text: Tekst: B.S. Ingemann, 1816&lt;br&gt;
  Melodi: Niels W. Gade, 1838 &lt;br&gt;
  Se også På Sjølunds fagre sletter
  &lt;br&gt;
  &lt;poem&gt;
  På Sjølunds fagre sletter
  ved Østersøens bred,
  hvor skoven kranse fletter
  om engens blomsterbed,
  hvor sølverkilden glider
  nu ved ruinens fod,
  dér stolt i gamle tider
  en kongebolig stod.
  I borgens gyldne sale
  sig rørte muntert liv,
  der hørtes skæmtsom tale
  og lystig tidsfordriv.
  Kong Valdemar dér bygged
  så fast sit kongehus,
  som det hans liv betrygged,
  til verden sank i grus.
  Der Glædens Kilder fløde
  Saa tit med Ornens Blod
  Fra Vinteraftenrøde
  Til sol i Østen stod;
  Men i de lyse Dage,
  I Sommer og i Høst,
  Led under Bøgetage
  Den frie Kongelyst
  Med lystig jægerskare
  på hviden ganger fløj
  den konge tit med fare
  hen over stub og høj,
  men i den raske glæde,
  ved jægerhornets klang
  de glemte tit at bede
  og høre messesang.
  Da rørtes Horn og Bue
  Med Kongen Hengsten sprang,
  Og fnøs i Solens Lue,
  Og sig mod Skoven Svang;
  Med lystig Jægerskare
  Paa hviden Ganger fløi
  Den Konge tit med Fare
  Henover stub og Høi.
  Som stærke Nordenvinde
  De Jægere henfoer,
  Da flyede Raaer og Hinde
  Som Løv i Stormens Spor;
  Men i den raske Glæde
  Ved Jægerhornets Klang
  De glemte tit at bede
  Og høre Messesang.
  Tit naar den arme Bonde
  Gik over Kirkesti,
  De Jægere og Hunde
  Foer lysteligt forbi;
  De lagde Hegnet øde,
  For bange Hind at naae,
  Og Agrens gyldne Grøde
  Nedtraadt i Støvet laae.
  Da sukked arme Bonde,
  Og sine Hænder vred;
  Men Jægere og Hunde
  Ei standsedes derved;
  Tit klynked saaret Hare,
  Mens Kirkeklokken klang,
  Da styrted i den Skare
  De Hengste mangengang.
  En Hellig Paaskemorgen,
  Da Ottesangen lød,
  Og af Langfredagssorgen
  Den store Fryd frembrød,
  Vildt Jægerhornet blanded
  Sin Lyd med KLerkers Sang,
  Og frygtsom Hare standed
  Midt i den Kirkegang.
  Da tren mod vilde Skare
  Den Biskop, god og from,
  Bød i Guds Navn dem fare
  Langt fra Hans Helligdom,
  Med Kirkens Band dem trued,
  Med Gud og Evighed;
  Men Kongens Harm oplued,
  Han svared stolt og vred:
  "Fra mine Fædre raktes
  Mig gyldne Krone hen;
  Fra Paven Troen bragtes,
  Den kan han faae igjen;
  Hvis her jeg evig kunde
  Ved Jagten fryde mig,
  Jeg vilde ei misunde
  Vor Herre Himmerig"
  "Det Ord du vil fortryde,"
  Lød fromme Biskops Røst.
  Brat Jægerne bortflyede,
  Liig Trækfuglsværm i Høst,
  Og stolt af Kongebyrden,
  Den hvide Ganger sprang,
  Og fnøs ad Sjælehyrden
  Og fjerne Ottesang.
  I muld for længe siden
  Kong Valdemar er lagt,
  men sælsomt gennem tiden
  går sagnet om hans jagt.
  Tit korser arme bonde
  sig end på natlig sti,
  hvor jægere og hunde
  ham suse vildt forbi. 
  Længst Sølverkilden glider
  Nu ved Ruinens Fod,
  Hvor stolt i gamle Tider
  Den Kongebolig stod;
  Men i de Nætter klare,
  I Sommer og i Høst,
  Som af en Trækfuglskare,
  Fornemmes sælsom Røst.
  Paa Gangeren den hvide,
  Med luftig Jægerhær,
  Man seer da Kongen ride
  Saa bleg i Natten der;
  Saalunde, mon man sige,
  Han bøde maa med Nag,
  Og vente paa Guds Rige,
  Og Dommens store Dag.
  &lt;/poem&gt;