text: Dette vil bestemt være den sidste mulighed for at henvende mig til dig. Luftforsvaret har bombet antennerne fra Radio Portales og Radio Corporación.
  Mine ord har ikke bitterhed men skuffelse. Måske de er en moralsk straf for dem, der har forrådt deres ed: soldater fra Chile, titulære øverstkommanderende, admiral Merino, der har udpeget sig som kommandant for marinen, og Mr. Mendoza, den foragtelige general, der i går lovede at være tro og loyal over for regeringen, og som nu har udnævnt sig til chef for Carabineros [paramilitært politi].
  I betragtning af disse kendsgerninger er det eneste, der er tilbage for mig at sige til arbejdstagerne: Jeg vil ikke fratræde! Placeret i en historisk overgang betaler jeg for loyaliteten med mit liv. Og jeg siger til dem, at jeg er sikker på, at de frø, som vi har plantet i tusinder og atter tusinder af chileneres gode samvittighed ikke vil være visnet for evigt.
  De har magt og vil være i stand til at dominere os, men sociale processer kan ikke arresteres af hverken forbrydelser eller tvang. Historien er vores, og folk skaber historie.
  Arbejdere i mit land: Jeg vil gerne takke for den loyalitet, som du altid havde, den tillid, som du deponerede hos en mand, der kun var en fortolker af de store længsler efter retfærdighed, og som gav sit ord i respekt for forfatningen og loven og netop gjorde det.I dette definitive øjeblik, det sidste øjeblik, hvor jeg kan henvende mig til dig, ønsker jeg, at du drager fordel af læren: fremmed kapital, imperialisme sammen med reaktionen skabt i det klima, hvor væbnede styrker brød deres tradition, traditionen som General Schneider underviste i og som bekræftedes af kommandant Araya, ofre fra den samme sociale sektor, som i dag med udenlandsk bistand håber at genvinde magten til fortsat at forsvare deres økonomiske fordele og deres privilegier.
  Jeg henvender mig først og fremmest til den beskedne kvinde i vores land, landbokvinden, der troede på os, moren, der kendte vores bekymring for børn. Jeg henvender mig til fagfolk fra Chile, patriotiske fagfolk, der fortsatte med at arbejde imod det oprør, der blev støttet af professionelle foreninger, almindelige foreninger, der også forsvarede fordelene ved det kapitalistiske samfund. Jeg henvender mig til ungdommen, dem, der sang og gav os deres glæde og deres kampånd. Jeg henvender mig til manden i Chile, arbejderen, landmanden, den intellektuelle, dem, der vil blive forfulgt, for i vores land har fascismen allerede været til stede i mange timer - i terrorangreb, sprængning af broer, skæring af jernbanesporene, ødelæggelse af olie- og gasledningerne - alt sammen under tavshed fra dem, der havde pligt til at handle. De var engagerede. Historien vil dømme dem.
  Radio Magallanes vil bestemt blive tavs, og den rolige lyd i min stemme når ikke længere dig. Det er lige meget. Du fortsætter med at høre det. Jeg vil altid være ved siden af ​​dig. I det mindste vil mit eftermæle være en mand med værdighed, der var loyal over for sit land.
  Folket skal forsvare sig, men de må ikke ofre sig selv. Folket må ikke lade sig ødelægge eller blive fyldt med kugler, men de kan heller ikke blive ydmyget.
  Arbejdere i mit land, jeg har tro på Chile og dets skæbne. Andre mænd vil overvinde dette mørke og bitre øjeblik, hvor forræderi søger at sejre. Gå videre med den viden, at de store veje snarere før end senere åbnes igen, og frie mænd vil gå gennem dem for at opbygge et bedre samfund.
  Længe leve Chile! Længe leve folket! Længe leve arbejderne!
  Dette er mine sidste ord, og jeg er sikker på, at mit offer ikke vil være forgæves, jeg er sikker på, at det i det mindste vil være en moralsk lektion, der vil straffe forbrydelser, fejhed og forræderi.
  Santiago de Chile, 11. september 1973