text: &lt;poem&gt;
  Nu rinder solen op af østerlide,
  forgylder klippens top og bjergets side,
  vær glad, min sjæl, og lad din stemme klinge,
  stig op fra jordens bo,
  du dig med tak og tro
  til himlen svinge!
  Utallig såsom sand og uden måde,
  som havets dybe vand er herrens nåde,
  med den hver dag min sjæl han overgyder,
  hver morgen i min skål
  en nåde uden mål
  til mig nedflyder.
  Han har i denne nat med engleskare
  mit hus og hjem omsat, at ingen fare
  har mig og mine ramt i nogen måde,
  men jeg er frelst og fri
  fra dødens mørke sti
  og sjælevåde.
  Min sjæl, vær frisk og glad, lad sorgen fare,
  dit legems blomsterblad vil Gud bevare,
  han vil i dag mig give kraft og styrke,
  jeg i mit kald og stand
  min Gud og fader kan
  tilbørlig dyrke.
  Gud lægge hånd i hånd med mig og give
  sin gode Helligånd, mit kald at drive,
  velsign mig, Herre Gud, ud af det høje!
  Gid jeg hver dag og tid
  i dig og i min flid
  mig lader nøje.
  Lad synden mig i dag ej slet forblinde,
  at jeg min Guds behag kan ret besinde,
  Men om min fod går vild og sig mon støde,
  da vend, o Gud, mig om,
  og gå ej straks til dom
  for svagheds brøde!
  Du bedst min tarv og trang, o Herre, kender,
  tilmed er lykkens gang i dine hænder,
  og hvad mig tjener bedst i hver en måde,
  du det tilforn jo ser.
  Min sjæl, hvad vil du mer?
  lad Gud kun råde!
  Lad landet dejligt stå af frugt og grøde,
  lad sandhed fremgang få og retten møde:
  Gud give mig min del som alle andre,
  indtil jeg hos min grav
  nedlægge skal min stav
  og heden vandre. 
  &lt;/poem&gt;