text: &lt;poem&gt;
  Hvad er det, min Marie!
  som gør det, at vi to,
  vi tale eller tie,
  på færde og i ro,
  os føle viet sammen,
  som kirken og dens amen,
  som præst og menighed!
  Det er, at vi vil være
  hinanden som vi er,
  det er, at vi kan bære
  hinanden som vi er,
  det er, at vore munde,
  vi våge eller blunde,
  dog mødes i et kys!
  Kun på en egen måde
  er vi i grunden ét,
  vort liv var os en gåde,
  til vi opdaged det.
  Men nu har vi opdaget,
  i hjerte-favnetaget
  vort liv er fælles lyst!
  Nu er det kun en gåde
  for os at tænke på,
  hvordan vi af Guds nåde
  kan evig leve så.
  Thi uden ny og næde
  kun varer liv og glæde,
  al synd og død til trods!
  Derfor vi os forbinder
  i tro og kærlighed,
  med dødens overvinder,
  som daled til os ned,
  som til Gud Faders ære
  vil støvet klart hjembære
  i Åndens favnetag
  &lt;/poem&gt;