text: Spurven sidder stum bag Kvist; 
  såmænd, om ej det fyger! 
  Kålgårdspilen piber trist 
  for Nordenblæstens Byger. 
  Lul, — lul! Rokken går 
  støt i Moders Stue, 
  og jo mere Vinden slår, 
  des mer får Arnen Lue. 
  Skarpe Smæld af branket Malt, 
  og Karters kåde Skratten, 
  fjerne Grynt af Husets Galt 
  og Barneleg med Katten — 
  Lul, — lul! Rokken går, 
  flittig Foden træder, 
  kun sålænge Hjulet står, 
  som lille Søster græder. 
  Far har røgtet Kvæget ind, 
  med Halmen tættet Karmen, 
  gnedet Grisens blanke Skind, 
  at den må holde Varmen. 
  Lul, — lul! Rokken går! 
  Far mod Stuen stiler, 
  Mor en Bugt på Tråden slår, 
  ser op på Far og smiler. 
  Barnet i sin Mørkningskrog 
  ta'r søvnig til at gabe, 
  snart det vil sin Billedbog 
  af de Småhænder tabe. 
  Lul, — lul! Rokken går! 
  Ild om Gryden slikker, 
  Vejrets Svøb om Gavlen slår, 
  og Hagl mod Ruden klikker. 
  Mor kan næppe se sit Spind 
  og næppe Tråden mage; 
  hej, da bæres Lyset ind 
  og stilles i sin Stage. 
  Lul, — lul! Rokken går! 
  Tenens rappe Vinge 
  over Fyrrebjælken sår 
  en Skok af Skyggeringe. 
  Pigen nys fra Gruens Glød 
  svang bort den sorte Gryde, 
  sænked den i Sengens Skjød 
  for Grødens Trods at bryde. 
  Lul, - lul! Rokken går! 
  Nadverbordet samler; 
  Store sidder, Mindre står 
  på Bænk og bitte Skamler. 
  Far ta'r ned så tung en Bog, 
  med Gud han hvisker sammen, 
  famler lidt ved Spændets Krog 
  og lukker med et: Amen! 
  Lul, — lul! Rokken går, 
  Ensomheden synger, 
  Mulmet tæt om Taget står, 
  og Sneen går i Dynger. 
  Her ved Moders gamle Rok 
  hun lærte mig at stave, 
  synge om „den hvide Flok“ 
  og „al hans Nådegave“ 
  Lul, — lul! Rokken står! 
  Men dens Nyn og Sange 
  vemodsfuldt mod Hjertet går, 
  når Kvældene bli'r lange. 