text: Der dukker af disen min fædrenejord
  med åser og agre og eng;
  med ryggen mod syd og med tåen mod nord
  den redte bag sander sin seng;
  dog ej for at sove retfærdiges søvn,
  thi sjældent er landet i ro,
  men stormene går,
  og brændingen slår
  på kysten med djærveste kno.
  Der ruller de bække så tungt gennem dal,
  langmodigt ta´r åen imod
  og skrider til havs i en sindig spiral,
  forinden den drev det til flod.
  Men hvor den kan glitre en sensommerkvæld,
  når laksen går op mod dens strøm,
  når siv og når flæg
  får dugstænk i skæg,
  og dagen går bort som en drøm.
  Mørkt stiger en høj over kornhavet op,
  med blåbær og lyng er den klædt;
  blandt risenes ranker en lærke med top
  sig gynger og kvidrer så spædt.
  Det bølger af rug imod kimingens rand,
  i dale, på banker den står,
  får runding og form
  i godtvejr og storm
  som barnet, mens gængerne går.
  Hvad var vel i verden det fattige liv
  med al dets fortærende tant,
  om ikke en plet med en dal og lidt siv
  vort hjerte i skælvinger bandt!
  Om ikke vi drog fra det yderste hav
  for bøjet og rynket at stå
  og høre de kluk,
  de mindernes suk
  fra bækken, vi kyssed som små!
  Velsignede land, hvor i stormvejret bor
  et folk, som er øvet i savn,
  jeg ejed vel aldrig et gran af din jord,
  som hjemløs jeg kvitted min stavn.
  Du rakte mig ud fra dit stenede krat
  en høstnat så kroget en stav.
  Når staven er brudt,
  og livsgangen slut,
  kanske du da skænker en grav.