text: Kain pløjed rask i vår, 
  tænkte på det næste, 
  Abel gik og vogted får, 
  tænkte på det bedste! 
  Begge, takkende i høst 
  Gud for vinterføde, 
  ofrede med lovsangsrøst 
  hver sin førstegrøde. 
  Kain ofrede sin neg, 
  Abel dæggelammet; 
  Kains tak var tungeleg, 
  Abels hjerte flammed! 
  Herren så af Himlen ned, 
  strålen kyssed lammet; 
  Kain blegned harm og vred, 
  skulle rød sig skammet! 
  Abel gik og vogted får, 
  skued solen dale: 
  Kain gav ham banesår 
  under vennetale! 
  Kain! Kain! sagde Gud, 
  hvor er nu din broder, 
  du gik med på marken ud, 
  sønnen af din moder! 
  Hvor du pløjer, klinte gro 
  mer end byg og hvede! 
  Trindt på jord om sjælero 
  du forgæves lede! 
  Uden anger, uden bod 
  Kain gik til grunde, 
  flygtende fra Gud til Nod; 
  han var af den onde! 
  Abel slumrer sødt i løn 
  Gud ej glemmer sine, 
  håbets lund er immergrøn, 
  dér er ingen pine! 