text: &lt;poem&gt;
  Til dine Øjnes Aandemusik
  i Skumringstimen vi lytted sørgmodig.
  Din tavse Mund stod smertelig modig
  i Drømmepagt med dit Tungsinds Blik.
  Du fulgte med søvngænger-festlige Skridt
  en vaad Allé, som var høstafbleget,
  med Hjertet stort af fortvivlende meget,
  hvoraf der skal huskes saa bitterlig lidt.
  Hvor kan en Kvinde med trofast Sir
  — skønt selvfortæret af Smerten og Haanen —
  bygge sig Slotte i Solen og Maanen
  og klippe Stjerner af Guldpapir!
  Men du var opfyldt af Klokkespil,
  som drog dig fjernt over Hav og Bølge
  med deres uhørlige Tonefølge
  til Eventyrland, som for dig var til.
  I dine Øjnes Aandemusik
  det kæmper og haaber, det hvirvler og spøger
  som Genfærd fra tusinde Tider og Bøger,
  du vilde ej taale, at Livet forgik.
  Ej har dine Søstre paa tyve Aar
  med Læberne røde af Kys og Løgne —
  den Ro i to Uro-store Øjne,
  den Straaleglans af usigelig Vaar.
  Din Mund var en Gaade med lukkede Segl.
  Men Øjnene stirred saa blanke og kolde,
  som skulde du dyste med Drager og Trolde
  og blive ført bort under Sørøversejl.
  Som skulde et Sted paa den sorte Jord,
  du vinde den Sandhed, hvorefter vi spejde,
  og lykkelig frelse fra Livets Fejde
  en Fabelblomst og et gyldent Flor.
  ... Det greb dig som Skændsel, at Dødens Le
  vil fælde hver Drøm, som gøgler og kogler,
  og blotte de stakkels blufærdige Knogler,
  som Kvinden skjulte med hvileløs Vé.
  Naar Blæsten vendte det brogede Løv
  til Side fra Træernes øde Skeletter,
  du huskede mørke, forglemte Nætter,
  hvor dine blodfyldte Savn blev til Støv.
  Saa gik du bort. Men den Livets Drik,
  du søgte, blev dig til Bærme i Munden.
  Vor Ungdoms frimodige Søster forsvunden
  og tabt i Taagen dit Tungsindsblik!
  Da dine Haandtryk og Spor forgik,
  vi saa din Stolthed, som aldrig har sveget.
  Der bliver fortvivlende lidt af saa meget:
  kun Aandemusik.
  &lt;/poem&gt;