text: &lt;poem&gt;
  Det var en sommermorgen,
  endnu før det blev dag,
  da yppedes på heden
  et Holger-Danske-slag.
  Da sol stod op i øster,
  den næppe var at se,
  og alle fuglerøster,
  i struben kvaltes de.
  Det var på Isted Hede
  og så i Øvre-Stolk,
  for gamle Danmarks ære
  da stred det danske folk,
  ja, for den danske tunge
  og for det danske land
  stred heltene de unge
  som gamle Hildetan!
  Dér faldt den gamle nordmand,
  den djærve Schleppegrell,
  han regned mer ej kugler,
  end hagl det hårde fjeld!
  Dér faldt den bolde Læssøe
  i helte-manddoms-år,
  og for den danske løve
  det var et hjertesår!
  Der faldt i ungdoms blomster
  så mangen modig svend,
  at tysken tror det næppe,
  vi mange har igen.
  Dog synger danske drenge,
  de slår i vænget top:
  som blomsterne i enge
  hvert år de vokser op!
  Tak være danske piger,
  som græde nu i løn
  for broder og for bejler,
  som moder for en søn!
  de holdt dem ej tilbage
  med bange suk og gråd,
  men sang for dem med Brage:
  Vågn op til heltedåd!
  Guds fred med vore døde
  i Danmarks rosengård!
  Guds fred med dem, som bløde
  af dybe hjertesår!
  vor kærlighed med alle,
  de store og de små,
  som ville stå og falde
  med løven askegrå!
  Gud gav en herlig sejer
  den lange sommerdag,
  fra morgengry til middag
  det tordned slag i slag,
  men da i middagsstedet
  man så den gyldne sol,
  da vundet var guldsædet
  til Danmarks dronningstol!
  Fra Als til Danevirke,
  fra Sli til Ægirs dør
  skal Danmarks løver springe
  på gyldengrund som før.
  Hos angler og hos friser
  i genfødt vennelag
  skal synges kæmpeviser
  om sejrens julidag!
  Og hver gang Danmark græder
  guldtårer med guldklang,
  og hver gang øjet perler
  ved liflig vemodssang,
  da hvælve rosentelte
  dem selv ved havets bred,
  hvor Danmarks julihelte
  fik deres lejested! 
  &lt;/poem&gt;