text: "Teksten er sandsynligvis skrevet i 1530’erne som et politisk indlæg i kampen om tronen mellem Christian 2. og hans efterfølgere. Denne version stammer fra Axel Olrik og Ida Falbe-Hansen: Danske Folkeviser i Udvalg, Kbh., 1899"
  &lt;poem&gt;
  Alle de smaa Fugle, i Skoven er,
  de giver paa Høgen stor Klage:
  han river af dem baade Fjer og Dun,
  han vil dem af Skoven jage.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Saa fløj de sammen i Egetop,
  de lagde deres Raad paa ny,
  hvorledes de kunde en Fuglekonning faa,
  dem kunde fra Høgen fri.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Frem da traad den søllige Krage,
  hun var saa sorrigfuld:
  "Kejser vi os den gamle Ørn!
  jeg haaber, han vorder os huld."
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Det svarte alle de andre smaa Fugle,
  de svarte ja dertil:
  "Nu er Ørnen Fuglekonning,
  saa længe som Gud han vil."
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Dertil saa svarte den stolte Høg:
  "Vi steder det ingenlunde;
  og skal den Ørn være Fuglekonning,
  han lægger os øde i Grunde."
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Alt da spurgte den gamle Ørn,
  han blev saa vred udi Hu;
  saa slog han den stolte Høg
  alt med sin skarpe Klo.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Derved da glædtes de andre smaa Fugle
  og synger hver med sin Stemme;
  i Lunden var Fryd og Fuglesang,
  alt der som Ørnen var hjemme.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Sammen da sanktes den Høgehær,
  de skjuler baade Skov og Kær:
  "Vi vil os til Lunden,
  og gøre den Ørn et Blær."
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Det da hørte den simple Due,
  den fløj til den Ørn og sade:
  "Nu da kommer den Høgehær,
  de agter at gøre dig Skade."
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Det da svarte den gamle Ørn,
  og baade hans Øjne de runde:
  "Saa mange Mus de bider en Kat,
  ti maa jeg rømme af Lunde.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Bort da fløj den gamle Ørn
  alt med sine Unger smaa:
  de andre smaa Fugle de bleve da vilde,
  de vidste dem ingen Raad.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Nu sidder Høgen i Egetop
  og breder ud med sin Vinge;
  de andre smaa Fugle, i Skoven er,
  den monne saa jammerlig tvinge.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Nu sidder Kragen paa bare Kvist,
  og svælter hun over sin Klo;
  Uglen skjuler sig i Elleris,
  jeg venter hun har Uro.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Viben hun løber i Ageren
  alt med sin høje Top;
  Høgen han kommer her flyvende frem,
  han tager og æder hende op.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Nu sidder alle de andre smaa Fugle
  og tier saa kvær som Sten:
  de har nu mist deres dejlige Sang;
  naar Gud vil, saa synger de den igen.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Nu er der Sorg udi Lunde,
  som før var Fuglesang;
  de fattig' smaa Fugle dem ynkes mig,
  for Tiden gøres dem saa lang.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Hunden ligger under Bordet og sover,
  og Ræven i Gaasesti;
  naar Herre Gud vil, da vaagner han op,
  sine fattige Gæs at fri.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Katten hun ligger i Gaarden syg,
  og hver mand vil hende hade;
  og Musen raader selv i fattig Kones Pose,
  den gør hende fuldstor Skade.
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  Gud han da hjælpe den fattige Ørn,
  som flyver over vilden Hede!
  han ved sig hverken Ly eller Læ,
  hvor han tør bygge sin Rede:
  Men Ørnen han bygger i Fjældet ud.
  &lt;/poem&gt;
  "Her er den forkortede og tillempede version, som Thomas Laub skrev sin melodi til:"
  &lt;/br&gt;
  Alle små fugle, i skoven er,&lt;/br&gt;
  over høgene føre de klage,&lt;/br&gt;
  de rive af dem både fjer og dun&lt;/br&gt;
  og vil dem af skoven jage.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Så fløj de op i et egetræ&lt;/br&gt;
  om råde at spørge og søge,&lt;/br&gt;
  hvordan de skulle en konge få,&lt;/br&gt;
  der kunne dem fri af de høge.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Derom da sang en lille fugl,&lt;/br&gt;
  det var den usle krage:&lt;/br&gt;
  ”Vi kejse til konge den gamle ørn,&lt;/br&gt;
  da få vi kronede dage.”&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Derover glædtes de fugle små,&lt;/br&gt;
  de sang med hver sin stemme.&lt;/br&gt;
  I lunden var fryd og fuglesang,&lt;/br&gt;
  mens ørnen selv var hjemme.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Men sammen da for den ørnehær,&lt;/br&gt;
  de skjulte både mark og enge.&lt;/br&gt;
  Nu lade os fare i flok til lund&lt;/br&gt;
  at lyse den ørn til senge.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Fra skoven da fløj den gamle ørn,&lt;/br&gt;
  det timedes ham så ilde,&lt;/br&gt;
  og alle de arme fugle små,&lt;/br&gt;
  de fore om råd så vilde.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Nu høgen sidder i egetop&lt;/br&gt;
  og breder vidt ud sin vinge,&lt;/br&gt;
  men alle de andre fugle små,&lt;/br&gt;
  dem sorrig og nød mon tvinge.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Der er nu sorrig og gråd i lund,&lt;/br&gt;
  hvor før var fuglesange:&lt;/br&gt;
  mig ynkedes over de fugle små,&lt;/br&gt;
  de dage dem gøres så lange.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Gud hjælpe og ham, den gamle ørn,&lt;/br&gt;
  som flyver på vilden hede,&lt;/br&gt;
  han ved sig hverken ly eller læ,&lt;/br&gt;
  hvor han kan bygge sin rede.&lt;/br&gt;
  Men ørnen han bygger i fjeldet ud.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;