text: &lt;poem&gt;
  Giv mig, Gud, en salmetunge,
  så for dig jeg ret kan sjunge
  højt og lydelig!
  så jeg føle kan med glæde,
  sødt det er om dig at kvæde
  uden skrømt og svig!
  Himlene din glans forkynde,
  lad hver morgen mig begynde
  dagen med din pris!
  og når aftenklokken ringer,
  lad min sang på lærkevinger
  stige ligervis!
  Aldrig noksom dig kan love
  mand på mark og fugl i skove
  for din miskundhed,
  lige god i ny og næde,
  gør du, os til gavn og glæde,
  mer end engle véd!
  Hvert dit værk er stort vidunder,
  i din visdom ingen bunder,
  som af den har øst,
  kun en dåre tør det nægte,
  at hos dig er alting ægte,
  alting mageløst!
  Græsset lig er hver en synder,
  ender, før han ret begynder,
  visner i sin vår,
  himle selv forgå af ælde,
  men i grundfast guddomsvælde
  evig du består!
  Dine fjender gå til grunde,
  ja, som avner skal de onde
  hvirvles, vejres hen,
  mens i alderdommens dage
  herlig kræfterne tiltage
  hos din gode ven!
  Fjender styrte, før de rave.
  Glade over deres grave
  høre vi dit ord:
  Som en palme, som en ceder
  rank opgror og sig udbreder
  retvished på jord!
  Se, fra dine drivehuse
  i det fri, hvor storme suse,
  poder plantes ud!
  Og når de som sne er hvide,
  finest frugt om vintertide
  bære de for Gud!
  Om end gennem dage hårde,
  blomstre skal i dine gårde
  hvert et hjerteskud,
  bære frugt på gamle dage,
  medens bjerg og skov gentage:
  Ejegod er Gud! 
  &lt;/poem&gt;