text: &lt;poem&gt;
  De vår en daw i høstens ti, 
  da Pærs slow row for fuld', 
  der var inne hjemm undtejn Mari, 
  som kogh e unnen skuld'. 
  Hun haj e sopgry øwwerhæhn 
  ò tørt e sved å e kinne; 
  hun pust lidt aw ò gik et væhn
  hen ò se ud a e vinne. 
  Men hva vår de? hun bløw så hop 
  ò rød i e hoj som en rohs'; 
  hun pynte sæ, ò strøg så op 
  hin hår, ò mædt en hohs. 
  Ja hillemind! der kom en mand 
  med tværsæk, stok ò pihf, 
  ò lig op å e bro kom han, 
  no vår de let ò begrihf. 
  For de vår Jens, der kom frå kri, 
  han så e lidt bedrøwwe; 
  men da han fik sigt å Mari, 
  kan nok væe, de vår øwwer. 
  Han kom derind; »goddaw Mari!« 
  - soj han vel nok så glæjle, - 
  »hwo hæ do bløwwen køhn den ti, 
  law æ vår henn, ja dejle!« 
  »Men kjærre Jens, do hæ dò it 
  rend frå din kammeråter! 
  for der vår nok, der dowt kuns lidt 
  iblahn vor kongs soldåter.« 
  - »Nej kjærre, søde lill Mari, 
  hvor kan do tro så tombe, 
  te æskuld øw forræderi 
  ò føhr mæ op så lompe?« 
  Mari bløw glaj, te det gik vidt, 
  ò rådt hin hahn så jøwwer; 
  - men hva så mer? - de véd æ it, -
  e sopgry den kogt øwwer. 
  &lt;/poem&gt;