text: Tekst af , 1906 
  Melodi af Oluf Ring, 1940
  ---Nu er det længe siden,
  men end det gemmes i mit sind -
  hvordan i barndomstiden
  den kære rug kom ind.
  Hvordan dens kernetunge top
  ved moders svage kræfter
  blev lagt i lugen op.
  Først bredte mor et klæde
  så ømt som nogen højtidsdug;
  der måtte ingen træde
  med sko i høstens rug.
  Så fejed hun med limens rest
  hvert snavset strå til side
  som for en hædersgæst.
  Den kære rug var gæsten,
  som gjorde hvert et barn så spændt;
  se, far han lægger vesten
  og ser så indadvendt.
  En skælven i et ydmygt sind,
  en bøn til altets skaber,
  før avlen bringes ind.
  Så fatter far om spaden
  og graver i den gule klæg
  to huller langs med laden
  foran den hvide væg;
  i dem skal vognens fælger slå
  og stå som i en fælde,
  til væltningen går på.
  Og vognen værdigt skrider;
  det første læs for lugen står;
  ud fra dets tunge sider
  så dybe skygger slår.
  De varme øg i nip og nap
  af moders milde hænder
  får aks og mule-klap.
  Og alle hænder jager,
  og alle fødder er i rend;
  i støvet læsset brager
  for brede rygges spænd.
  Højt svinger hjulet som et rat,
  og på dets drejeskive
  har børnene sig sat.
  Mor ta'r på neget sæde
  og linner lidt ved båndets skørt;
  "Det er endda en glæde,
  når kornet er så tørt!"
  Og med sin matte spinkle arm
  hun løfter rugens tvilling
  ind ad den lave karm. 
  Og neg for neg forsvinder
  og bliver under bjælken sat;
  og far får røde kinder
  og spindelvæv om hat.
  Men mor er lige hvid og bleg,
  hvor meget hun end stræber
  med rugens tunge neg.
  Det går mod aftentide;
  snart skinner månen fuld og rund
  på gavl og vægge hvide
  og ned i vognens bund.
  Mor standser træt og titter ind;
  far kommer hen til lugen
  og klapper hendes kind.
  Og barnet, som har løbet
  sig træt i dagens muntre leg,
  det er nu stille krøbet
  ind under hjulets eg;
  dér høres dette skarpe knald
  fra vognens fjæl mod sandet
  af ørentvistens fald.
  Og mellem hjulets eger
  går stjerneblink og måneskin,
  og milde vinde hveger,
  mens barnet slumrer ind - 
  Så slutter far i Jesu navn,
  og hjemmet går til hvile
  med høsten i sin favn.