text: &lt;poem&gt;
  Du gav os de blomster, som lyste imod os, 
  med alfelet skønhed, dengang vi var små, 
  de brogede enge var gode imod os 
  vi løb efter røde og standsed ved blå, 
  og åkandens hellige hvidhed forstod os 
  og åbned sin løndom, imedens vi så. 
  Du gav os de marker så bølgende brede, 
  hvor kornakset modnes og gyldnes af sol, 
  hvor kløveren dufter af sommer og hede 
  så sundt som vort brød og så sødt som viol, 
  hvor lærken ved morgen går op fra sin rede 
  og melder til skyen, at gårdhanen gol. 
  Du gav os de skove så dybe og svale 
  med solspættet skygge, med hulvej og skjul, 
  hvor hverdag er højtid, og tavshed er tale 
  fra løvspring i maj, til oktober står gul. 
  På lønlige stier, i hvælvede sale 
  vi fejred sankt Hans og den hvidklædte jul. 
  Du gav os den himmel, hvor skyerne iler 
  til leg og til kamp under vindenes råb, 
  til atter i ro og i højhed den smiler, 
  lyksalig og genfødt af strålernes dåb, 
  og natten, den lyse, hvor dagen kun hviler 
  med halvåbne øjne, urolig af håb. 
  Du gav os de vandrende, vældige vande, 
  vor vej og vort værn hedder: komme og gå, 
  og bølgerne togter langs skrænter og strande, 
  så sorte som graven, som himlen så blå, 
  og fletter en evighedskrans om din pande 
  og bruser din hymne: Lad Danmark bestå!
  &lt;/poem&gt;