok til, at vi kan se, at der er tale om et magt-overgreb over for hele den polske befolkning.
  
  Jeg nævner ikke disse to ting for énsidigt at kaste ansvaret for den spænding, der er mellem øst og vest, over på de kommunistiske lande.
  
  Der sker også magtovergreb uden for den kommunistiske verden. I Tyrkiet kan man stadig fængsle en demokratisk politiker for den ene forbrydelse, at han har fremsat en politisk udtalelse. I Italien kæmper man fortvivlet mod en bølge af terroraktioner, og i Latinamerika sker der ting, som må ryste os lige så meget, som begivenhederne bag jerntæppet.
  
  Vi har i den vestlige verden i fællesskab et stort ansvar for, at vi ikke selv bidrager til at forøge den gensidige mistillid mellem øst og vest. Jeg vil ikke dermed sige, at vi skal tie stille over for de angreb, der finder sted både øst og vest for jerntæppet. Tværtimod. Vi skal åbent tale om den utryghed, det skaber, og den risiko, det indebærer for den fredelige sameksistens.
  
  Men vi skal være på vagt over for at overdramatisere dem. Dét, der er foregået i Afghanistan og i Polen, er farligt nok i sig selv. Det kan også nødvendiggøre visse reaktioner. Men hvis det fører til, at vi afbryder den dialog, der trods alt var kommet igang mellem øst og vest, så bliver det først for alvor farligt. Så risikerer vi at komme derhen, hvor der ikke går nogen vej tilbage.
  
  Vi ser i mindre målestok eksempler på det i Mellemøsten. Vi kan ikke bebrejde Israel, at det har følt – og stadig føler – sig truet af visse strømninger i den arabiske verden. Israel er et hårdt prøvet land. Men man kan også i Israel reagere på en sådan måde, at den fredsproces, der trods alt var kommet i gang, bliver bragt i fare.
  Samtidig med, at vi skal være vågne over for enhver mulighed for at mindske spændingerne mellem øst og vest, skal vi sætte stærkt ind på at undgå, at der opstår en tilsvarende kløft mellem os i den rige verden og dem i udviklingslandene.
  
  Den første betingelse for, at vi kan undgå det, er, at vi åbent tager parti dér, hvor resterne af det gamle kolonistyre søger at bevare et mindretalsherredømme over den oprindelige befolkning – sådan som det bl.a. sker i det sydlige Afrika.
  
  Hvis befolkningen i den tredie verden føler, at de må sætte lighedstegn mellem den rige verden og fortsat undertrykkelse – så er grunden lagt til et modsætningsforhold mellem nord og syd. Som kan blive lige så skæbnesvangert som dét, der i dag eksisterer mellem øst og vest.
  
  Men det er ikke nok. En rig verden kan ikke i det lange løb eksistere ved siden af en verden i dyb fattigdom og nød.
  
  Derfor er både skabelsen af en bedre økonomisk verdensorden, udviklingshjælp og hjælp til at løse de enorme flygtningeproblemer væsentlige, hvis vi vil arbejde på at formindske spændingerne i verden.
  
  Jeg møder ofte mennesker, der siger: Hvorfor ofre tid, kræfter og valuta på at hjælpe andre i fjerne lande, når vi selv har så store problemer, som vi ikke har fået løst?
  
  Jamen – de ting hænger sammen.
  
  De vanskeligheder, vi slås med i disse år, er ikke et specielt dansk fænomen.
  
  -Verden er kommet i uligevægt. Det gælder både politisk og økonomisk. De politiske spændinger i verden har skabt økonomiske rystelser, som det kapitalistiske samfund ikke har formået at løse på en tilfredsstillende måde. Derfor er udviklingen gået i stå. Det initiativ, der skaber nye virksomheder, nye arbejdspladser, er ligesom blevet lammet.
  
  Derfor går der som en bølge af arbejdsløshed hen over den industrialiserede verden, alene i Vesteuropa er der nu over 10 mill. arbejdsløse. Millioner af unge må se fremtiden i møde med bange anelser: Bliver der ikke brug for os? Får vi aldrig lov til at udføre et meningsfyldt arbejde? – Den bølge er også skyllet ind over Danmark.
  
  Selv om antallet af arbejdspladser er vokset, har vi nu over en kvart million arbejdsløse. Situationen bliver ikke mindre alvorlig af, at arbejdsløsheden har en tendens til at falde særligt tungt på de unge.
  
  Men er der da slet ingenting at gøre?
  
  Jo, det er der. Vi kan ikke på egen hånd afskaffe arbejdsløsheden, men vi kan gøre meget for at begrænse den og for at fordele arbejdet på en bedre måde.
  
  Udviklingen i de sidste par år er et tydeligt bevis på, at sådan er det. Vi kan gøre noget, hvis vi vil tænke utraditionelt og tage utraditionelle metoder i brug.
  
  I de seneste par år er arbejdsløsheden steget langt mindre i Danmark end i det øvrige Europa.
  
  Det er ikke kommet af sig selv.
  
  Det er sket, fordi vi har bevidst har forøget danske varers konkurrenceevne, så vi har kunnet sælge mere på de internationale markeder.
  
  Det er også sket, fordi vi har hjulpet ældre mennesker til at gå på efterløn, så flere af de yngre har kunnet komme i arbejde.
  
  Det er også sket, fordi vi har sat betydelige beløb ind på en lang række erhvervs- og beskæftigelsesfremmende foranstaltninger.
  
  Jeg er overbevist om, at vi kan nå endnu længere. Men det kan vi kun, hvis vi kan iværksætte et omfattende handlingsprogram, som griber problemet an fra en række forskellige sider.
  
  Det vigtigste er, at vi kan skabe en sådan tillid både hos arbejdsmarkedets organisationer og hos folkene ude på gulvet, at de fortsat vil samarbejde om at forbedre danske varers konkurrenceevne. Jeg er sikker på, at der rundt omkring er stor forståelse for, at vi ikke må få en ny, eksplosiv udvikling i lønninger og andre pengeindkomster. Den forståelse skal vi bygge på. Det gør vi kun, hvis vi kan skabe tillid til, at lønmodtagernes realindkomst og sociale sikkerhedsnet ikke vil blive angrebet.
  
  Det skal vi så bakke op ved at give skattemæssige lettelser for dem, der investerer i arbejdspladser.
  
  Vi skal hjælpe landbruget over den øjeblikkelige krise. Der er mange arbejdspladser i landbruget. De skal bevares.
  
  Vi skal have boligbyggeriet op på et mere almindeligt niveau.
  
  Derfor skal vi have en finansieringsreform, som kan skaffe kapital til landbruget og byggeriet på mere rimelige vilkår.
  
  Der er en række muligheder med hensyn til genbrug. Vi har en række miljøproblemer, vi skal have løst. De er ikke dét, man kalder privatøkonomisk rentable. Derfor bliver de ikke uden videre sat i værk. Men de er nyttige for samfundet – for os alle sammen. Derfor skal vi have mod til at sige: Det er bedre at få det arbejde lavet end at udbetale understøttelse. På den måde kan vi skabe nye job.
  
  Vi kan gøre en hel del, hvis vi vil tænke lidt mindre traditionelt – og hvis vi vil ligge vore kræfter sammen.
  
  Vi har med mindre end en måneds mellemrum været til valg to gange – først til kommunalvalg den 17. november og så til folketingsvalg den 8. december.
  
  Der er mange, der siger: Det er for meget af det gode. Valg til Folketinget hvert andet år – det er et opløsningstegn. Jeg deler den opfattelse, at vi skal undgå valg i tide og utide. Men når vi ser, hvad der sker uden for vore grænser i denne tid, er der alligevel grund til at slå fast: Det er lykkeligt, at vi lever i et land, hvor vi har mulighed for at sætte tingene på plads ved et frit valg, når det er blevet nødvendigt.
  
  Nu er valget så truffet. Det resultat, der kom ud af valget, har ikke umiddelbart gjort det lettere at skabe samling om en fast og konsekvent politik, som kan bidrage til at mindske virkningerne af den internationale krise, vi lever under.
  
  Men valget stiller os allesammen over for en forpligtelse. Vi har påtrængende opgaver, som skal løses. Vi må og skal hjælpe de unge med at løse deres problemer. De skal have uddannelse eller beskæftigelse. Vi må og skal redde de arbejdspladser, der er i landbruget og byggeriet. Vi må og skal have flere arbejdspladser i industrien og håndværket.
  
  Derfor er det nødvendigt, at vi i den kommende tid overvinder de samarbejdsproblemer, som vi hele tiden har haft, og som ikke er blevet mindre efter valget. det er nødvendigt, at de bliver løst på en måde, så det kan skabe tillid hos de lønmodtagere og virksomhedsledere, som vi er nødt til at have med i den fælles indsats, som skal give os flere arbejdspladser.
  
  Vi står i virkeligheden over for et nyt valg. Vil vi i den kommende tid forskanse os i forskellige lejre og partier og føre en alles krig mod alle? Eller er der tilstrækkelig mange ”gode viljer” i og uden for Folketinget – som vil lægge, stridsspørgsmålene til side og forene kræfterne om at løse de alvorlige og påtrængende opgaver?
  
  Jeg ønsker alle et godt nytår!