text: Endskøndt forvirret ved min gamle vens &lt;/br&gt;
  afrejse, må jeg dog rose hans beslutning:&lt;/br&gt;
  At fæste bopæl i det øde Cumæ,&lt;/br&gt;
  og skænke nok en borger til Sibylla.&lt;/br&gt;
  Det er døren til Bajæ, og en yndig kyst,&lt;/br&gt;
  indviet til den kære Rolighed.&lt;/br&gt;
  Endog foretrækker jeg Prochyta fremfor Subura.&lt;/br&gt;
  Thi hvilket sted er så usselt og tomt,&lt;/br&gt;
  at det ikke er værre, i denne grumme by&lt;/br&gt;
  at gyse over for ildebrand, for huses idelige fald,&lt;/br&gt;
  for tusind farer og for digterne,&lt;/br&gt;
  som reciterer i August?&lt;/br&gt;
  Men mens nu pakkes på en vogn &lt;/br&gt;
  hele hans indbo, dvæler han lidt &lt;/br&gt;
  ved den gamle bue og fugtige Capener-Port.&lt;/br&gt;
  Hvor Numa satte natlige veninder i stævne,&lt;/br&gt;
  lejes nu den hellige kildes lund og tempel bort&lt;/br&gt;
  til jøderne, hvis hele ejendom&lt;/br&gt;
  er et bundt hø og kurv af vidje;&lt;/br&gt;
  thi hvert et træ må svare folket skat,&lt;/br&gt;
  og skoven trygler siden Musens flugt.&lt;/br&gt;
  I dalen, helliget Egeria,&lt;/br&gt;
  stiger vi ned, og den natur ulige grotte.&lt;/br&gt;
  langt mere nærværende var kildens guddom, hvis&lt;/br&gt;
  græsset gik ned til vandet ,&lt;/br&gt;
  i stedet for at Marmor skæmmede dens egen Sandsteen.&lt;/br&gt;
  Her tog Umbricius således nu til orde:&lt;/br&gt;
  Da intet ærligt hverv finder sted i byen,&lt;/br&gt;
  og flid og møje ingen løn bringer,&lt;/br&gt;
  og Ens formue er mindre i dag,&lt;/br&gt;
  end den var igår, og dette lidt selv&lt;/br&gt;
  i morgen bliver mindre, så er mit forsæt, at&lt;/br&gt;
  rejse derhen, hvor Dædalus først lagde&lt;/br&gt;
  de trætte vinger af, mens issens sne endnu&lt;/br&gt;
  er frisk og alderdommen nylig og oprejst;&lt;/br&gt;
  mens Lachesis har noget på sin ten,&lt;/br&gt;
  og jeg kan bære mig på fødderne,&lt;/br&gt;
  og hånden ikke behøver støttestav.&lt;/br&gt;
  Farvel, min fødeby! Der kan Artorius og Catulus&lt;/br&gt;
  leve længe nok! der kan de blive,&lt;/br&gt;
  som gør sort til hvidt, og har lyst&lt;/br&gt;
  til at forpagte Templer, floder, havne, og&lt;/br&gt;
  moradsers rensning, og afdødes jordefærd,&lt;/br&gt;
  og sælge mennesker ved trommeslag!&lt;/br&gt;
  Før i tiden var disse folk kun valdhornister,&lt;/br&gt;
  og savsmuldets tro og faste betrædere,&lt;/br&gt;
  i byerne bekendte puste-kæver;&lt;/br&gt;
  nu giver de selv fægte-lege, og&lt;/br&gt;
  på vink fra folkets vendte tommelfingre&lt;/br&gt;
  myrder de flink enhver til pøblens lyst;&lt;/br&gt;
  Og færdige med dette forpagter de&lt;/br&gt;
  lokummerne – og hvorfor ikke alt?&lt;/br&gt;
  Det er jo dem, Fortuna løfter op&lt;/br&gt;
  til værdighed ud af skammen, når hun vil gøre løjer.&lt;/br&gt;
  Hvad skulle jeg i Rom? Jeg har ikke lært at lyve.&lt;/br&gt;
  En bog kan jeg ikke rose når den er slet,&lt;/br&gt;
  og ikke forlange. Jeg forstår mig ikke&lt;/br&gt;
  på stjerners løb; at love fædres død&lt;/br&gt;
  kan og vil jeg ikke. Jeg har aldrig&lt;/br&gt;
  ransaget tudsers indvolde.&lt;/br&gt;
  At bære elskovs-bud og –gaver til&lt;/br&gt;
  nygifte koner fra en elsker,&lt;/br&gt;
  må andre gøre. Ingen tyv skal finde&lt;/br&gt;
  en hæler i mig; derfor synes ingen &lt;/br&gt;
  om mit selskab , og jeg agtes som&lt;/br&gt;
  en rent unyttig krøbling med en vissen hånd.&lt;/br&gt;
  Hvem elsker nu, som ikke er medvider,&lt;/br&gt;
  og hvis beklemte hjerte ikke ængstes af&lt;/br&gt;
  en løndom, som for evig bør forties?&lt;/br&gt;
  Han tror ikke at være i din gæld,&lt;/br&gt;
  og har nødig noget at give dig,&lt;/br&gt;
  som dydig løndom har betroet dig.&lt;/br&gt;
  Verres synes kun om ham, som Verres, når han vil,&lt;/br&gt;
  kan anklage. End ikke skyggefulde Tagus’ sand,&lt;/br&gt;
  end ikke alt det guld, der vælter ud i Havet defra,&lt;/br&gt;
  agter du så højt, at du derover &lt;/br&gt;
  mister din søvn , men du modtager ængstelig&lt;/br&gt;
  forkastelige gaver, fra din mægtige ven&lt;/br&gt;
  der bestandig er frygtelig.&lt;/br&gt;
  Nu hvilket folkeslag&lt;/br&gt;
  som er mest velkomment for vore rigmænd,&lt;/br&gt;
  og hvilke jeg især nu søger at undgå,&lt;/br&gt;
  må jeg skynde mig at fortælle dig,&lt;/br&gt;
  og end ikke undseelse mig holde skal tilbage.&lt;/br&gt;
  Qviriter! Jeg kan ikke lide denne græske by,&lt;/br&gt;
  Skønt bærmens mindste del er achæisk.&lt;/br&gt;
  For længst i Tiberen flød syriske Orontes,&lt;/br&gt;
  og førte sprog, og sæder, og skalmeier med sig,&lt;/br&gt;
  og skjæve hakkebrædder, og udenlandske trommer,&lt;/br&gt;
  med skøger, som står tilfals ved Circus&lt;/br&gt;
  Afsted, hvem finder smag i syrisk skøge med&lt;/br&gt;
  sin brogede hue! Se, Qvirin, den Bonde nu,&lt;/br&gt;
  Med Snyltekjole paa, at strippe om,&lt;/br&gt;
  Og Bære Seiers-Tegn om sin indsmurte Hals.&lt;/br&gt;
  Fra høien Sicyon kom én, en anden fra&lt;/br&gt;
  Amydon, én fra Samos, og en Dito&lt;/br&gt;
  Fra Andros, Tralles, eller Alabanda,&lt;/br&gt;
  Og strømme til Esquiliæ, og Høien, som&lt;/br&gt;
  Er kaldet efter sine Vidier, og&lt;/br&gt;
  I store Huses Indvold de sig trænge ind,&lt;/br&gt;
  For Herre der engang at blive selv:&lt;/br&gt;
  Et hurtigt Snille, fræk Dumdristighed,&lt;/br&gt;
  Og dygtigt Mundlær til at snakke Fanden selv&lt;/br&gt;
  et Øre af. Hvad gier Du mig for saadan Karl?&lt;/br&gt;
  Han bragte hid til os alt, hvad Du vil:&lt;/br&gt;
  Han er Grammaticus, er Rhetor, Geometer,&lt;/br&gt;
  Er Maler, Salvesmører, Fugletyder,&lt;/br&gt;
  Er Linedandser, Læge, Hexemester:&lt;/br&gt;
  Han Alt forstaaer; og, om Du byder det,&lt;/br&gt;
  Til Himmels flux en sulten Grækling farer.&lt;/br&gt;
  Kort sagt: Han ikke Maurer var, og ei Sarmat,&lt;/br&gt;
  Og Thracer ei, som Vinger lagde an,&lt;/br&gt;
  Men født midt i Athen.&lt;/br&gt;
  Og disses Purpur jeg&lt;/br&gt;
  Ei skulde flye? En saadan Karl nu skulde&lt;/br&gt;
  Forsegle forved mig? paa bedre Hynde strakt&lt;/br&gt;
  Ved Bordet ligge, som kom hid til Rom&lt;/br&gt;
  Med samme Vind, som Figener og Blommer?&lt;/br&gt;
  Betyder det da intet, at vor Barndom&lt;/br&gt;
  Har aandet Aventiner-Luft, og næret er&lt;/br&gt;
  Med de sabiniske Oliven?-&lt;/br&gt;
  Den i at smigre ret udlærte Yngel&lt;/br&gt;
  Patronens dumme Snak berømmer og&lt;/br&gt;
  Hans stygge Ansigt, ja! og ligner Krysterens&lt;/br&gt;
  Den lange Storkehals ved Hercules’s,&lt;/br&gt;
  Som holdt Antærus oppe langt fra Jorden;&lt;/br&gt;
  Hans hæse Stemme roser, skjøndt den er&lt;/br&gt;
  Saa fæl, som Mandens er, der bider Hønen.&lt;/br&gt;
  At rose dette kunde vi og finde paa&lt;/br&gt;
  Men ikkun dem man troer, - ikke sært:&lt;/br&gt;
  Kan nogen Gjøgler bedre spille Thais,&lt;/br&gt;
  Og Kone-Rollen, eller Doris uden Kyse?&lt;/br&gt;
  Man hører Qvinden selv at tale, ikke Masken,&lt;/br&gt;
  Og troer Alt under Maven jævnt og tomt,&lt;/br&gt;
  Og at man ei en Mand men Qvinde seer.&lt;/br&gt;
  Dog ei Antiochus og ei Demetrius,&lt;/br&gt;
  Stratocles ei, med kjelne Hæmus, der&lt;/br&gt;
  Beundring fandt. Den hele Nation er Gjøgler.&lt;/br&gt;
  Du leer? Han skogger høit, og holder paa sin Mave.&lt;/br&gt;
  Han knap din Taare seer og svømmer udi Graad,&lt;/br&gt;
  Skjøndt han er hjerteglad. Hvis Du om Vinteren&lt;/br&gt;
  En Smule Varme fordrer, kryber han i Pelts;&lt;/br&gt;
  Og siger Du: hvor det er hedt! han sveder.&lt;/br&gt;
  Nei vi maa give tabt; ham Prisen bør,&lt;/br&gt;
  Som baade Dag og Nat kan tage Maske paa,&lt;/br&gt;
  Og færdig er at kaste Kys med Fingren,&lt;/br&gt;
  Med: Bravo, Herr Patron! naar denne ræber høit,&lt;/br&gt;
  Og pisser lige ud, og Væden, kastet&lt;/br&gt;
  Af Skaalen, klasker i det gyldne Bækken.&lt;/br&gt;
  Ham intet helligt er og sikkert for hans Brynde:&lt;/br&gt;
  Ei selv Huusmoderen, ei Jomfru Datteren,&lt;/br&gt;
  Ei skjægløs Fæstemand, ei forhen kydske Søn:&lt;/br&gt;
  Hvor disse ikke ere, der kalfatrer han&lt;/br&gt;
  Patronens egen Bedstemoder; thi&lt;/br&gt;
  Han Husets skandaløse Krøniker&lt;/br&gt;
  Udfritter, for at kunne frygtes siden.&lt;/br&gt;
  Og da vi tale nu om Grækerne,&lt;/br&gt;
  Gaa deres Høresale kun forbi, og&lt;/br&gt;
  Lad Dig en Skurkestreg fortælle, som&lt;/br&gt;
  En Mand af Velten har bedrevet.&lt;/br&gt;
  Det var en Stoiker, som dræbte Bareas,&lt;/br&gt;
  Angiveren sin Ven, sin Lærling gamle Lærer,&lt;/br&gt;
  Opdraget paa den Kyst, hvor førstegang&lt;/br&gt;
  Gorgonisk Hestes matte Ving sank.&lt;/br&gt;
  Nei ingen Romer kan sig nære her.&lt;/br&gt;
  Hvor en Protogenes og Crimarch og Diphilus&lt;/br&gt;
  Regjere, hvilke, efter dette Folks&lt;/br&gt;
  Medfødte Feil, med Ingen en Patron&lt;/br&gt;
  Vil dele, men ham altid have heel.&lt;/br&gt;
  Thi naar en Draabe de af deres græske Gift&lt;/br&gt;
  I Herrens aabne Øre have dryppet,&lt;/br&gt;
  Flux jages jeg paa Dør, og spilt er alt&lt;/br&gt;
  Mit lange Hoveri. Ei mindre nogensteds&lt;/br&gt;
  Man agter Tabet af en tro Client.&lt;/br&gt;
  Og for at sige det reent ud: hvad Tjeneste,&lt;/br&gt;
  Opvartning er her for den fattige Client,&lt;/br&gt;
  Om han end stræber kappeklædt ved Dagens Gry&lt;/br&gt;
  At løbe, da nu Prætor driver selv&lt;/br&gt;
  Sin Lictor, og befaler ham at ile stærkt,&lt;/br&gt;
  Fordi de rige Enker alt for længst er’ oppe,&lt;/br&gt;
  At ei Albina eller Modia&lt;/br&gt;
  Hans Herr Collega først skal byde en god Morgen?&lt;/br&gt;
  Her den Fribaarnes Søn paa venstre Side gaaer&lt;/br&gt;
  Af Slaven, thi han er rig; thi denne give kan&lt;/br&gt;
  Calvina, hvad en Oberst faaer i Gage,&lt;/br&gt;
  For hende en og anden Gang at kramme.&lt;/br&gt;
  Men Du, om kappet Skjøges Ansigt Dig anstaaer,&lt;/br&gt;
  Betænker Dig, og ikke vove tør&lt;/br&gt;
  Chione ned at tage fra sit høie Sæde.&lt;/br&gt;
  Fremstil i Rom et Vidne, saa gudfrygtigt som&lt;/br&gt;
  Den phrygiske Gudindes Vert; lad Numa selv&lt;/br&gt;
  Fremstaae, og han, som reddede den skjælvende&lt;/br&gt;
  Minerva ud af Templets Flammer:&lt;/br&gt;
  Det første Spørgsmaal bliver om hans Penge,&lt;/br&gt;
  Det sidste om hans Dyd og Charakteer:&lt;/br&gt;
  Hvormange Slaver føder han? Hvor meget Jord&lt;/br&gt;
  Er han vel Eier af? Hvor mange og&lt;/br&gt;
  Hvor store Fade sættes paa hans Bord?&lt;/br&gt;
  Jo flere Penge En udi sin Kiste har,&lt;/br&gt;
  Des større hans Credit. Om Du end svor&lt;/br&gt;
  Ved Samothracernes og vore Altere.&lt;/br&gt;
  Som fattig Mand Du troes at lee af Guderne,&lt;/br&gt;
  Og disse selv Dig at tilgive det.&lt;/br&gt;
  Ja fattig Mand enhver her giver stof&lt;/br&gt;
  Til Spottegloser, hvis hans Rokelor&lt;/br&gt;
  Er sliden eller revet, hvis hans Kappe er&lt;/br&gt;
  En Smule sulket, og hans ene Sko&lt;/br&gt;
  Med sprukket Læder gaber, eller&lt;/br&gt;
  Den nye grove Risp i det tilsyede Saar&lt;/br&gt;
  Paa flere Steder hæsligt griner!&lt;/br&gt;
  Det værste ved den haarde Fattigdom&lt;/br&gt;
  Er, at den Mennesket gjør latterlig.&lt;/br&gt;
  Bort, raabes der, med dig, om du har nogen Skam!&lt;/br&gt;
  Herop! Herop af Ridder-Hyndet du,&lt;/br&gt;
  Hvis kun for Ruffer-Drenge, Kippe-Yngelen.&lt;/br&gt;
  Her klappe Trommeslagerens og Fægtemesterens,&lt;/br&gt;
  De pyntelige Junkere!&lt;/br&gt;
  Saa Otho fandt for godt, den Nar, som skjelned os.&lt;/br&gt;
  Naar vælges fattig Mand til Svigersøn,&lt;/br&gt;
  Som Pigens Pakkenelliker ei veier op?&lt;/br&gt;
  Naar sættes Fattig ind til Arving? Naar&lt;/br&gt;
  Blev af Ædilerne i Raad han taget med?&lt;/br&gt;
  De fattige Qviriter burde sig for længst&lt;/br&gt;
  At vandre ud tilhobe sammensvoret.&lt;/br&gt;
  Den sjeldent kim i Veiret, hvis Talent&lt;/br&gt;
  Af trange Kaar nedtrykkes. Men i Rom&lt;/br&gt;
  Især hans Stræben heftig Modstand finder.&lt;/br&gt;
  Dyrt usselt Herberg er, og dyre Slave-Maver,&lt;/br&gt;
  Og tarveligste Aftensmaaltid dyrt.&lt;/br&gt;
  Af Leer at spise man sig skammer, skjøndt&lt;/br&gt;
  I Hast forflyttet hen til Marser og Sabiner&lt;/br&gt;
  Fornøiet med en blaa og grov Kasket,&lt;/br&gt;
  Ved saadant vilde man ei skamme sig.&lt;/br&gt;
  Paa mange Steder i Italien,&lt;/br&gt;
  Det kan ei nægtes, ingen kommer i&lt;/br&gt;
  Sin Toga, førend han er død. Selv naar&lt;/br&gt;
  Paa græsbegroede Skueplads en Fest&lt;/br&gt;
  Man helligholder, og bekjendte Efterspil&lt;/br&gt;
  Paa Scenen atter kommer frem, og Bondeglut&lt;/br&gt;
  Af Skræk sig dukker ned i Moders Barm&lt;/br&gt;
  Ved Synet af den blege Maskes Gab:&lt;/br&gt;
  Der alle bære en og samme Dragt,&lt;/br&gt;
  Man ingen Forskjel seer paa Loger og Paterre:&lt;/br&gt;
  For øverst Magistrat den hvide Trøie er&lt;/br&gt;
  Som Embeds-Hædersdragt tilstrækkelig.&lt;/br&gt;
  I Rom man over Evne pynter sig,&lt;/br&gt;
  Og mere end er Nok: man stundom tager af&lt;/br&gt;
  En fremmed Casse. Moden nu saa vil.&lt;/br&gt;
  Thi her vi alle ere Don Kanuder.&lt;/br&gt;
  Med eet Ord sagt: I Rom er alting dyrt.&lt;/br&gt;
  Hvad gier Du, for engang at faae den Lykke&lt;/br&gt;
  Herr Cossus at opvarte? for et Øiekast,&lt;/br&gt;
  Med sammensnærpet Mund, af Herr Vejento?&lt;/br&gt;
  En Yndling rager Skjæg, En anden Haaret offrer&lt;/br&gt;
  Og Huset vrimler strax af Kager til at sælge:&lt;/br&gt;
  Min Herre, vær saa god! forsmaa ei denne Kage!&lt;/br&gt;
  Saaledes nødes vi Clienter til at yde&lt;/br&gt;
  Til smukke Slaver Skat, og spække deres Pung.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Hvo frygter Huses Fald i kølige Præneste,&lt;/br&gt;
  Og i Volsinii blandt skyggefulde Bjerge,&lt;/br&gt;
  I simple Gabii, paa Tiburs høie Hald?&lt;/br&gt;
  Vi boe udi en By, som staaer pa smalle Fløiter&lt;/br&gt;
  For største Deel. – Saaledes Opsynsmanden støtter&lt;/br&gt;
  Det ravende, og kliner gamle Sprækker,&lt;/br&gt;
  Og derpaa beder os, skjøndt Faldet overhænger,&lt;/br&gt;
  At sove i Guds Fred. Nei! der vil jeg leve,&lt;/br&gt;
  Hvor ingen Ildebrand forstyrrer Nattero.&lt;/br&gt;
  Ucalegon alt raaber Brand, og flytter&lt;/br&gt;
  Sit Boskab ud; alt ryger Loftet under dig,&lt;/br&gt;
  Og du ved ej deraf. Når Ildens Skræk&lt;/br&gt;
  Begynder nedenfra, da brænder sidst&lt;/br&gt;
  den, som af blotte Tagsten dækkes&lt;/br&gt;
  for regn, hvor kælne duer lægger æg.&lt;/br&gt;
  En seng, til Procula for kort; og seks&lt;/br&gt;
  små drkkekar, hans skænks pryd; en lille skål&lt;/br&gt;
  og Chiron baglæns under samme marmor;&lt;/br&gt;
  En gammel kiste fuld af græske skrifter,&lt;/br&gt;
  hvor Molbo-mus de skønne digte gnaved: -&lt;/br&gt;
  Se det var Codrus’ hele ejendom;&lt;/br&gt;
  Og det var såre lidt, hvem kan nægte det?&lt;/br&gt;
  Og dette hele intet mistede den stakkel.&lt;/br&gt;
  Men hvad som fylder hans ulykkers mål&lt;/br&gt;
  er: når han nøgen går for at tigge brød,&lt;/br&gt;
  ham ingen gier at bide eller brænde.&lt;/br&gt;
  Men hvis Asturicurs palads afbrænder i det samme,&lt;/br&gt;
  hver frue skiden går, hver stormand udi flor,&lt;/br&gt;
  og prætor selv tingstille straks påbyder.&lt;/br&gt;
  Ved sådan lejlighed ynker vi byens skæbne,&lt;/br&gt;
  ved sådan lejlighed forbander vi alle ilden.&lt;/br&gt;
  Endnu det står i brand, og een alt løber hen,&lt;/br&gt;
  og byder marmor til og pengehjælp;&lt;/br&gt;
  en anden skænker nøgne hvide støtter af&lt;/br&gt;
  Euphranor eller Polykletus; en tredje&lt;/br&gt;
  de asiatiske templers gamle prydelser;&lt;/br&gt;
  en fjerde bøger, skabe og en halv Minerva;&lt;/br&gt;
  en femte penge i massevis.&lt;/br&gt;
  Og Persicus, den rige barneløse mand,&lt;/br&gt;
  i større velstand kommer nu end før,&lt;/br&gt;
  og ikke uden grund mistænkes for,&lt;/br&gt;
  at han har svedet sin egen gård af.&lt;/br&gt;
  Hvis du fra Circus kan løsrive dig,&lt;/br&gt;
  i Sora, Fabrateria og i Frusino&lt;/br&gt;
  du kan det bedste hus dig købe for&lt;/br&gt;
  det, du i leje gier for mørke i et år.&lt;/br&gt;
  Her du en have har, og brønd, men ikke dyb,&lt;/br&gt;
  hvor uden vindes hjælp du mageligt øser&lt;/br&gt;
  det vand, som du på spæde planter gyder.&lt;/br&gt;
  Med spaden udi hånd din smukke have dyrk,&lt;/br&gt;
  af hvilken du et måltid rede kan&lt;/br&gt;
  for hundred pythagoriker. Det siger noget,&lt;/br&gt;
  på hvert et sted, i hver en afkrog sig&lt;/br&gt;
  at have gjort til herre af – én firben.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Her mange syge til døde våge,&lt;/br&gt;
  men deres sygdom kom af ufordøjet spise,&lt;/br&gt;
  som ligger hård og tung i hidsig mave.&lt;/br&gt;
  Naar fik man søvn i nogen lejebolig?&lt;/br&gt;
  I staden koster søvnen mange penge:&lt;/br&gt;
  Det sygdoms årsag er. De mange vognes færdsel&lt;/br&gt;
  om snævre gaders hjørner; æsel-stimlen&lt;/br&gt;
  og æseldrivere og disses skrig og skænden&lt;/br&gt;
  kan bjørnes og søkalves søvn forstyrre.&lt;/br&gt;
  Naar en forreting kalder, lader stormand sig&lt;/br&gt;
  igennem folkets åbne vrimmel bære,&lt;/br&gt;
  og farer over hoveder&lt;/br&gt;
  på sin Liburners høje skuldre frem,&lt;/br&gt;
  og undervejs han læser, skriver, eller sover;&lt;/br&gt;
  thi bærevognens lukkede vinduer&lt;/br&gt;
  indbyde ham til søvn; og dog han kommer først:&lt;/br&gt;
  En bølge foran standser vores fart;&lt;/br&gt;
  og bagved folkets stimmel presser vore lænder.&lt;/br&gt;
  Her vanker albuestød, og der et puf&lt;/br&gt;
  af bærestængerne. En med en bjælke mig&lt;/br&gt;
  for panden render, og en anden med en tønde.&lt;/br&gt;
  Til læggen skarnet når; jeg trædes af&lt;/br&gt;
  platfodet pøbel, og i mine tæer&lt;/br&gt;
  soldatens støvlesøm hænger fast.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Se nu engang, med hvilken røg&lt;/br&gt;
  de mange sportelkurven hente sig:&lt;/br&gt;
  Vel hundrede gæster, hver hans køkken følger.&lt;/br&gt;
  Ej Corbulo såmange store fade bar,&lt;/br&gt;
  såmange ting på issen stablede,&lt;/br&gt;
  som denne stakkels slave bærer der&lt;/br&gt;
  med stiv nakke, ilden viftende&lt;/br&gt;
  i løbet op, så mangen lappet trøje splittes.&lt;/br&gt;
  Hist skælder på en vogn den lange fyr,&lt;/br&gt;
  og på en anden kranen slæbes frem;&lt;/br&gt;
  de høje toppe nikke, folket truende.&lt;/br&gt;
  Når vognen vælter, som ligurerstene bærer,&lt;/br&gt;
  og over skarerne sit bjerg udøser,&lt;/br&gt;
  hvad bliver de kroppe til? Hvem samler op&lt;/br&gt;
  de ben og lemmer? Hvert et lig er knust,&lt;/br&gt;
  forsvundet som et pust. Imidlertid&lt;/br&gt;
  det andet tyende i huset ubekymret&lt;/br&gt;
  tallerkener skurer, blæser ilden op,&lt;/br&gt;
  indsalver skraberne, og fylder sydekanden,&lt;/br&gt;
  og laver viskeklæder til. Med dette&lt;/br&gt;
  nu tjenerne har travlt. Derimod&lt;/br&gt;
  hin sidder alt ved floden skælvende,&lt;/br&gt;
  som kylling, for den sorte Færgemand,&lt;/br&gt;
  og håber ikke over dyndet Å&lt;/br&gt;
  i Charons båd at komme, da han ej,&lt;/br&gt;
  den stakkel, i sin mund en skilling har at give.&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  Betragt nu nattefarer af en anden slags:&lt;/br&gt;
  Se himmelhøje huse, fra hvis vinduer&lt;/br&gt;
  nedslængte potteskår og brudne kar&lt;/br&gt;
  de forbigående på hjerneskallen træffe:&lt;/br&gt;
  Se, hvilke dybe sår de slå i stenene.&lt;/br&gt;
  Den dorsk må være, som går ud at spise,&lt;/br&gt;
  før han sit testamente har gjort.&lt;/br&gt;
  Thi Døden truer dig, idet du går forbi,&lt;/br&gt;
  af hvert om natten åbent vindue.&lt;/br&gt;
  Bær derfor hos dig selv det tarvelige ønske:&lt;/br&gt;
  At de vil nøjes med at døbe dig&lt;/br&gt;
  med den udslagne kammerpottes lud.&lt;/br&gt;
  Den drukne kåde laps, som ingen traf,&lt;/br&gt;
  han kunne øve sine næver på,&lt;/br&gt;
  går af sit gode skind, og bringer natten hen,&lt;/br&gt;
  ligesom Achilles, som sørger over vennen:&lt;/br&gt;
  Snart ligger han på mave, snart på ryg.&lt;/br&gt;
  Kan han da ikke anderledes sove?&lt;/br&gt;
  Nej! Slagsmål visse folk behøver for at sove.&lt;/br&gt;
  Men, skønt af vin og ungdom hed, dog lømmelen&lt;/br&gt;
  ej kommer den for nær, hvis følgeslæng,&lt;/br&gt;
  skarlagenkappe, mange fakler&lt;/br&gt;
  og kobberlygte råber: Varsko! Plads!&lt;/br&gt;
  Men mig, hvem månen plejer at følge hjem,&lt;/br&gt;
  og lygtepråsen, som jeg deler af i tommer,&lt;/br&gt;
  foragter han. Hør til vort slagsmål dog&lt;/br&gt;
  indledningen, ifald det slagsmål&lt;/br&gt;
  kan kaldes, når du prygler mig, og jeg&lt;/br&gt;
  kun får prygl. Han stiller sig for mig,&lt;/br&gt;
  og byder: Stå! Jeg bliver nødt til at adlyde;&lt;/br&gt;
  thi hvad er der at gøre, når en rasende&lt;/br&gt;
  og stærkere, end du, vil tvinge dig?&lt;/br&gt;
  ”Hvor har du været henne?” råber han;&lt;/br&gt;
  ”Hvis sure vin, hvis bønner er det,&lt;/br&gt;
  du strutter af? Med hvilken skrædder har du spist&lt;/br&gt;
  dit snitteløg og lammehoveder?&lt;/br&gt;
  På øjeblikket svar! hvis ej, du får en hæl.&lt;/br&gt;
  Hvor holder du dig op? Du vistnok er en Smaus!”&lt;/br&gt;
  Du må nu svare noget, eller tie helt,&lt;/br&gt;
  det er det samme; de prygler dig alligevel,&lt;/br&gt;
  og næste morgen sender de dig en stævning.&lt;/br&gt;
  Så fattig mand er fri. For hug og nævepuf&lt;/br&gt;
  han takke må, og ydmygst bede, at&lt;/br&gt;
  han derfra slippe må med et par tænder.&lt;/br&gt;
  Og endnu mere har du at frygte for:&lt;/br&gt;
  Når alle døre er lukkede til,&lt;/br&gt;
  når krambodskæderne ej rasler mere,&lt;/br&gt;
  da kommer han, som vil udplyndre dig.&lt;/br&gt;
  En stimand også ofte pludselig&lt;/br&gt;
  mod dig fremspringer med sin dragne dolk.&lt;/br&gt;
  Når de pomptinske sumpe og galliner-skoven&lt;/br&gt;
  med væbnet magt man holder ryddelig,&lt;/br&gt;
  de stimle alle hid som til et hyttefad&lt;/br&gt;.
  Hvor er den esse eller ambolt til,&lt;/br&gt;
  hvor ikke tunge slavelænker smedes?&lt;/br&gt;
  Så meget jern til kæder bruges, at&lt;/br&gt;
  det er at frygte for, at det tilsidst&lt;/br&gt;
  til plov, til spade og til hakke fattes skal.&lt;/br&gt;
  O! lykkelige vore oldefædre!&lt;/br&gt;
  Og lykkelige hine oldtidsdage,&lt;/br&gt;
  da under fortids konger og tribuner&lt;/br&gt;
  af fængsler Rom ej havde mere end et!&lt;/br&gt;
  &lt;/br&gt;
  End flere grunde kunne jeg tilføje;&lt;/br&gt;
  men vognen venter, solen daler; jeg må bort;&lt;/br&gt;
  Hør! Kusken kalder med sit piskesmæld.&lt;/br&gt;
  Lev vel! og tænk på mig! så ofte Rom&lt;/br&gt;
  til dit Aquinum giver dig tilbage,&lt;/br&gt;
  for at forfriske dig; da lad mig hente fra&lt;/br&gt;
  mit Cumæ hen til Eders Ceres og Diana.&lt;/br&gt;
  Velstøvlet jeg da skal indfinde mig&lt;/br&gt;
  I Eders kolde land, og hjælpe dig,&lt;/br&gt;
  hvis du mig ej forsmår, til at satirer skrive.&lt;/br&gt;
  Fra "Juvenals udvalgte Satirer", oversatte og forklarede af Oluf Worm, København, 1838, s. 10-49.