text: En soveby er betegnelsen for et område i omegnen af og uden for en større by, som næsten kun består af boliger, med meget få eller ingen forretninger, service- og kulturinstitutioner og lignende. Begrebet synes først at være taget i anvendelse på dansk i 1950-erne.
  Sovebyer hænger sammen med fænomenet "pendling", idet (en del af) indbyggerne i en soveby dagligt rejser eller pendler til arbejde i en anden by. Hvor denne pendling overstiger 50% (og i enkelte tilfælde når op på ca. 70 %), synes der at være tale om enten egentlige soveby-bebyggelser eller mere eller mindre udprægede (fjern)forstæder. At selv sovebyer havde en vis lokal beskæftigelse skyldes stedlige behov for betjening af de bosatte, omend også disse næringsveje undertiden kunne vokse i betydning og derved tillige komme til at betjene et vist opland. Blandt stedligt beskæftigede kan nævnes offentlige og private tjenester så som skole og børnehave, dagligvarebutikker, læge og apotek, kunderettede håndværk og lignende. Afgørende for at kunne tale om soveby-status synes at have været "fraværet" af større stedlig industrivirksomhed eller lignende, måske i tilknytning til stedlige råstoffer, fx savværk eller teglværk.
  Kendetegn.
  Fænomenet soveby blev af geografen Aage Aagesen omkring 1960 beskrevet således:
  Sovebyfænomenet kan kun forstås i en historisk sammenhæng, idet begrebet kun har mening i et samfund, hvor der er tale om temmelig klare beskæftigelsesmæssige centre for et omgivende arbejdskraftopland, hvor fra den bosiddende befolkning overvejende pendler til arbejde i centeret. Denne tilstand fandtes i Danmark indtil omkring 1970. Siden blev forbindelsen mellem arbejdscentre og deres omgivelser mindre entydige, og siden år 2000 (hvis ikke før) er det meningsløst at udpege egentlige arbejdspladscentre: ganske vist er der fortsat arbejdspladskoncentrationer, men de sysselsatte behøver ikke mere at komme fra det nærmeste opland. På den anden side er det ikke mere usædvanligt, at hvis begge voksne ægtefæller arbejder, ligger mindst den enes (og oftest også den andens) arbejdsplads i en anden by end boligen. De mennesker, der bor i et bestemt bysamfund, og de, der arbejder der, er ofte vidt forskellige og med tiden med stadigt mindre sammenfald.
  Benævnelsen "soveby" anvendes ofte som en nedsættende betegnelse som "et sted, hvor intet sker". Det er imidlertid en misforstået brug af ordet. En soveby er opstået som og udtryk for en "funktionsadskillelse" til fremme af befolkningens levevilkår og sundhed og må ses i dette lys.
  Historie.
  Sovebyen har sin oprindelse i "haveforstaden" eller "havebyen". Denne udviklede sig i Danmark som i andre lande på grundlag af tanker formuleret af Ebenezer Howard, der i bogen "Garden Cities of To-Morrow" fra 1898 argumenterede imod den engelsk slumbebyggelse i de den gang stærkt voksende industribyer og i stedet foreslog at oprette "havebyer" i nogen afstand fra storbyen men med hurtig forbindelse til denne for derved at give befolkningen mulighed for at bo i sunde omgivelser med frisk luft og åbent land – i modsætning til storbyernes tætte bebyggelse og røgforurenede miljø. Disse tanker, blev siden propaganderet af C. B. Purdom, der i bogen "The Building of Satellite Towns" fra 1925 lagde grunden til denne betegnelses udbredelse (i Danmark i begyndelsen oftest i formen "planetbyer"). 
  Tidlige haveboligforeninger.
  Ret hurtigt blev der i Danmark også taget skridt til at finde en organisationsform til fremme af havebolig-tanken, og der oprettedes ret hurtigt flere sådanne selskaber, hvis mål var at opføre dobbelthuse for derved at muliggøre udlejning og gøre finansieringen af byggeriet så overkommelig som muligt. Lovgivningsmæssigt betød fornyelsen af loven om statslån til byggeforeninger i 1898, at der blev skaffet en begyndende finansieringsmulighed, og det førte til oprettelsen af følgende byggeforeninger i Københavnsområdet: 
  I 1912 stiftedes Dansk Haveboligforening.
  De store år.
  Allerede omkring 1. verdenskrig begyndte man i Danmark at etablere samlede villaområder efter engelsk forbillede i form af haveforstæder, hvis etablering blev fremmet af haveboligforeninger. Særlig kendt er Vigerslev Haveforstad fra 1914. Området, der havde en størrelse af ca. 80 hektar, blev planlagt med vejnet, som til dels omfattede eksisterende veje, og byggegrunde med et udlagt byggeareal nærmest vejen og have bagved. Vejene blev udlagte med varierende men faste bredder og med ordnede kloakeringsforhold. Byggeriets højde og karakter som villaer og dobbelthuse blev fastlagt i en byggeservitut, der ligeledes udlagde et parkareal. Det blev fastslået, at byggeriet "ikke måtte benyttes til Handel, Fabrik, Værksted eller lignende eller i det Hele taget til nogen Indretning, der foraarsager Larm eller ilde Lugt, frembyder ubehageligt Skue eller paa anden Maade efter Magistratens Skøn er til Ulempe for de Omboende." Der blev udarbejdet tegninger til bygningernes facader og en situationsplan, der viste indhegning af forhaver.
  1922-1945.
  Sådanne planer udviklede sig hurtigt til større og mindre parcelhusplaner. I 1922 blev det opgjort, at der alene i Københavns kommune var blevet udstykket 1.400 hektar areal på denne måde. Samme år blev vedtaget parcelsalgsloven af 30. juni 1922, som fremover satte retningslinjerne for den fremtidige virksomhed på dette område. Loven var frivillig for kommunerne at tage i brug, men fastlagde, at enhver privat grundejer, som ønskede at udstykke arealer på 2.000 m² eller mere, skulle udarbejde en udstykningsplan, som skulle forelægges kommunen til gennemsyn.
  En stor del af dette villabyggeri fandt sted som egentlige forstæder, det vil sige som sammenhængende med den købstad, det var anlagt i forbindelse med, således Studiebyen, Rygårds Allé i Gentofte (1920-24), KAB Bakkehusene ved Hvidkildevej (1921-22), Vanløse Allé (1923), Hulgårdsvej (1924), Sundvænget (1925), Heslegårdsvej (1927), Damvænget og Fuglebakken (1928). Men samtidig skete et lignende byggeri i større afstand af købstaden, især i tilknytning til jernbanestationer men i visse tilfælde også i forbindelse med busruter. Sådanne fjernforstæder havde ofte et vist stedligt håndværks- og handelsnæringsliv til betjening af de stedboende, men nogle steder kunne der udvikle sig til satellitbyer med ulige former for fabriks- eller industrivirksomhed.
  Efter 2. verdenskrig.
  Frem til 2. verdenskrig havde boligbebyggelsen ofte karakter af enfamiliehuse, fordi man havde opfattet denne boligform som sundere end etageboliger, der ofte nedladende blev kaldt "lejekaserner" af deres modstandere, men efter 2. verdenskrig mente man, at tiden var inde til at bygge montagebyggeri i flere etager, og efterhånden udviklede der sig en blanding af begge boligformer.
  Blandt efterkrigstidens utallige villabebyggelser kan nævnes Kingohusene ved Helsingør (opført 1958-60) og Terasserne ved Fredensborg (opført 1962-63), begge tegnet af Jørn Utzon.
  Med tiden begyndte man imidlertid at skelne mellem "sovebyer", der var rene boligbyer med kun de mest fornødne butikker og offentlige tjenester (børnehaver, skoler og lignende) til befolkningens betjening og hvor den sysselsatte del af befolkningen pendlede til og fra arbejde andre steder, mens "satellitbyer" kom til at betegne byer, der tillige rummede en vis produktionsvirksomhed.