text: Voltaires Epistel til Kongen af Danmark.
  i Anledning af Trykkefriheden, der blev tilladt i alle hans Stater 1771.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  O Konge, Dyden huld, endskiøndt despotisk fød!&lt;/br&gt;
  Troer du dig min Regent fra Østersøens Skiød? &lt;/br&gt;
  Er jeg din Undersaat? Som dem du handler mig; &lt;/br&gt;
  Mig skienker Livet Trøst, og giør mig lykkelig. &lt;/br&gt;
  Kun sielden en Monark de Skranker overskrider, &lt;/br&gt;
  Som for hans høie Magt Naturen ordnet har; &lt;/br&gt;
  Til Chinas Keiser jeg dog skriver sommetider, &lt;/br&gt;
  Men ei endnu har faaet det mindste Vennesvar. &lt;/br&gt;
  Jeg bedre er tilfreds med høien Amazone, &lt;/br&gt;
  Som nylig rokkede den drøie Sultans Trone; &lt;/br&gt;
  Den viise Stanislaus , den store Frederik, &lt;/br&gt;
  Med hvem jeg dog engang en Kurr paa Traaden fik, &lt;/br&gt;
  Mig i mit ringe Hiem en Godhed stundom viser, &lt;/br&gt;
  Hvormed strax Schweizerne udsmykker hans Aviser. &lt;/br&gt;
  Hans Hellighed og jeg er ei saa gode Venne, &lt;/br&gt;
  Slet Christen troer han mig, for jeg til Preusen tog; &lt;/br&gt;
  Ufeilbar, som han er, den Pave sig bedrog. &lt;/br&gt;
  Uundersøgt, hvad Agt vel Bibelen fortiener; &lt;/br&gt;
  Om Pave, om Monark paa Jorden bedst det har, &lt;/br&gt;
  Om ukiendt Liv, som it, ei endnu bedre var, &lt;/br&gt;
  Fra Juras Ørkener en rolig Olding sig&lt;/br&gt;
  Din viise Ungdom at tilraabe her formaster, &lt;/br&gt;
  Og frie med Ærefrygt, diærv, ei forfængelig, &lt;/br&gt;
  I Menniskslægtens Navn han for din Fod sig kaster, &lt;/br&gt;
  Den taler ved hans Røst, din Mildhed signer den, &lt;/br&gt;
  At tænke du tillod, du gavst dens Ret igien; &lt;/br&gt;
  Physik, Sang, Præk, Roman, Historie, Syngespil, &lt;/br&gt;
  Enhver kan skrive alt, og pibe, hvo der vil. &lt;/br&gt;
  Pegas man andensteds har stækket Vinger paa. &lt;/br&gt;
  En Phrasekiger mig tør i Paris fortælle: &lt;/br&gt;
  “I er saa god, at først paa mit Contor jer mælde; &lt;/br&gt;
  “I uden Kongelig Forlov ei tænke maae. &lt;/br&gt;
  “Hvis I vil have Klygt, gaae til vort Politie, &lt;/br&gt;
  “Saa giøre Tøsene, og see ei Skam deri; &lt;/br&gt;
  “Der’ Dont er nok saa god, og blidere end jeres; &lt;/br&gt;
  “Af oplyst Publikum de, frem for jer, bør æres.” &lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Saaledes, o Monark! Behandles da Parnass, &lt;/br&gt;
  Og dine haante Børn, Plutarchus, og Horatz! &lt;/br&gt;
  Man ikke i Paris tør trykke Belisair, &lt;/br&gt;
  Hvis med Hr. Ribaljer han ei af Mening er. &lt;/br&gt;
  Ak! Ingensinden dog Bogtrykkeriet&lt;/br&gt;
  En farlig Konst for Fædrelandet var. &lt;/br&gt;
  Voitures falkse Vid, og Storondbrammeriet&lt;/br&gt;
  Som Balzac lovlig i Utide ødslet har, &lt;/br&gt;
  Scarrons Romaner ei forstyrred’ Jordens Fred, &lt;/br&gt;
  Og Frondekrigen ei en Chapelain optændte; &lt;/br&gt;
  Hos modige Sarmat der Tvedragts Rasenhed, &lt;/br&gt;
  Som under from Monark nys Rædsler vidt omsendte, &lt;/br&gt;
  Og ottomanske Ports fordunklet Herlighed, &lt;/br&gt;
  Dens Kraft af Moskaus Ørn til Jorden kaster ned! &lt;/br&gt;
  Mon vel et usselt Digt, en dunkel Commentair&lt;/br&gt;
  Har voldet alle de Omveltninger? &lt;/br&gt;
  Nei! til Partieaand naar sig Folket overgiver, &lt;/br&gt;
  Naar Blodet strømmer her, en Bog ei Aarsag bliver. &lt;/br&gt;
  Hvad kan en arm Skribent da giøre for Fortred? &lt;/br&gt;
  Jo! sin Forlægger arm, sin Læser keed, &lt;/br&gt;
  Udpibes overalt for sine Drømmerier&lt;/br&gt;
  Og sit Markskrigerie og galne Theorier. &lt;/br&gt;
  Er Bogen slet, kan til Undskyldning intet gielde, &lt;/br&gt;
  God, kan den trodse alle Kongers Vælde. &lt;/br&gt;
  Hvad Rom har undertrykt i London, hædrer man, &lt;/br&gt;
  Europa læse vil, hvad Paven sat i Band. &lt;/br&gt;
  En vis Markskriger, der sig selv har bragt for Orde, &lt;/br&gt;
  Paastaar, at hver, som han, ei Klygt besidde borde; &lt;/br&gt;
  Galenske Apostat! Det skal du aldrig naae, &lt;/br&gt;
  Før med min Miltsot Bugt du skulde faae. &lt;/br&gt;
  Hold op at pine levende og døde, &lt;/br&gt;
  Mit Legems Morder, Tankernes Tyran, &lt;/br&gt;
  Du dine Syge vel ved Livet skille kan, &lt;/br&gt;
  Dem kan du slaae ihiel, men eet godt Skrift ei døde, &lt;/br&gt;
  Du brænder dem, Jerom! Og Luen af de brændte&lt;/br&gt;
  Din Næse sværtede, men mig til Lysning tiente. &lt;/br&gt;
  De Udtryk – siger du – de klinge haardt og ondt, &lt;/br&gt;
  Har philosophisk Lugt; ja selv ad Sandhed stunde! &lt;/br&gt;
  Nu vel, giendriv dem! Er det ei din Dont? &lt;/br&gt;
  Mon du da ei, som jeg, Papiir besmøre kunde? &lt;/br&gt;
  Sit Gavn har Publikum af hver en saadan Tvist, &lt;/br&gt;
  Naar Flint mod Flinten slaaer, udgaaer der mangen Gnist. &lt;/br&gt;
  Deraf kan vorde Lys; de største lærde Mænd, &lt;/br&gt;
  Kun have oplyst os, fordi de maatte krige; &lt;/br&gt;
  Frit piber ad mig, jeg giør samme Skiel igien. &lt;/br&gt;
  Hvo man ei drøvte tør og ei modsige, &lt;/br&gt;
  Alt smægter som i Rom, hvor otte Hundredaar&lt;/br&gt;
  En trolig Trældom hvert Talent til Jorden slaaer. &lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Dog vil du ei, Monark! retfærdig, mild, &lt;/br&gt;
  At Frækhed Friheden her maae udarte til; &lt;/br&gt;
  Og alle Tænkende det samme Ønske nære, &lt;/br&gt;
  Det er vort fælles Tarv, at Sæder er i Ære, &lt;/br&gt;
  Og lumpne Skribler skeer altid sin Ret af dem. &lt;/br&gt;
  Det flaue Flyveblad, som Sulten bragde frem, &lt;/br&gt;
  De Skamløshedens Børn, opdragne hos Marteau&lt;/br&gt;
  Strax der i Fødselen i evig Grav nedgaae. &lt;/br&gt;
  Et Nidskrift vise man mig dog paa hele Jorden, &lt;/br&gt;
  Med evig Skiendsel som ei er bedækket vorden, &lt;/br&gt;
  Saafremt det fængslet ei blev holdt af dybest Glem, &lt;/br&gt;
  Paa Bunden af den Pøl, hvorfra det spired frem. &lt;/br&gt;
  Dog stundom straffes baade Mund og Pen, &lt;/br&gt;
  En Helvedandagt af Oprøreren, &lt;/br&gt;
  En Mordbrands-Prædiken af Bourgoing, Guignard, &lt;/br&gt;
  I Jesu Christi Navn som Satan præket har. &lt;/br&gt;
  Men hvad, om end en Haand med Blod besudlet er, &lt;/br&gt;
  Er det da derfor dig forbudt at bære Sværd? &lt;/br&gt;
  Om ved strafværdig Snak man sig end kan forbryde, &lt;/br&gt;
  Skal man da Talens Brug derfore reent forbyde? &lt;/br&gt;
  En Smører paa sit Loft et Nidskrift smøre kan; &lt;/br&gt;
  Borttager det min Ret at tænke og at skrive? &lt;/br&gt;
  Hver Misbrug straffe man! men Brugen tilladt blive! &lt;/br&gt;
  De skumle Fiender af den hellige Forstand, &lt;/br&gt;
  Tidt mod den nyttige Opfinder Klager føre; &lt;/br&gt;
  Der støbte i Metal et rørligt Alphabet, &lt;/br&gt;
  Og under Trykkerpresser ordned’ det, &lt;/br&gt;
  Og vidste derved at mangfoldiggiøre&lt;/br&gt;
  Alt, hvad vor Aand Papiret kan betroe. &lt;/br&gt;
  Den Kunst – Boyer har sagt – forstyrred’ Slægters Roe, &lt;/br&gt;
  For kloge giør den baade Dreng og Pige. &lt;/br&gt;
  Kan være! men hvad Gavn har den ei giort igien? &lt;/br&gt;
  Hvert Folk, undtagen Rom, har følt Velgierningen. &lt;/br&gt;
  Før denne tydske Mand opfandt Bogtrykningen, &lt;/br&gt;
  I hvilken Skiændsels Pøl laae ei mit Fædrerige! &lt;/br&gt;
  Hvad Skiændsel, gode Gud! da fattigt Folk løb hen&lt;/br&gt;
  Til Fods ad Rom med sin den stakkels Skilling, &lt;/br&gt;
  Og kom tilbage, ved vor Frue glad, &lt;/br&gt;
  Og sang sit Litanie, og om Almisse bad. &lt;/br&gt;
  Da unge Ægtemand behøvede Bevilling&lt;/br&gt;
  For Ægtestandens Fryd, og yded’ Klærken Skat. &lt;/br&gt;
  Da, hvo i Testament ei satte Sancte Peder, &lt;/br&gt;
  Ei kunde opnaae Christenjordens Hæder, &lt;/br&gt;
  Ja, da en heel, fordømt og bandlyst, Stat&lt;/br&gt;
  Tilfaldt den første, der den atr indtage kom; &lt;/br&gt;
  Naar Kongen paadrog Guds og Pavens Straffedom, &lt;/br&gt;
  Og sin Gudsøster tog, og ei betalte Rom. &lt;/br&gt;
  Monarker! hvo har knust de Baand, I sukked i? &lt;/br&gt;
  Fra ældet Fordom hvo giort os og eder frie? &lt;/br&gt;
  Hvad gunstig Haand for eders stolte Troner&lt;/br&gt;
  Har paa Tiaren hævnet hundred’ Kroner? &lt;/br&gt;
  Hvo har af Brøndens Dyb fremdraget Sandheden, &lt;/br&gt;
  Og gav et sløvet Folk igien en Aand, et Hierte? &lt;/br&gt;
  Alt giorde Bøgerne, og hvad man siger end, &lt;/br&gt;
  I Konger herske kun, fra man at læse lærte. &lt;/br&gt;
  O vær da skiønsom! hav den ædle Autor kiær! &lt;/br&gt;
  Man bør dog ikke plage sin Veldæder! &lt;/br&gt;
  Og regne I da ei den Fryd, de skienke eder! &lt;/br&gt;
  De rene angerfrie Forlystelser! &lt;/br&gt;
  Var en Thalias Smiil, og hendes Søsters Taarer, &lt;/br&gt;
  Da aldrig Lægedom, naar onde Luner saare? &lt;/br&gt;
  En Konge keedes tidt, ham læses over Bord&lt;/br&gt;
  En Carls og Ludvigs sandrue Levnet for. &lt;/br&gt;
  Har hellig Censor da Skribenten havt i Aag, &lt;/br&gt;
  Siig! dømmer du da ei: Skribenten var et Drog? &lt;/br&gt;
  Han skrive maae i Mag; den stolte Ørn maae svinge&lt;/br&gt;
  Sig frit i høien Luft paa diærve Vinge; &lt;/br&gt;
  En aagvant Stud jeg ei beklage kan, &lt;/br&gt;
  At bøie ydmyg Hals af Himlen skabtes han. &lt;/br&gt;
  Den Hest, som bærer dig, maae Tøile have; &lt;/br&gt;
  Af sine Løfter er en Munk en villig Slave. &lt;/br&gt;
  Men Frihed Tænkeren kan kræve, som en Gield. &lt;/br&gt;
  Er da Parnasset, med enhver dets Sanggudinde, &lt;/br&gt;
  Et Munkekloster under Priorinde, &lt;/br&gt;
  Som signes af en Bisp, og skriftes af Grizel.&lt;/br&gt;
  Dem sigesn ingentid: “Min Søster! see vel til, &lt;/br&gt;
  Du aldrig tænker uden Skriftefader! &lt;/br&gt;
  Om Luttichs Almanak hvis du end skrive vil, &lt;/br&gt;
  Tal ei om Aarsens Tid, før Øvrighed tillader!” &lt;/br&gt;
  Hvad sagde vel til sligt den himmelske Camene? &lt;/br&gt;
  Ei Helgen, ei Tyran erkiendes her; &lt;/br&gt;
  En evig Republik Parnasset er; &lt;/br&gt;
  Thelemes Love hyldes der allene. &lt;/br&gt;
  Saa frit som det er ei den tappre Schweitzers Land, &lt;/br&gt;
  Ei sindrigt Genf, og ei Venedigs Adelsmand; &lt;/br&gt;
  Fra Pol til Pol udstrækker det sit Rige, &lt;/br&gt;
  Og efter Borgerret der alle, alle hige. &lt;/br&gt;
  Vi Søstre! o Monark! vi stedste hædre her&lt;/br&gt;
  Den Liigheds Ret, hvorad ved Hofferne man giækkes; &lt;/br&gt;
  Men vor Regiering, saa uliig den andres er, &lt;/br&gt;
  Endda maae ligne din, fordi den alle tækkes. &lt;/br&gt;