text: &lt;poem&gt;
  Far, verden, far vel,
  jeg kedes ved længer at være din træl!
  De byrder, som du haver byltet mig på,
  dem kaster jeg fra mig og vil dem forsmå,
  jeg river mig løs, og jeg kedes nu ved
  forfængelighed!
  Hvad er det dog alt,
  som verden opsminker med fager gestalt?
  Det er jo kun skygger og skinnende glar,
  det er jo kun bobler og skrattende kar,
  det er jo kun iseskrog, skarn og fortræd,
  forfængelighed!
  Hvad er mine år,
  som listende svinder og snigende går?
  Hvad er min bekymring, mit grublende sind,
  min sorrig, min glæde, mit hovedes spind?
  Hvad er dog mit arbejd, min møje, min sved?
  Forfængelighed!
  O riggom og guld,
  du jorderigs afgud i skinnende muld!
  Du est dog af verdens de skuffende ting,
  som vokser, aftager og veksles omkring,
  du est dog i højeste mærke og med
  forfængelighed!
  Ak, ære, hvad er,
  hvad er vel de kroner og kranse, du bær´?
  Misundelse sidder dig altid på ryg,
  du hemmelig stødes og sjælden er tryg;
  du ofte dér snubler, hvor andre de gled;
  forfængelighed!
  Ak, yndest og gunst,
  du hastig opkomne og falende dunst,
  oppustende gøgler, henviftende vind,
  med tusinde øjne du dog løber blind;
  hvad est du, når man dig ved solen har set?
  Forfængelighed!
  Ak, kødelig lyst,
  som mangen med med dødelig læbe har kyss't!
  dit fængende tønder, din flyvende gnist
  blev mangen til evige luer til sidst;
  din skål synes honning, men drikken er led
  forfængelighed!
  Så far da, far vel!
  du skal nu ej længer bedrage mil sjæl,
  bedrager'ske verden, jeg takker dig af
  og sænker dig ned i forglemmelsens grav;
  jeg længes at trøstes for sorrig og nød
  i Abrahams skød!
  Der skal mine år
  begyndes i evigheds dejlige vår,
  der skal ikke dagen ved solen opgry,
  ej månen tilmåle mig næde og ny;
  men Jesus er solen, hvis stråler er strø'd
  i Abrahams skød!
  &lt;/poem&gt;