text: Hvem sidder der bag skærmen
  med klude om sin hånd,
  med læderlap for øjet
  og om sin sko et bånd?
  Det er såmænd Jens Vejmand
  der af sin sure nød
  med ham´ren må forvandle
  de hårde sten til brød.
  Og vågner du en morgen
  i allerførste gry
  og hører ham´ren klinge
  på ny, på ny, på ny -
  det er såmænd Jens Vejmand
  på sine gamle ben,
  som hugger vilde gnister
  af morgenvåde sten.
  Og ager du til staden
  bag bondens fede spand
  og møder du en olding
  hvis øje står i vand, -
  det er såmænd Jens Vejmand
  med halm om ben og knæ
  der næppe véd at finde
  mod frosten mer et læ.
  Og vender du tilbage
  i byger og i blæst
  mens aftenstjernen skælver
  af kulde i sydvest
  og klinger hammerslaget
  bag vognen ganske nær,
  det er såmænd Jens Vejmand
  som endnu sidder dér.
  Så jævned han for andre
  den vanskelige vej
  men da det led mod julen
  da sagde armen nej
  det var såmænd Jens Vejmand
  han tabte ham´ren brat
  de bar ham over heden
  en kold decembernat.
  Der står på kirkegården
  et gammelt, frønnet bræt;
  det hælder slemt til siden
  og malingen er slet.
  Det er såmænd Jens Vejmands
  hans liv var fuldt af sten
  men på hans grav - i døden,
  man gav ham aldrig én.