text: &lt;poem&gt;
  Længe nok har jeg bondepige været,
  siddet på tærskel og spundet på min tén.
  Længe nok har hun, tyske frøken, blæret
  sig i mit sæde - og jeg gnavet ben.
  Nu vil jeg glad
  sidde, hvor jeg sad,
  fremmest vil jeg gå i de dansendes rad.
  Mindes jeg kan, i hedenfarne dage
  silke jeg sled i min moders rosengård.
  Rundt om mig sværmed riddersvende strage,
  jeg gik med guld og perler i mit hår.
  Dronning jeg var,
  kronen jeg bar
  statelig i dansen med konning Valdemar.
  Ak, men da måtte jeg onde dage friste,
  sorte grev Henrik min husbond fangen tog.
  Ind over gennembrudt gærde sig mon liste
  vendiske bander, og stedse frem de drog.
  Bort man mig smed -
  i trællestuen ned.
  Tyske frøken dansed i danekvindens sted.
  Ikke til hove stedes mer jeg turde,
  næppe hos bonden man undte mig ro.
  Hårdhed jeg léd, og vånded mig jeg gjorde,
  når man mig stødte og trådte mig med sko.
  Bonden min ven
  blev dog igen,
  græd med mig i stilhed mangen aften hen.
  Dagene skifte nu, - Gud ske lov, de skifte,
  atter i højeloftssale tør jeg stå.
  Slag vel end vanker af tyske frøkens vifte,
  stolt hun end stritter, vil ej af vejen gå.
  Men trods al strit
  siger jeg frit:
  Danekvinden danser af kredsen dig om lidt.
  Længe nok har jeg bondepige været,
  siddet på tærskel og spundet på min tén.
  Længe nok har hun, tyske frøken, blæret
  sig i mit sæde - og jeg gnavet ben.
  Nu vil jeg glad
  sidde, hvor jeg sad,
  fremmest vil jeg gå i de dansendes rad.
  &lt;/poem&gt;