text: "Sangen handler om Morten Børup, ca. 1450-1526, der bl.a. var rektor for Katedralskolen i Århus og skrev sangen In vernalis temporis, hvis melodi spilles af rådhusklokkerne i Århus"
  &lt;poem&gt;
  I Skanderborrig enge,
  alt ved den blanke sø,
  dér gå de piger og drenge
  at slå og rive hø.
  Og i de knøses række
  én trasker langt æbag,
  han kan ej skåret strække
  med sine tunge drag.
  Når skåret han færdigt haver,
  han stryger ikke sin le,
  han står og falder i staver,
  til jorden han stivt mon se.
  Med svøbeskaft så krumpen
  den foged efter ham fór:
  Hvad skader din dovne kumpen
  hvi står du her og glor?
  Såmænd da, strenge hr. foged,
  jeg stod og grunded oppå
  den blomstervrimmel så broget,
  hvor den kan komme frå.
  På alle de favre blommer,
  jeg ganger nu her og slår:
  de falde hver evige sommer
  og rejses igen hver vår.
  Ja, jeg skal din slubbert lære
  at tænke, når du skal slå!
  Så skal jeg din ryg nu hær'e,
  den bliver både brun og blå.
  Den foged løfter sin svøbe,
  men knøsen kaster sin le,
  han giver sig til at løbe,
  og fogden mon efter ham se.
  Og medens han står og gaber
  og tænker: hvor mon han vil hen?
  han kløren af sigte taber,
  de ses ret aldrig igen.
  Og øster på udi landet,
  højt over bølgernes sus,
  imellem kirken og vandet,
  dér står det latinske hus.
  Dér sidder på sit kateder
  blandt peblingers skælvende flok
  monarken som rektor hedder,
  med bog og med ris og med stok.
  Dér sidder, nederst af alle,
  på bænken med ryg til væg
  en pebling, de Morten mon kalde,
  han haver så dygtigt et skæg.
  Og det er den samme Morten,
  som førre ved hø-leen krøb,
  som udi trøjen og skjorten
  fra engen og fogeden løb.
  Som fremad tiden mon lakke,
  henefter vel en snes år,
  det hus oppå skolebakke
  en anden rektor får.
  Han trænger ikke til stokken,
  ej heller til ferle og ris,
  så vel regerer han flokken,
  men alt på en anden vis.
  Og det er den selvsamme Morten,
  som førre pløjed og trask,
  og måtte så danse på porten
  for fogdens slemme krabask.
  Og det er den selvsamme bonde,
  vi før udi engen så
  på græs og blomster at grunde
  i stedet for dem at slå. 
  &lt;/poem&gt;