text: I Aalholm Slotshave er et hyldestdigt til naturen ved Ålholm skrevet af den norskfødte digter , d. 18. september 1874. Munch var gift med Anna Munch (født Nordberg), og parret levede fra omkring 1870 i Danmark, bl.a. i Nysted. Anna Munch var vokset op på Ålholm, som adoptivdatter af grev Gregers Raben, der var gift med Annas moster. Munch skrev oprindeligt på norsk bokmål, men dette digt må vel siges at være på dansk.
  Digtet har ikke været trykt, men er fundet som håndskrift i en bog med Munchs digte.
  Teksten.
  &lt;poem&gt;
  En Skov af ædle Træer her omsuser 
  Det gamle Slot, som staar med røde mur
  Og Havet fra Den nære Strandbred bruser
  Som Oldtids Hilsen fra en Vikings Lur.
  Den gamle Slægt endnu paa Borgen huser 
  Som før var Kongens Bolig, Fangebur. 
  Mangt dunkelt Sagn end fylder Disse Steder 
  Og Mindets Poesi derover breder. 
  Hvor er her skjønt! Naturen villig føied 
  Sig til den Tanke, som har Parken lagt: 
  En rig Afvexling altid fryder Øjet, 
  Hver Gruppe har sin egen grønne Dragt. 
  Den milde Taare-Ask staar yndig bøiet, 
  Granlunden hæver sig med Alvorsmagt 
  Og Vandreren forundret Syden aner 
  I Skyggen af de mægtige Plataner. 
  Den kommer nærmere, når han derinde 
  Seer højt Magnolia og Figen staae, 
  Imens Laurustinens Blanke Blade skinne 
  Og mangen tropisk Væxt kan fylde faa. 
  Det er som var her Tryllemagt at binde 
  Al Sydens Pragt til Nordenhimlen Graa 
  Som havde her en Fee med fulde hænder 
  Udspredt en Rigdom som kun Syden Kjender. 
  Men om Den hele skjøne Underhave 
  Staar Danmarks Bøgeskov dog tro på Vagt 
  Med ranke Stammer og med Kæmpegrave 
  Med Nordens friske, hjemligt stærke Magt.
  Den skjermer for De gode Feers gave 
  Den hvisker til de fine Væxters Pragt, 
  At Alt, hvad Skjønt Culturen os kan bringe 
  Vil trives bedst dog under Hjemmets Vinge. 
  Alt brunes Skovens Rand for Høstens Vinde 
  Og Løvet hvirvler om på Strandens Bred, 
  Men Sommergrønt end Dølger sig derinde 
  Her midt i Stormen er der venlig Fred, 
  Svagt suse kun Acazier og Linde, 
  Cypressen peger op mod Evighed - 
  Her Somrens Afskedssmil kan endnu dvæle, 
  Og stemme mildt vemodigt vore Sjæle. 
  Og naar Det saa mod Aften bliver stille 
  Og Månen, hæver sig bag Skovens Rand 
  Og Elverstraaler over Havet spille 
  og Kysten speiler sig i blanke Vand - 
  Da er Det, som Naturens Aander ville 
  Sig danne her en Eventyrets Land 
  Mens henad Engen svæver lette Taage 
  Og Aalholms Taarne over Parken vaage. 
  &lt;/poem&gt;
  ‏‎