text: Abraham sad i Mamrelund, 
  han var en hyrdekonning, 
  salvet af Gud med egen mund 
  og Sara hed hans dronning. 
  Rig på kameler, kø’r og får, 
  det var den drot med ære, 
  gammel derhos, snart hundred’ år! 
  og hvis skal det så være? 
  Gud havde sagt: ”Jeg sandelig 
  vil i din æt velsigne 
  menneskens køn på jorderig!” 
  Og løgn kan ham ej ligne. 
  Abraham sukked’ dog i løn: 
  ”Til graven brat nu vi stunder, 
  føder mig Sara nu en søn, 
  det er et stort vidunder!” 
  Dagen var hed, men Herrens ven 
  sad svalt i egeskygge, 
  hisset da kom tre vandringsmænd, 
  at ønske ham til lykke. 
  Gæstmild er og den hyrdedrot, 
  vil rejsen dem forsøde, 
  byder dem til sit grønne slot 
  at hvile sig af møde. 
  Herren det var med engle to, 
  de lod sig det behage 
  hyrden at gæste, som var tro, 
  og jordens brød at smage. 
  Herren da siger til sin ven, 
  alt som han bryder brødet: 
  ”Når om et år vi ses igen, 
  har Sara søn på skødet.” 
  Sara hun stod bag dør og lo, 
  så faldt det hende fremmed. 
  Abraham tog det ord med tro, 
  hans håb ham ej beskæmmed’. 
  Ordet udgik af kongens mund, 
  som haver alt at råde, 
  Abraham sad i Mamrelund 
  med sønnen af Guds nåde. 