text: &lt;poem&gt;
  Kærligheds og sandheds Ånd!
  jords og Himmels hjertebånd
  knytter du alene;
  os forlene dejlig røst,
  os opgløde dybt i bryst
  dine flammer rene!
  Hvor du lyser, mørket flyr,
  al uterlighed dig skyr,
  spotter med din nåde;
  sandhed, som den klare dag,
  kranser i dit vennelag
  kærlighedens gåde.
  I det store sjælebad
  og i hjertets drik og mad
  du er guddomskraften,
  i hver gren og i hver kvist
  på det sande vintræ: Krist,
  du er leve-saften.
  Med en god samvittighed
  til de små du daler ned,
  skaber rene glæder,
  lyser op og renser ud,
  til de stå for lysets Gud
  i snehvide klæder!
  Du, som af den »liden flok«,
  svag og bly og bange nok,
  gjorde kæmper stærke,
  skab nu og af os en hær,
  som tør svinge Åndens sværd
  under korsets mærke!
  Kærlighed til denne jord
  ser du, ak, er såre stor,
  vildt dens lue brænder;
  sluk den ud med duggen mild,
  lad os blusse af den ild,
  du for Himlen tænder!
  På vort eget nat og dag
  stirre vi med velbehag,
  det forstyrrer freden;
  lad os Jesus en og hver
  som vort liv og lys få kær!
  det går enigheden!
  &lt;/poem&gt;