text: &lt;poem&gt;
  Nu skal det åbenbares,
  at gammel kærlighed
  i hver en skærsild klares
  og er for rust i fred.
  For levende og døde
  kan daners hjerter bløde,
  men isne kan de ej!
  End lever kærligheden,
  som aldrig skal forgå,
  men klare sig herneden
  til livet at forstå,
  til klart ham at begribe,
  der evig er i live,
  som kærligheden selv.
  Så er da ikke brustet
  "fuldkommenhedens bånd",
  vor kæde er ej rustet,
  den bryder ingen hånd,
  men af hvert led udspringer
  en blomst med fuglevinger
  til gyldenårets krans.
  Ja, kæden af kærminder
  man sagtens prise tør:
  jo stærkere den binder,
  des friere den gør,
  jo længer den mon vare,
  des mindre står den fare,
  des gyldnere den bli'r.
  Man længe nok må sige,
  at kærlighed er blind,
  det bli'r dog lysets rige,
  hvor ret den strømmer ind.
  Og han har aldrig levet,
  som klog på det er blevet,
  han først ej havde kær.
  Fra arildstid her inde
  vi elsked "liv og fred",
  og hos vor dannekvinde
  vi elsked kærlighed,
  så, er den livets gåde,
  den sikkert bedst vil råde
  fuldvoksne dannemænd.
  Et lys sig da udbreder,
  som trindt i mark og skov
  om liv og sandhed freder,
  forklarer friheds lov,
  som idræt, ord og tanker
  kun holder så i skranker,
  at frihed kan bestå!
  Da skal man freden fatte
  som livets sommervejr.
  Da skal man kæmpen skatte,
  som drog for den sit sværd,
  ej alt i fredlér forme,
  men vælge livets storme
  for gravens stille ro.
  Da skal man forskel kende
  på solskin og på lyn,
  skønt begge de kan brænde
  og skabe klare syn,
  thi, som fornuften giver,
  det ene lys opliver,
  det andet slår ihjel!
  &lt;/poem&gt;