text: &lt;poem&gt;
  Den Gud, jeg beder til i Løn
  – som ej i Himle bor –
  han elsker mer een tænkende
  end tusinde, som tror.
  Han hader Lugt af Bukkefedt
  og svedent Lammekjød
  og trænger ej til Styrkedrik
  af Nektar eller Mjød.
  Hvor Offerflammens fede Røg
  fra Stenen lang og ru
  besudler Himlens klare Blaa,
  der fly'r han fra med Gru.
  Hvor Præstehaanden ringbesat
  slaar ned i Prækestol,
  jeg fandt ham ej, men, o saa tit
  i Aftnens milde Sol.
  Naar Dagens sidste Fakkelblink
  belyste Fjord og Vig,
  bag kobberrøde Skyers Rand
  jeg saa hans Kjortelflig.
  Og dette milde, varme Pust,
  jeg følte mod min Kind,
  se det var Gudens Aandedrag,
  og ikke Nattens Vind.
  Og saa jeg fra den høje Bro
  dybt i den dunkle Aa,
  jeg saa hans Aasyns milde Træk
  blandt Bundens Stene staa.
  Og gik jeg i den tavse Skov
  omkring i Maanens Skjær,
  jeg følte i den mindste Ting,
  at Guden var mig nær.
  Hans Stemme lød i Bækkens Sang,
  i Agerhønens Kluk,
  i Musens Pip paa Grøftekant,
  i Andetrækkets Suk.
  Og dette brede Himmelhvælv
  saavel som mindste Dam,
  den tavse Skov, det vide Hav,
   er det fyldt af ham.
  Hans Kirke spænder ud sit Telt
  med Stjærner Himlen rundt;
  den brede Jord er Nadverbord,
  og Havet Døbefont.
  Dybt bøjer jeg mit Knæ for ham
  tæt ind ved Havets Bred
  og be'r af alt mit unge Mod
  her midt i Nattens Fred.
  Og styrket styrer jeg min Vej
  og følger Kaldets Bud
  i aldrig rokket Tro paa dig,
   stærke Gud.
  &lt;/poem&gt;