text: &lt;poem&gt;
  Kæmpehøjen.
  Jeg har stået på mindets høje,
  følt dets vemodsdybe lyst
  med en tåre i mit øje,
  med en jubel i mit bryst.
  Jeg har kastet dagens tynge,
  jeg har kvittet byens støj –
  hjælp mig, lærke, nu at synge
  om den danske kæmpehøj!
  Thi fra landets ældste tider
  du har kendt den, lærkelil,
  flagret om dens brune sider,
  viet den dit strubespil.
  Bag dens oltidsgroede ranke
  mod en sten, forvitret, grå,
  lå du lavt med øjne blanke
  for at skytte dine små.
  Høj og lærke hører sammen
  i den danske sommerdag:
  Oltids-alvor, lærkegammen
  tvandt sig i vort hjertes slag,
  duggens fald mod aftentide
  over højens brune ris,
  lærkens triller, fyldigt blide,
  gennem nedgangssoles dis!
  Vi fik intet bjerg i gave,
  intet fjeld for svimmelhed,
  men vi skuer fra det lave
  mellem rugens vipper ned.
  Agres fylde, dales grøde
  lyser langs vor barndoms jord.
  Her på højen for den døde
  skelnes varmest livets flor.
  Lave høj, jeg tør dig sætte
  mod al fremmed herlighed,
  hvor på verdens vide slette
  Jordens sol går op og ned.
  Thi på bjergets kolde vidder
  langs dets svimle afgrundsvej,
  der var intet lærkekvidder,
  intet minde mødte mig.
  Barndomshøj, du var vor glæde
  fjernt fra verdens landevej;
  måtte ingen se os græde,
  skjulte vi vor kind mod dig.
  Mangen glut med tunge blikke
  hvisked sig sin drøms forlis.
  Dine ranker sladrer ikke;
  sorgfuldt suser højens ris!
  Som du var den høje skammel,
  hvorfra først jeg verden så,
  skal jeg, når jeg snart er gammel,
  mindeblid på højen stå.
  Hvad jeg svigted, hvad jeg tabte,
  hvad der ingen trivsel fik,
  hvad af karsken sjæl jeg skabte
  står da for mit tåreblik.
  Søg derop i søndagsfreden,
  når de tunge klokker går
  med en røst fra Evigheden,
  som kun sjælen mat forstår.
  Søen ler med barneøjne,
  sol-land tindrer milevidt,
  hvide tårne, sommerstrøgne,
  rankt i luften, fjernt og frit!
  Aldrig så vi kornmod blamre,
  midnatsmildnet, højtidsfuld,
  som fra Evighedens kamre
  over oltidshøjens puld.
  Oldingen fra sengen rokked,
  gik til ruden, mørkesky,
  så’, mens minderne sig skokked,
  blegt i øst det tændte ny.
  Tak for glade hvilestunder
  med min nakke mod din rod!
  Gamle hors hun står og blunder
  kodekrum ved højens fod.
  Ned ad skræntens runde sider
  stritter svinglen strid og grå;
  skyer hvide glider, glider, -
  mine drømme ligeså.
  Danske bonde, højens frænde,
  med din rod i samme grund,-
  har du hænder som tør skænde
  højens runeviede rund?
  Nej, lad stadig rugens kerne
  rundes på din fædregård,
  mens fra højens midnatsstjerne
  signende den sødmen får!
  Bondehøj på bondeager –
  det var Danmark hidindtil;
  sådan var os marken fager
  under somrens lærkespil.
  Om end hagl dens lyngpuld pisker,
  slægters sol går op og ned, -
  rug og høj dog sammen hvisker
  Danmarks navn i evighed!
  &lt;/poem&gt;