text: &lt;poem&gt;
  Jeg lægger mig i læet her ved storrugens rod,
  jeg lytter, og jeg lytter, til det synger i mit blod;
  den hvide rug, den blide rug, som mod min tinding slår
  - det er som tusind fingre små på sølvtangenter går.
  Det lyder som af leg i en spændbuet hal,
  hvor dansen lokker ringlelyd af lampernes krystal.
  Det lokkespil, det klokkespil fra sommerrugens top,
  det er den kære danske lyd, hvorved vi voksed’ op.
  Den driver som en hymne over lyngtages egn,
  den toner som af fløjter om de levende hegn;
  og bag om bæk og brombærhæk og kjær og dyrket jord
  den møder bølgesangen fra den vindrørte fjord.
  &lt;/poem&gt;