text: Ved fiskerlejer forstås i almindelighed helårsbebyggelser, hvis indbyggere fortrinsvis ernærer sig ved fiskeri fra bebyggelser ved den åbne strand (modsat fiskeribyer, der har en havn). Det har været nævnt, at et fiskerleje bør omfatte mindst 3 fiskerhuse for at adskille sig fra spredt enkeltbebyggelse. 
  Siden begyndelsen af middelalderen har landalmuen drevet fiskeri som binæring: i indlandet fiskede man i søer og åer, og i kystnære egne søgte man ud til kysten i fiskesæsonen for at supplere fødegrundlaget med fisk; i egne uden sådanne muligheder kunne man i stedet i fiskesæsonen søge til Skånemarkedet eller et andet af de fiskemarkeder, der forekom (Albuen på Lolland, Limfjordsfiskeriet), og her for et kortere tid deltage i fiskeri og handel. Mens fiskeri i ferske vande dårligt satte sig spor i bebyggelsen, forholdt det sig anderledes med fiskeri i havet. Længe var de danske kyststrækninger uden nævneværdig kystbebyggelse, men efter Den sorte Død begyndte befolkningen i stigende grad at bosætte sig ved kysterne og på de mindre, hindtil ubeboede øer. Dermed var muligheden for en næringsmæssig specialisering i fiskeri tilstede, og det var uundgåeligt, at nogle indbyggere sådanne steder udviklede sig til egentlige fuldtidsfiskere. Denne udvikling blev fremmet af, at selve fiskemængden i senmiddelalderen synes at have nået et højdepunkt. Enkelte steder udviklede sig så meget, at de - trods den ret ensidige levevis - kunne ophøjes til købstæder, mens andre udviklede sig til fiskerlejer.
  Fiskerlejerne opretholdt - trods skiftende konjunkturer - deres livsform og næringsgrundlag frem til industrialiseringen i anden halvdel af 1800-tallet, hvor nye næringsmuligheder efterhånden trængte fiskeriets betydning tilbage. Enkelte steder udviklede sig til industrielle fiskeribyer, og der fremkom endda nye fiskeribyer langs den jyske vestkyst.
  Fiskerne.
  Fiskeriets betydning i familiehusholdningen kan opdeles i:
  - dem, der "ikke" driver fiskeri overhovedet,
  - "lystfiskere", for hvem fiskeri er en fritidssyssel, og hvor den eventuelle fangst bruges i egen husholdning,
  - "bierhvervsfiskere", for hvem fiskeri er ikke er en hovednæringsvej, men hvor (en del af) fangsten sælges og dermed udgør et indkomsttilskud [deltidsfiskere gruppe A],
  - "sæsonfiskere", for hvem fiskeri ikke er en helårssyssel men alene udøves en del af året (nemlig i fiskesæsonen) og da udgør hovedindkomstkilden [deltidsfiskere gruppe B],
  - "fuldtidsfiskere", for hvem fiskeri udgør hovednæringsvejen hele året.
  Geografisk kunne man skelne mellem fiskere i købstæder, fiskere i tilknytning til godser og fiskere i landdistrikterne.
  Det indbyrdes forhold mellem disse livsformer har skiftet gennem tiderne med de skiftende vilkår, som fiskerinæringen har været underkastet. På lignende måde har de bebyggelser, hvorfra fiskeriet har været drevet, igennem tiden skiftet karakter: ikke sjældent har fuldtidsfiskere haft husflid og/eller varefragt og krejleri som biindkomst og – når fiskeriet svigtede – søgt at modvirke indkomsttabet ved – for en tid – at gøre binæringernes betydning større. Det er således ikke ganske ubegrundet, når sammentællingsskemaet om næringsveje ved folketællingen 1845 indeholdt et punkt om "De, som have deres Næring af Søen".
  Fiskeriets forudsætninger.
  Som fiskeriets forudsætninger kan peges på fire forhold: farvandenes beskaffenhed (det vil sige deres dybde, temperaturer, saltholdighed, bundforhold og strømforhold), fiskenes levevis, udsving i fiskenes trivsel samt fiskeriets redskaber og fiskerimetoder.
  Farvandenes beskaffenhed.
  Danmark er et ørige. Intetsteds er der mere end omkring 52 km til havet. De danske farvande udviser en righoldighed med hensyn til fysisk beskaffenhed og giver dermed også fiskene en mangfoldighed af levevilkår. Farvandene er indbyrdes forbundne og forhold i et farvand påvirker derfor også forholdene i andre farvande i større eller mindre grad.
  Østersøen.
  Østersøen betegner navnet på et aflukket farvand, hvor hele vandudvekslingen må ske gennem Lillebælt, Storebælt og Øresund. I Østersøen udmunder talrige større og mindre floder, og disse tilfører store mængder fersk vand årligt, som Østersøen altså skal slippe af med ved en nettoafvanding. I praksis sker det imidlertid ved, at der årligt tilføres store mængder salt vand via Skagerak, Kattegat, Sundet og Bælterne, men afleveres endnu større mængder blandet (brak) vand via de samme farvande den modsatte vej. Denne vandudveksling sikrer, at Østersøen bevarer sin saltholdighed til trods for tilførslerne af de store mængder festvand.
  Farvandet omkring Bornholm har yderst uens dybdeforhold: mod sydvest overstiger dybderne langt ud ikke 20-30 meter og er ofte mindre. Her ligger den brede Rønne Banke. Mod sydøst, øst, nordøst og nord når dybden imidlertid kort fra kysten allerede over 60 meter, kendt som Bornholm Bækken, bortset fra et mindre område mod nordøst, hvor tre grunde, der ret beset er dele af en oversvømmet granithorst, danner lavere dybder, og stedvist viser sig sig som klippeøer i form af Ertholmene, og netop i disse områder er gode fiskefarvande.
  Øresund.
  Øresund er det østligste af de tre farvande, der forbinder Kattegat med Østersøen. Dybdeforholdene er meget uens både set fra nord til syd og set fra øst til vest. Dybden er størst, ca. 25 m, i den nordlige del af Sundet. Dybder over 20 m - stedvis 40 m nordøst for Hven - strækker sig som en ret smal rende øst om øen Hven, der ligger midt i farvandet og deler dette i to, og så denne rende strækker sig så langt som syd for Landskrona. På østsiden hæver bunden sig hurtigt opad mod kysten, men mod vest er forløbet betydeligt langsommere, idet en bred rende på over 10 meters dybde går sydover og forgrener sig i to: en bredere rende mod øst og en smallere, blind rende mod vest. Fra 10 meters dybden ind til kysten på Sjællandssiden er et ret bredt område, der underinddeles i et antal flade grunde områder: Disken beliggende syd for Kronborg pynt, hvis grundeste sted er 7 1/4 m dyb, Nivå Flak, der strækker sig omkring 3 km ud fra land ved Nivå med dybder på mindre end 6 m, Lous Flak, der begynder ud for Rungsted og strækker sig i 2-5 km langs kysten til Skodsborg, med dybder på 7 1/2—9 1/2 m, stedvis dog med dybere render, Taarbæk Rev, der strækker sig indtil 4 km ud fra kysten ved Taarbæk og på hvis østlige spids af revet ligger en stenrøse på 4,7 m dybde, samt Stubben, et grundt område med vanddybder på 3—5 m beliggende umiddelbart nord for hovedindløbet til København. Ud for København udgør Drogden og Flinterenden samt Kongedybet som de dybeste render. I den sydlige del af Sundet ligger øerne Amager og Saltholm. Det grunde farvand mellem Amager og Sjælland hedder Kalveboder. Amagers øst- og sydside er omgivet af et bredt flak, hvis nordlige del kaldes Revshalen. Ud for Kastrup strækker Nordre Røse sig 2 km ud fra kysten og syd for Dragør ligger Søndre Røse og Dragør Sandrev. Saltholm er omgivet af et bredt flak, der strækker sig langt mod nord. Den sydligste del udgøres af Køge Bugt, og herfra tiltager dybden atter sydover til Østersøen.
  Østersøen får tilført 470 km3 vand fra floder hver år, dette betyder, at en tilsvarende vandmængde skal afstrømme herfra gennem Sundet og Bælterne. Beregninger har vist, at 100 km3 vand passerer gennem Øresund. Strømmålinger viser, at der i 23 m dybde er sydgående strøm 76% af tiden, mens der ved overfladen kun er sydgående strøm 35% af tiden. Det er beregnet, at der samlet er en årlig sydgående strømføring på omkring 350 km3 vand men en nordgående strømføring på omkring 450 km3 vand. Udskiftningen er væsentlig hurtigere i de øvre vandlag end ned mod bunden. Dette indebærer også, at man her finder den største saltholdighed, idet en saltrig bundstrøm fører vandet ind i Sundet fra de dybe render i Kattegat. I den sydlige del af Sundet påvirkes saltholdigheden meget af det mere ferske vand fra Østersøen.
  Bunden er meget forskelligartet, men overordnet er de lavvandede områder er domineret af sandbund og de dybere områder af store mængder af silt og ler. Stedvis findes stenrev, muslingebanker og blotlagt grundfjeld. Visse steder i Køge Bugt findes områder præget af af undergrundens kalk.
  De ret lavvandede områder mellem København og Malmø har udgjort gydepladser for en særlig sildestamme, Øresundssilden, om efteråret, og denne årlige gydevirksomhed var baggrunden for middelalderens sildefiskeri. Fra renæssancen og senere var det imidlertid især ål men også torsk, kuller, hvilling, flynder og skrubbe, der blev fanget.
  Storebælt.
  Storebælt udgør det midterste af de tre farvande, der forbinder Kattegat og Østersøen. Det er et relativt bredt farvand og det har derfor stor betydning for vandudvekslingen. Bundforholdene er varierede og prægede af, at der er tale om et oversvømmet morænelandskab bestående af randmorænelignende buede rækker af grunde. Af største betydning er dog en ret smal nord-sydgående rende, der forløber fra Schultz Grund ved Grenå til Langelands sydspids, hvor den forgrener sig henholdsvis i vestlig retning mod Flensborg Fjord og Lillebælt og i østlig retning i Vinds Grav til udmunding i Lübecker Bækkenet i omkring 25 meters dybde. På begge sider af den dybere rende aftager dybden ind mod kysterne af henholdsvis Sjælland, Fyn, Langeland og Lolland, og her findes bredere og smallere havflader, hvor havdybden er indtil 10 meter.
  Lillebælt.
  Lillebælt er et ret smalt farvand og det vestligste af de tre farvande, der forbinder Kattegat med Østersøen. Dybdeforholdene er meget afvekslende: fra nord sker en kraftig indsnævring af bæltet samtidig med, at det bliver dybere. På sit smalleste sted har det næsten karakter af en bred flod men samtidig slynger det sig betydeligt. Enkelte steder er dybden betydelig: Marens Hul er op til 81 m dybt. Bunden består her overvejende af plastisk ler og stedvis ler blandet med lidt sand. Længere mod syd bliver bæltet atter breder, og dybden aftager til 10-20 meter. Mere sydligt indsnævrer det igen i form af en bueformet række af grunde og øer som Årø og Bågø.
  Lillebælt har historisk været kendt for sin fangst af marsvin. Som egentligt fiskefarvand har det været af ringe betydning.
  Kattegat.
  Kattegat betegner det farvand som mod øst og nord afgrænses af den skandinaviske halvø, mod vest af Jylland og mod syd af de danske øer. Dette farvand er i hovedsagen opdelt i to delområder: den østlige del med vanddybder på over 20 meter og den vestlige del med lavere vanddybder. Øerne Læsø og Anholt markerer grænsen mellem de to dele.
  Bundforholdene er betingede af strømmenes og bølgernes indflydelse: jo stærkere strøm, desto større partikler kan vandet føre med sig. Det betyder, at ved stor strøm vil alle løse partikler blive ført med af strømmen og efterlade bunden hård og bar. I områder med svagere strøm vil sand og grus blive efterladt tilbage på bunden, og hvor strømmen er mindst vil der ske en blanding af sand og finkornet mudder. Langs den norske kyst forekommer en stærk vestgående strøm af overfladevand fra Kattegat, mens en mindre stærk strøm ved den jyske kyst løber mod øst. Takket være den ret dybe Norske Rende består den indad gående strøm overvejende af atlantisk bundvand, hvorimod overfladevandet højere oppe er opblandet med baltisk vand. Strømmen er stærkest i de dybere, østlige dele af Kattegat, og den fremherskende strøm er i sydlig retning og medførende koldt og salt vand fra Vesterhavet og Skagerak, som når helt frem til den nordlige del af Storebælt og Øresund. Højere oppe i vandlaget vil strømmen overvejende være nordgående og medføre blandet brakvand fra Østersøen. Omkring grænsen for de to fremherskende strømretninger kan der ske en blanding af bund- og overfladevand, hvilket er af betydning for vandets iltning. Sammenblandingen er størst, når temperaturen i de to vandlag er omtrent den samme, men sammenblandingen modvirkes i nogen grad af foskellene i saltholdighed, og resultatet er, især i den østlige dybere rende, dannelse af adskilte springlag. I den sydlige del af Kattegat er bundforholdene yderst varierende med lavninger, højere grunde og ret dybe strømførende løb, hvilket danner komplicerede bundforhold mod sydvest ned mod Lillebælt og Storebælt. 
  Strømforholdene gør, at i den nordlige del af områderne, ved Skagerak, bliver havbunden næsten bar, fri for mindre partikler, og ellers har den karakter af en næringsrig sandslette. Øst for Skagen og sydover, hvor strømmen er stærkest i mellem 3 og 10 meters dybde, vil den hårde bund have partier med sand, grus og renvasket undergrund. Sådanne forhold forekommer i hele området fra Læsø i nord til Anholt og Djursland mod syd. Lignende forhold optræder langs den nordsjællandske kyst samt langs Hallands kyst på den Skandinaviske Halvø. Takket være en vedvarende gennemrodning af muslinger og fladfisk bliver vandet gennemiltet. I slammet lever bakterier og andre mikroskopiske organismer, men i de øverste få milimeter er slammet helt iltfrit, og her lever svovlbakterier, som virker ved nedbrydningen af det organiske materiale, som synker ned på bunden. 
  Kattegats mangfoldige dybde-, strøm- og bundforhold gør, at det er levested for et stort antal fiskearter. Bestemte fisk foretrækker bestemte forhold, så fiskeriet må tilpasses efter hvilke arter, der fiskes. Bestemte stammer af sild foretrækker at gyde langs den engelske kyst men har ellers sit foretrukne fødeområde i Kattegat og Skagerak og foretager derfor stadige vandringer frem og tilbage. Udsving i makrellens vandringer fra vinterophold i de nordlige dele af Vesterhavet ved Skotland til sommerophold i Sundet, Bælthavet og Østersøen følger mængden af indstrømmende koldt og salt bundvand om foråret således, as stor indstrømning af dette vand fremmer stor indvandring, mens lille indstrømning betyder lille indvandring, men til gengæld større indvandring i de sydlige dele af Vesterhavet vest for Vadehavet. Også tun foretager vandringer fra Sydeuropas kyster nord over og ind i Skagerak og Kattegat og endda videre ned i Sundet og Bælterne.
  Limfjorden.
  Limfjorden betegner et aflukket farvand, hvor vandudvekslingen altovervejende er sket med Kattegat mod øst. Farvandet består af to dele, en smallere østlig del og en bredere vestlig del, med vidt forskellige forhold og vilkår.
  Løgstør Grunde beliggende omtrent midt i Limfjorden havde afgørende inflydelse på fiskenes levevis og dermed fiskeriet: Grundene betød, at sild ikke havde ynglepladser vest for Løgstør på grund af den lave saltholdighed. Det medførte, at især Nibe Bredning blev et hovedsted for sildefiskeri, og at det var her, at der udviklede sig først midlertidige fiskepladser og senere faste fiskerlejer som Nibe, Sebbersund og Klitgårde.
  Skagerak.
  Skagerak angiver farvandet mellem Vesterhavet (Nordsøen) og Kattegat. Som grænser regnes en linje fra Hanstholm til Lindesnes vest for Mandal samt fra Skagen til Marstrand, men i begge tilfælde er grænsen noget arbitrær. Mest markant er de store forskelle i dybdeforhold: mod nord nær den norsk kyst ligger Norske Rende, der overvejende er over 200 m dyb med en største dybde på omtrent 725 meter, mens den sydlige halvdel ned mod den jyske nordvestkyst har mindre dybder, der aftager ujævnt ind mod kysten: grænsen for 100 meters dybde ligger omtrent 50 km fra kysten.
  De særegne forhold har stor betydning for strømforholdene i dette farvand: fra Altlanterhavet trænger vand med 35 promille saltholdighed uhindret ind til Thys nordvestkyst og skaber mulighed for et rigt fiskeliv og dermed fiskeri. Saltholdigheden aftager øst over til 30 promille ved Skagen, idet næsten ufortyndet saltvand som en bundstrøm i Norske Rende trænger ind i Kattegat fra vest, mens overfladevand opblandet med baltisk brakvand strømmer mod vest fra Kattegat. Det er denne vedvarende vandudveksling, der danner forudsætning for den lignende vandudveksling, der foregår i Kattegat. Vandstrømmene sikrer, at der til stadighed sker en opblanding af bund- og overfladevand og dermed for vedvarende iltning af de store vandmasser.
  Skagerak er det farvand, hvorigennem der til stadighed sker en vandring af de fiskearter, som skiftevis besøger og forlader de indre danske farvande samt Østersøen. Til sådanne arter hører ål, torsk, sild, makrel og flere andre.
  Vesterhavet.
  Vesterhavet betegner den østlige kystnære del af Nordsøen, farvandet mellem de britiske øer mod vest, den skandinaviske halvø mod nordøst, Jylland mod øst og de nordvestlige kyststrækninger af det mellemeuropæiske fastlandsområde mod syd. Mellem disse landeafgrænsninger ligger farvande, der forbinder havet med omgivende have og farvande: Den Engelske Kanal mod sydvest, Atlanterhavet mod nordvest og Skagerak mod nordøst. Forholdene er sammensatte og påvirkes af ulige forhold.
  Dybdeforholdene er stærkt varierende: nord for en mod nord buet linie fra midten af Skagerrak til Firth of Moray er dybden mellem 100 og 200 m, bortset fra Norske Rende ved den norske kyst, en dyb rende af indtil 500 meters dybde. Omtrent midt mellem Skotland og Stavanger ligger Fladen Grund som en banke på 100-150 meters dybde. Syd or denne linie er dybden mindre, men meget uregelmæssig. Mellem bankerne skal nævnes: Jyske Rev, der syd for Hanstholm strækker sig 100 km ud fra den jyske kyst med dybder mellem 20 og 40 m; vestligere ligger Lille Fiskerbanke og Store Fiskerbanke med 51 m vand, syd herfor ligger Hvide Banke, og ud for Aberdeen strækker sig, indtil 150 km ud fra kysten, Long Fortids med dybder indtil 80 m. Sydligere ligger i midten af Nordsøen den store, fiskerige Dogger Banke, hvis mindste dybde er omtrent 13 m, og syd for denne er dybden mindre end 40 m, når undtages flere stejldybe render, de såkaldte "pits" med dybder på indtil 100 m, samt Dybe Rende, der skarpt begrænset fører parallelt med den engelske kyst mellem grundene Galloper og Hinder til Kanalen. Disse "pits" er rige fiskepladser, til hvilke fiskene trækker sig tilbage i strenge vintre, og hvor fiskerne kan gøre rig fangst især på tunge. Længst mod syd, ud for den hollandske kyst, ligger Brune Banke. I Hoofden ligger et stort antal sandbanker og rev. Langs kysterne af England, Belgien og den sydlige del af Holland løber banker og rev parallelle med kystretningen og skilles fra hverandre ved render. De farlige grunde, der ligger længst fra land, er Leman og Ower Banker, der i en afstand af 45-60 km fra den engelske kyst og med kun 2 meters vanddybde, hvor denne er mindst. 
  Langs Jyllands vestkyst er dybden i Vesterhavet indtil en afstand af omkring 100 km mindre end 40 m, men landgrunde og revler når dog ikke 1 km fra land, bortset fra Horns Rev der strækker sig omtrent 40 km vest over fra Blåvands Huk og består af en række grunde.
  Vandets temperatur og saltholdighed er meget uregelmæssig fordelt, såvel vandret som lodret fra overfladen til bunden. Ligeledes er svingningerne i løbet af året betydelige. Vandets temperatur er højere end luftens men følger dennes svingninger, især i farvandets midterste del. Vind og lufttemperatur er væsentlig bestemmende for vandets bevægelse og temperatur lige til bunden.
  Saltholdigheden er ikke underkastet så store svingninger som temperaturen og henviser derfor sikrere på vandets herkomst fra Atlanterhavet. Det tungeste, salteste vand findes i farvandets nordlige, dybe del. Saltholdigheden er her 3,56-3,52 %. I den midterste del er saltholdigheden 3,52-3,48 %, og syd for Dogger Banke atter noget større. 
  Af stor betydning for forholdene i farvandet er de svingninger i høj- og lavvande, som indtræder dagligt med 12 timers mellemrum, og som kan forstærkes under indtryk af storme. Tidevandet spreder sig omtrent som en bølge, der først rammer farvandet mellem Norge og Orkneyøerne, dernæst fortsætter ned langs den engelske østkyst, herfra øst over langs den hollandske kyst og endelig nord over langs vadehavskysten og den jyske vestkyst. Særlige forhold gør sig gældende i Den engelske Kanal, hvor to tidevandsbølger mødes. Højdeforskellen mellem lavvande og højvande varierer fra 0,25 m sydvest for den norske kyst til 7 m ved den engelske kyst; i Vadehavet er den 1-3 m, men ved storm kan vindstuvning bevirke langt større udsving: ved Højer er den højeste vandstand målt til 4,36 m over daglig vande, men det er beregnet, at vandstanden under stormen i 1634 nåede 5,8 m over daglig vande.
  Havet er overordentlig rigt på fisk, ikke mindst på de store fiskebanker. I førindustriel tid var befolkningen i Vestjylland imidlertid henvist til kun at udnytte fiskerigdommen nær kysten, hvorimod fiskere fra Holland og Nordvesttyskland tidligt begyndte at udvikle fiskefartøjer, der tillod dem at fiske også fjernere fra land.
  Fiskearterne og deres levevis.
  De danske farvandes mangfoldige forhold har skabt mulighed for en endnu større mangfoldighed af fiskearter, som kan leve og trives i disse farvande. En opgørelse har vist, at op til omkring 190 fiskearter kan forekomme i danske farvande, og heraf kan de 106 regnes for "hjemmehørende" her, det vil sige, at de lever en overvejende del af deres liv netop i danske farvande, og at langt de fleste af dem tillige yngler i danske farvande. Enkelte arter, som ålen, yngler i fremmede farvande men opholder sig regelmæssigt hvert år i danske farvande og kan derfor anses for "sæsonfisk".
  De 79 arter, som kun sjældnere optræder i danske farvande, har deres egentlige hjemsteder i fremmede farvande. 26 arter har deres naturlige hjemsteder i nordligere og koldere farvande, men 53 arter har deres naturlige hjemsteder i sydligere og varmere farvande. En grund til, at fisk fra sydligere farvande er flere end fisk fra nordligere farvande, er, at hovedindstrømningen af vand i danske farvande sker fra sydvest og vest, det vil sige fra Golfstrømmen og dennes forgreninger, samt at fiskerigdommen er større i varmere farvande end i koldere.
  Fiskene lader sig inddele i to hovedgrupper: bundfisk, der lever på eller nær havbunden, og pelagiske fisk, der lever i "de frie havmasser". Af de fisk, der er hjemmehørende i danske farvande, regnes kun 4 til de pelagiske fiskearter, mens 102 regnes som bundfiskearter. Til gengæld er alle 5 sæsonfiskearter pelagiske. På lignende måde forholder det sig med de fremmede fiskearter: af de 26 fiskearter fra koldere farvande er de 19 pelagiske, og af de 53 fiskearter fra varmere farvande er de 39 pelagiske. Både for sæsonfiskearter og for gæster er det således tilværelsen i de frie vandmasser, der fremmer deres besøg i danske farvande.
  Ikke alle fisk er lige værdifulde som spisefisk, og nogle egner sig kun meget dårligt eller slet ikke. Traditionelt har det derfor kun været et begrænset antal fiskearter, som der har været drevet fiskeri på.
  Fiskerimetoder.
  Kendetegnende for det førindustrielle fiskeri var mangfoldighed og opfindsomhed. Det gjaldt om at kunne fange og udnytte flest mulige slags fisk, og dette stillede atter krav om at udvikle et bredt spekter af både fiskeredskaber og fiskemetoder. I nogle tilfælde kunne dele af dette udstyr være så bekosteligt, at der måtte hentes finansiering udefra, fra købmænd eller andre, og det kunne bringe fiskerne i et vist afhængighedsforhold, men fiskerne forsøgte i videst mulige omfang selv at fremstillede deres redskaber og udstyr. Fleksibiliteten gjaldt også årsrytmen. Karakteristisk var, at fiskeriet efter visse arter havde sæsonpræg. Det måtte finde sted, når de enkelte fiskestimer indfandt sig. I nogle tilfælde betød det, at fiskerne kun var bierhvervsfiskere eller sæsonfiskere, men for fuldtidsfiskere gjaldt det om at udnytte også de fiskemuligheder, der var uden for fiskesæsonerne. Gik det helt galt, kunne fiskere som supplement eller midlertidigt dyrke en mindre jordlod eller tage andet arbejde. Ofte kunne samme redskaber eller fiskemetoder bruges på forskellige arter, og under alle omstændigheder var der tale om en tilpasning til stedlige forhold.
  De vigtigste fiskemetoder var garnfiskeri, vodfiskeri, fiskeri med line og krog samt fiskeri med fiskegård og ruse. Mere specielle fiskemetoder var lyster, brejl, glib og kranje.
  Fiskerlejernes beliggenhed.
  Fiskerlejer opstod for at udnytte fiskemulighederne i de kystnære områder. Fiskerlejer blev lagt på steder ved kysten med kort afstand til gode fiskepladser samtidig med, at der var mulighed for at opfylde livsvigtige behov som tør og sikker byggegrund, fersk vand, adgang til brændsel, mulighed for græsning for husdyr og egnede landingspladser for fiskefartøjer.
  Sådanne steder lå dels ved kyster med større, åbne havområder i nærheden, dels ved snævre, strømfyldte farvande, som fiskene passerede under deres vandringer. Førstnævnte forhold fandtes i Danmark langs den jyske kyst ud mod Vesterhavet, langs Nordsjællands og Hallands Kattegatkyster og på Bornholm i Østersøen, sidstnævnte forhold på kysterne langs Øresund, Storebælt, Lillebælt og i Limfjorden. Nogle steder – særligt omkring Limfjorden – udvikledes kun få egentlige fiskerlejer. Her var fiskeriet en binæring, som landbrugere og husmænd udøvede i fiskesæsonen.
  Vilkårene for etablering af fiskerlejer varierer betydeligt i de enkelte dele af landet. Vejledende kan skelnes mellem fiskerlejer anlagt i skærgårde, på strande, i klitegne og ved fjorde.
  Fiskerlejernes størrelse og indre opbygning.
  Fiskerlejernes størrelse måtte fortrinsvis bero dels på deres beliggenhed i forhold til fiskeegnede farvande, dels deres indbyrdes tæthed: gode fiskefarvande, hvor der kun var få fiskerlejer, muliggjorde, at disse kunne blive forholdsvis store. De mindste fiskerlejer talte færre end 10 husstande, mellemstore fiskerlejer 15-20 husstande, større fiskerlejer 20-50 huse og de største fiskerlejer mere end 50 husstande.
  De mindre fiskerlejer kendetegnedes ved, at fiskerhusene lå i en eller to rækker, på begge sider af lejets gade, der normalt forløb parallelt med kysten. Eksempler herpå er Snekkersten, Skotterup, Espergærde, Humlebæk, Sletten fiskerlejer ved Øresundskysten. Større fiskerlejer udviklede side- og baggader, der oftest blev dannet som landskabet nu fremmede eller hæmmede menneskenes gang og for den udenforstående med ret tilfældige eller uigennemskuelige gadenet med gyder, stræder og slipper i alle retninger, dog tilnærmet vinkelret på eller parallelt med kysten. Eksempler herpå er Hornbæk og Gilleleje ved Kattegatkysten. 
  Husene var oftest små bindingsværkshuse på 5-6 fag, og ejendommene omfattede udhuse, hvor fiskeudstyr, årer, sejl og andre materialer blev opbevaret. 
  Ved lejet fandtes en fælles stejleplads for tørring af fiskegarnene. I fiskerlejet fandtes sædvanligvis en tjæregryde og tjærelad. I områder, hvor der blev drevet bundgarnsfiskeri, var der plads til opbevaringen af bundgarnspæle af eg. Redskaber blev forberedt om vinteren i fiskerrønnerne. Bedning af kroge foregik som regel af fiskerkvinder, som sent om natten måtte bede krogene, som fiskeren skulle have med om morgenen ud til dagens fangst, som primært i sommersæsonen bestod af torsk og kuller.
  Fiskerlejernes historie.
  Middelalderen (tiden indtil 1536).
  I middelalderen – og utvivlsomt også tidligere – udgjorde fisk en vigtig bestanddel af kosten i Europa. Med sine stærkt indskårne kyster og mange øer kunne fisk udnyttes som en naturlig næringskilde stort set overalt i Danmark. I middelalderen blev fisken i stort omfang tørret og nedsaltet og kunne fragtes langvejs. Fisk blev en vigtig handelsvare. Farvande, hvor fisk forekom i store mængder i sæsonen, blev derfor søgt af fiskere, gællekoner, karle og peger, fagkyndige og ufaglært arbejdskraft samt ikke mindst handelsfolk langvejs fra. Sildefangsten i Øresund havde allerede stor betydning i 1100-tallet. Især efter, at lybækkerne bragte salt fra Lüneburg med sig til Skånemarkedet fra omkring 1200, fik fiskeriet en voksende betydning. 
  Ved siden af Skånemarkedet fandtes mindre markeder. Fra 1300-årene udgjorde tørfisk, almindeligvis torsk en vigtig udførselsvare fra Bergen i Norge. Torsk blev desuden fanget ved Lofoten og ved Island. Omkring år 1400 fik Limfjordssilden betydning som handelsvare. Fiskeriet skete i forårsmånederne i Nibe Bredning, hvor silden søgte ind for at gyde. Andre markeder fandtes ved Albuen på Lolland, ved Helgoland og på Bornholm.
  "Skånemarkedet".
  Skånemarkedet var utvivlsomt det vigtigste fiskested og -marked i middelalderen, af betydning ikke kun for Danmark men for det meste af Nordeuropa. Skånemarkedet fik først sit internationale gennembrud i anden halvdel af det 13. århundrede. Markedet udviklede sig formentlig på grundlag af et ældre sæsonfiskere, der synes at gå tilbage til 1100-tallet eller tidligere. I fiskesæsonen, fra 15. august til 9. oktober, samledes folk fra det meste af Danmark, således købstæderne Stege og Borre på Møn, Stubbekøbing og Nykøbing på Falster, Kalundborg, Næstved, Skelskør, Præstø og Vordingborg på Sjælland, Kerteminde, Fåborg, Nyborg og Svendborg på Fyn, Grenå, Horsens, Randers og Århus i Nørrejylland, Flensborg og Sønderborg i Sønderjylland, Varberg, Halmstad, Helsingborg, Trelleborg og Åhus i Skånelandene, desuden bønder under Jungshoved slot, Bogø, Møn, Lolland, Falster og Stevns herred, og samtidig sikrede tyske købmænd fra Hanseforbundet og ummelandsfarere fra byer ved Zuidersøen et omfattende opkøb af de fangede sild. Markedsfiskeriet var sårbart over for konjunktursvingninger og politiske kriser mellem de ulige økonomiske interessegrupper, og det skabte kun i ringe udstrækning grundlag for en fastboende befolkning. Uden for fiskesæsonen lå stedet mere eller mindre øde.
  Fiskeriet var oprindeligt organiseret med enkle konstruktioner over et lergulv, formentlig fiskeboder, men i begyndelsen af det 14. århundrede skete der en ændring: lerbundene forsvinder, og det ser ud til, at hele Skanør nu blev inddelt i matrikulerede fiskelejer. I forbindelse med, at ummelandsfarerne blev fortrængt fra markedet omkring 1350 med den midlertidige afståelse af Skåne til Hanseforbundet, blev det i højere grad et rent sildemarked og samtidig synes nye fiskelejer ved Dragør, Albuen på Lolland og muligvis Brøndehøje at være fremkommet.
  Selve fiskeriet blev reguleret ved bestemmelser nedfældet i en såkaldt "motbok". Fiskerne var organiserede i selskaber ledede af hver sin styrmand, der for at fiske skulle erhverve et fisketegn. Selve fiskeriet fandt sted med fiskegarn fra både, dels som sættegarn dels som drivgarn. Sættegarn var faststående garn foranklede på havbunden med sten eller ankre og med deres placering markeret med vagere. De skulle udsættes om morgenen og hentes igen inden mørkets frembrud. Drivgarn blev fastgjort i den ene ende til en vager og i den anden til en både, og garnet drev for strøm og vejr. Fiskeri med drivgarn fandt sted om natten. Den fangede sild blev solgt til købmænd og pakkede saltet i tønder.
  Foruden selve skånemarkedet forekom øjensynlig sæsonfiskeri andre steder langs Øresunds og Østersøens kyster, således nævnes i 1537 Landskrona, Hven, Barsebæk, "Elboghen" (Malmø), Skåre, Trelleborg, Abbekås, Kåseberga og Simrishamn. Andre kilder omtaler Arild i 1475, Mölle og Utvälinge i 1491 Höganäs i 1492, Kivik i 1532 og Skillinge i 1543. Blandt disse synes Malmø og Landskrona at være de vigtigste. I 1546 blev det bestemt, at kun Landskrona, Malmø, Skanør, Trelleborg, Ystad og Simrishamn skulle være tilladte fiskelejer. På Bornholm nævnes fiskeri ved Allinge i 1392, ved Årsdale i 1409 og ved Sandvig i 1416. Desuden synes fiskeri at have fundet sted, ved Gilleleje og Nakkehoved, ved Køge Bugt, ved Brøndehøje på Møn og ved Albuen på Lolland. Oplysninger om sildeafgifter, henholdsvis sildetiende og såkaldte skudesild, i Roskildebispens jordebog fra omkring 1370 tyder på, at bønder fra indlandet har søgt ud til kysten ved Køge Bugt (hvor sådanne afgifter nævnes for Ishøj, Kildebrønde, Greve, Karlslunde, Reerslev og Torslunde sogne), ved Roskilde Fjord og langs Kattegatkysten (fx Vinderød, Ramløse, Valby, Mårum, Græsted og Søborg sogne) og måske Øresundskysten, idet de nævnes for Asminderød og Tikøb sogne. På Sydsjælland kendes sildetiende fra Flakkebjerg herred, Hammer herred og Bårse herred.
  "Midlertidige fiskeboder ved kysten".
  Stednavne på -bod må i en række tilfælde opfattes som afspejlende steder, hvor midlertidigt fiskeri har fundet sted i middelalderen. Det gælder Falsterbo i Skåne, Boderne på Bornholm og i Nordsjælland, Saltbo(d)leje (senere Tisvildeleje) og "Kongsbod", en betegnelse der i 1700-tallet optræder på et kort for Snekkersten, samt Bangsbo ("Bangsboodh", 1384) i Nordjylland. Det forhold, at disse steder senere optræder som egentlige fiskerlejer, kan tale for, at de i middelalderen havde en fortid som midlertidige steder for fiskeri og saltning. Yderligere støtte for eksistensen af sådanne steder fremkom ved en udgravning ved Nakkehoved, hvor der blev fundet rester efter 7 ildsteder, spor af en hustomt på ca. 3 m x min. 3 m opført på syldsten, glaseret keramik fra Siegburg i Rhinområdet, fiskekroge, spor efter fisk samt 10 mønter fra Erik Menveds og Christoffer IIs tid, det vil sige slutningen af 1200- og begyndelsen af 1300-årene. Desuden blev fundet keramik dateret til tiden efter 1560, hvilket viser genoptagelse af fiskeriet på dette tidspunkt med en permanent bebyggelse. At fiskeriet fra sådanne sæsonbestemte steder midlertidigt ophørte i 1400-tallet er tilskrevet, at fisken - og dermed fiskeriet - forskød sig noget.
  "Sjællands kattegatkyst".
  I et brev dateret 28. april 1449 tillades det "abbeth i Æsieroms closter maa lade bygge in haffn oc noghre alegarde wet stranden, ther som forscreffne closters grwnd skiwder vppa stranden", men det ser ikke ud til, at Esrum kloster fik anlagt hverken havn eller ålegårde ved kysten. Oplysninger i Skovklosters jordebogs regnskaber fra 1467-81 tyder på, at der har været fiskeri fra Appenæs ved Susåens udmunding i Karrebæk fjord, fra Køng, Sallerup, Kostræde og Blangslev samt på Avnø, alle beliggende ved samme fjord og alle med en ydelse på ½ tønde sild.
  Ifølge Esrum Klosters jordebog skulle gårdene i Hornbæk i 1497 yde 1 tønde fisk i landgilde, men betegnelsen "gård" antyder, at Hornbæk på dette tidspunkt var en landsby, ikke et fiskerleje.
  "Albuen".
  Albuen på Lolland lå yderst på en lang sandtange. Det omtales første gang i 1416 og i 1400- og 15-tallet (1450, 1454, 1466, 1506, 1541) omtales den flere gange som en handelsplads på linje med Skånemarkedet. På stedet fandtes flere hundrede boder, skønnet mellem 500 og 1000, omkring 3,5 m brede og omkring 5,7 m lange. Bodtomterne, der var omgivet af ca. 0,5 m brede græsvolde, lå ordnede således, at der ind imellem dannedes "gader". Udgravninger af botomterne viste et stolpehul midt for gulvet i hver ende. Formentlig har der været tale om midlertidige bygninger i høstsæsonen bestående af et enkelt træskelet overdækket med sejldug eller lignende. Sejldugen har været fastholdt ved en lille jordvold. På stedet har været en kirke og en række mennesker blev begravet der. En mønt fra Roskilde dateres til Valdemar IIs tid og en hanseatisk hulpenning til omkring år 1400. En mønt fra Gotland dateret 1523-25, udstedt af Søren Norby, var genanvendt som hængesmykke. Endnu i 1541 fik Jørgen Lykke og Peder Okse Albuen i forlening mod at betale 1 læst sild om året i afgift til kronen.
  "Limfjorden".
  Allerede Saxo fortæller om Limfjordens fiskerigdom, og et indirekte vidnedsbyrd herom er de mange klostre, der blev anlagt i nærheden af Limfjorden. Sildefiskeriet fandt sted i den østlige del af Limfjorden mellem Hals og Løgstør, især i Nibe bredning. Fiskeriet skete om foråret (modsat Øresundsfiskeriet, der skete om efteråret). Ved fiskeriet anvendtes både sildegarn, silderuser og bundgarn. De to sidstnævnte fiskerier forudsatte en organiseret brugs- og ejendomsret. Endnu i 1400-tallet synes ruser at have været den vigtigste fiskemetode, men mod middelalderens slutning fortrængte bundgarn næsten helt de andre fiskemetoder. Både ruser og bundgarn forudsætter er raden, der leder fisken i rusen eller nettet. I 1406 sikrede kronen sig ved dom ejerskabet til "Nypægotz" og to gårde i nabosognene, Hedegård i Bislev sogn og Klæstruplund i Vokslev sogn, og endnu ved århundredets slutning forestod kronen sildefiskeri på stedet. I hvert fald fra 1524 og sikkert tidligere fandt saltning af fisk til kronen sted ved Nibe samt i Mou sogn. Efterhånden fik salteriet en fastere form med salteboder og i 1551 omtales to "skonnekoge" til røgtning af bundgarn i tilknytning til Nibe.
  I kong Hans andet privilegium for Ålborg, desværre udateret, hedder det blandt andet, at ""Item skal og ingen Borger eller Kjøbmand bo eller ligge udi Nibe eller paa noget andet Fiskerleje her nærværendes omkring Byen længere, end Fiskeri paa stander." I Christian IIs forordning af 1515 bestemmes, "at ingen i Aggersund, Sebbersund, ved Hals eller Egense og deromkring maatte bruge Silderuser, Bundgarn, Lænkegarn, Radgarn, Pulsvaad eller Krogenæt eller nogensteds slaa i Limfjorden med Pulsvaad" og i en ny forordning fra 10 februar 1516 bestemtes, at "Salterierne ved Limfjorden indskrænkedes til to Steder, Aalborg og Lysterøre, saaledes at der ikke længer maatte saltes ved Nibe, Sebbersund, Gjøl, Klitgaard eller andetsteds i Limfjorden."" Disse bestemmelser viser således, hvor fiskeriet foregik på daværende tidspunkt, men det er et åbent spørgsmål, om man kan tale om egentlige fiskerlejer.
  "Sæby".
  Sæby, der i ældre dokumenter skiftevis kaldes "Sæbye" og "Seebye", undertiden "Maristed" efter det derværende kloster, var i middelalderen først en landsby og et fiskerleje, som stod under Børglum Bispesæde. I den senere middelalder lader den til at have fået større betydning, måske netop ved bispernes beskyttelse, og fået rang som købstad; i alt fald nævnes 1465 en Oluf Jenssøn som borgmester i Sæby. Dens ældste købstadsprivilegier er daterede 10. august 1524, da Frederik I gav den tilsvarende rettigheder som Viborg, senere bekræftede, blandt andet 24. april 1562, 1597 og 1648. I 1528 stadfæstede Frederik I alle de privilegier og friheder, som var givne Børglum bispestol på ""Maristedt, som tilforn kaldtes Seby"." Måske var fiskeriet en medvirkende årsag til, at Mariested Kloster blev oprettet ved byen i anden halvdel af det 15. århundrede.
  "Skagen".
  Skagen opstod formentlig som fiskeleje i 1200-tallet. I et vidnedsbyrd aflagt den 19. april 1355 på kongens retterting i Ålborg af ti selvejerbønder fra Vendsyssel fortæller bønderne om en overleveret tradition om, at en konge skulle have besøgt en Torkil Skarpe og givet denne lov til at bruge et jordområde kaldet Skagen mark til græsning for heste. Torkils hyrde, Trond, "var den første, som fandt på at fiske ved Skagen, og han byggede det første hus på Skagen mark på nævnte Torkils vegne ..." Senere skulle andre have fulgt dette eksempel. Bønderne oplyste også, at området fra Hyrdebæk, øst for Hovsø mellem Hovsø og Reven, havde været kongens forstrand, som ikke tidligere havde været bebygget. Endelig oplyses, at ejeren af Skagen mark plejede at få en betaling kaldet "markfisk" bestående af to fisk eller 6 sterling fra hver bod, mod retten til at indsamle brænde og andet. Møntfund tyder på, at den omtalte bebyggelse, Reven, udgjorde forgængeren til Skagen, var opstået omkring midten af 1200-tallet men senere flyttede østerud på Grenen i takt med, at kystlinjen flyttede sig. Senere, i 1600-tallet, blev bebyggelsen tvunget til at flytte ind til det område, hvor Skagen ligger, og hvor bebyggelsen var bedre beskyttet mod naturens luner. Skagen, der omfattede hele området, fik formelt købstadsrettigheder i 1413. Sankt Laurentii Kirke (den tilsandede kirke) nævnes første gang i 1387 men blev ikke opført ved kystbebyggelsen men med en mere central beliggenhed for det samlede område.
  Renæssancen (1536-1660).
  En fastboende fiskerbefolkning ved kysterne synes i Danmark først at være opstået i begyndelsen af 1500-tallet. Fra midten af 1500-tallet omtales fiskeri og fiskerlejer i lensregnskaber og kancelliets skrivelser: foruden Island og Norge omtales i Vadehavet List på Sild, Søndre Rømø, Mandø, Fanø, Langli, Sønderside, langs den jyske kyst Vesterside, Nyminde, Højer, i Limfjorden Lundø og Nibe, i de indre farvande Skagen, Muldbjærg, Anholt, på Fyn Kogstved i Vindinge Sogn, Nordenhuse i Aunslev Sogn, Fiskerholt, Bøsøre og Refsøre i Hesselager Sogn, Skårupøre i Skårup Sogn – alle ved Storebælt, Bagenkop og Sandhagen på Langeland, Albuen på Lolland, Møn, Nordøstsjælland og Dragør, i Østersøen Bornholm, Øland, Hanø, i Skåne Simrishamn, Landskrone, Skåre, Falsterbo, Malmø, Kullen, Trelleborg, Ystad, Kåseberga, Abbekås og flere andre, i Halland Marstrand. Det er muligt, at i hvert fald nogle af de nye fiskerlejer er en videreudvikling af tidligere tiders midlertidige fiskelejer, med andre ord at bebyggelserne er gået fra at være sæsonbetingede til helårsbebyggelse.
  Skønt det ikke kan udelukkes, at en del af nybyggerne i fiskerlejerne var stedlige husmænd eller bønder, der satsede på en ny tilværelse ved kysten, kan det sandsynliggøres, at i hvert fald en del var tilflyttede andetsteds fra, heraf en del indvandrede håndværkere. 
  "Bornholm".
  I 1570 omtales følgende fiskerlejer på Bornholm: Hasle, Snogebæk, Gudhjem, Melsted. Arnager, Helligpeder, "Kofleje", Tejn og Årsdale.
  "Øresund".
  Dragør udviklede sig til et fiskerleje allerede i middelalderen. Efter, at Valdemar Atterdag for en tid havde måttet afstå Skåne og dermed Skanørmarkedet til Magnus Smek, forsøgte han at få en del af skånemarkedet flyttet til Amager. I den forbindelse lod han i 1342 udstede to privilegier til hansebyerne Stralsund og Kampen. En kortvarig tid klarede man sig med formodentlig midlertidigt teltdække over et lergulv på omkring 2 x 3 m, hvilket fase indtraf omkring midten af 1300-tallet. I 1422 gav Erik af Pommern tilladelse til, at de midlertidige boder måtte blive stående vinteren over, og selvom skånemarkedet fortsat kun indtraf om efteråret, betød det en vedvarende bebyggelse formentlig af skure samt et system af "gader". Det betød også, at det nu blev muligt at handle med disse jordlodder. Formodentlig under Grevens Fejde blev Dragør ramt af en brand, men efter branden blev der opført nye huse med lerpudsede vægge med kalkmalede dekorationer i form af blomsterranker og vinduer med glasmalerier. Den bebyggelse, der således udviklede sig under renæssancen, var ikke stor: i 1611 opgjorde skattelister 20 fastboede huse. På dette tidspunkt var sæsonfiskeriet ophørt, og Dragør havde udviklet sig til et fiskerleje på linje med andre, der dukkede op ved Øresund.
  Ved Øresundskysten omtales i jordebogen for Kronborg og Frederiksborg len 1582-83 følgende steder udelukkende eller overvejende beboet af fiskere: Humlebæk (7 fiskere), Sletten (11 fiskere), Nivå (9 fiskere), Rungsted (14 fiskere), Smidstrup (8 fiskere) Espergærde omtales 1555 og 1561 som udskibningssted for træ men 1560 tales om overdragelse af 3 gårde i Esperødgierde, Søbæk mølle og fire bundgarnsstader "der under landet". Dagelykke Slette (Sletten) nævnes første gang i 1562 ligeledes som ladested for træ. Snekkersten omtales første gang i 1582, hvor Frederik II skænker Helsingørs hospital et bundgarnsstade på kronens grund ud for fiskerlejet. Tårbæk er nævnt første gang i 1613 som Thorbech.
  Fiskeriet var organiseret som et bundgarnsfiskeri, hvor Sundet ud for hele den nordlige del af den sjællandske øresundskyst blev inddelt i stader, hvor det var tilladt at opsætte bundgarnsstader og ruser. Hvornår, dette stadefiskeri blev indført, er usikkert, men i 1552 blev det i Helsingør besluttet, at alle, som havde bundgarn, skulle ""forsamles på rådhuset, når 12 slår, og der udi borgmesters og råds nærværelse forhandle den ene med den anden, at den, som ikke part tilforn havde, måtte og have den ene med den anden fordel."
  "Sjællands kattegatkyst".
  Fiskerlejerne langs Sjællands kattegatkyst må være opståede lige omkring reformationen. I 1536 indstævnede købstæderne Helsingør og Søborgs borgmestre og rådmænd "menige bønder og almue, som bygge og bo på Gilleleje og Villingebæk fiskeleje" for kong Christian III’s råd for at drive ulovlig "handel og købmandskab"". Gilleleje må have udviklet sig hurtigt, for i 1559 klager præsten i Søborg sogn over, at indbyggerne i årene efter reformationen i 1536 opførte et kapel og ansatte deres egen kapellan ved navn Hans Lauritsen, som de lønnede ""udaf hvis som Gud gaff thenom af Wandett"" og i 1577 havde Gilleleje officielt fået sin egen præst. 
  Langs Nordøstsjællands kattegatkyst omtales i jordebogen for Kronborg og Frederiksborg len 1582-83 følgende steder udelukkende eller overvejende beboet af fiskere: Kikhavn (25 fiskere), Saltboleje (13 fiskere), Rågeleje (24 fiskere), Krogskilde (12 fiskere), Gilleleje (70 fiskere), Villingebæk (27 fiskere), Hornbæk (21 fiskere), Ræveleje (4 fiskere), Ellekilde (4 fiskere), Boderne (5 fiskere) og Ålsgårde (3 fiskere). Beliggenheden af fiskerlejerne tyder på, at man har foretrukket steder ved å-udløb, hvor bådene kunne ligge beskyttet, hvor åen kunne sikre ferskvand, og hvor åen og ådalen kunne lette adgangen til indlandet, og ellers steder med læ hvor adgangen til dybt vand ikke var for langt fra kysten og hvor der var en fald sandstrand velegnet til at trække bådene på på land. Kronborg lensregnskab fra henholdsvis 1638-39 og fra 1657-58 viser, at der dels ved Tisvilde, dels ved Rågeleje er foregået kalkbrænding. For Krogskildes vedkommende er det konstateret, at lejet har været øde i flere omgange men atter beboet.
  Undersøgelser af knoglemateriale fra en udgravning i Gilleleje har vist, at størstedelen stammede fra torskefisk i alle størrelser fra små op til 70-80 cm lange, men desuden fra kuller og hvilling. Den næsthyppigste gruppe udgjordes af fladfisk, især rødspætter, men også tunge, pighvar, slethvar, skrubbe og ising synes at være repræsenteret. Sild synes ligeledes at være almindelige, mens andre arter, herunder ål, grå knurhane, gedde, hornfisk og makrel kun forekommer beskedent i knoglematerialet. Desuden blev fundet knogler af knogler af sæl og rådyr, så kystboerne har måske også drevet jagt både til vands og til lands. Knoglematerialet viser også, at indbyggerne har holdt svin, får og/eller ged, kvæg, gæs, ænder og høns. Det bekræfter oplysninger fra matriklen 1682, at der til husene har hørt en større eller mindre jordlod. Et lignende billede tegner sig for Krogskilde.
  "Langeland".
  På Langeland lå i renæssancen to fiskerlejer ved Magleby Nor: "Bagenkop" ved norets inderste (sydligste) ende og "Sandhagen" ved norets indløb. Sandhagen var beboet mellem 1550 og frem til omkring 1613 og er derefter forladt. Sandhagen bestod af 16 husstande svarende til 18 hustomter, og Bagenkop var af tilsvarende størrelse. Hvornår fiskerlejerne er opståede, kan ikke siges med sikkerhed, men når lensregnskabet fra 1510-11 angiver, at den fisk, der blev ydet i afgift dette år, stammede fra Ristinge, Stengade, Løkkeby, Illebølle, Longelse og Magleby, hvorimod hverken Sandhagen eller Bagenkop er nævnt, så tyder det på, at ingen af disse endnu var opståede på dette tidspunkt.
  På Langeland var der først og fremmest fiskeri efter torsk. Fiskeriet skete fra februar/marts til omkring Sankt Hans og atter fra oktober til omkring nytår. Også fladfisk, sild og formentlig ål er blevet fisket her. Fiskeriet synes fortrinsvis udøvet med fiskekroge med øje og modhage, fortrinsvis af jern, men enkelte af messing, og ved brug af blysynk. Ifølge regnskabet for Langeland fra 1510-11 har man brugt vod, og ifølge regnskabet fra 1630-31 har man på dette tidspunkt brugt bundgarn til at fange sild. 
  Omfanget af fiskeriet er ukendt, men i lensregnskabet fra Tranekær for 1510 og 1511 bestod lenets indtægter i 1510 blandt andet i 5½ tønder torsk, 2½ tønde sild og 1 tønde ål, hvortil kom 9½ tønde torsk og 1 tønde ål, som blev solgt eller ydet til Odense. Senere, ifølge brev fra august 1563 skal daværende lensmand Jørgen Marsvin på Langeland give fiskerne besked på at sejle til København med al den saltede torsk og kuller, de havde fanget, og sælge den til rentemesteren, ifølge brev af 1. november 1567 skal lensmanden på Tranekær, Mourids Podebusk, købe al den torsk, der saltes, og lade den føre til København. Den 6. november 1567 skal han i henhold til et nyt brev købe 10 læster torsk. Den 15. september 1570 får han besked på at købe 6 læster torsk, den 2. august 1572 10 læster torsk, den 7. september 1575 6 læster torsk, den 17. februar 1578 15 læster torsk. Disse år må altså være regnet med, at det var muligt at fiske i det mindste sådanne mængder. 
  Ved siden af fiskeriet har beboerne på de langelandske fiskerlejer drevet fragtsejlads, formentlig til Kiel, Egernførde og Flensborg. Foruden fisk har de fragtet korn, svin, lam og ved. Sandsynligvis er de udførte varer enten købt af langelandske bønder, eller der har været faste aftaler mellem landbrugere og fiskere/skippere om at sidstnævnte formidlede denne samhandel, til dels på førstnævntes vegne. Af hjembragte varer synes salt, klæde, humle, jern og stål at have spillet en vis rolle. Formentlig er rhinsk stentøj, rhinske glas, hollandsk fajance og nordtyske reliefkakler ligeledes hjemtagne på sådanne rejser.
  Der synes ikke at have været nogen egentlig plan bag fiskerlejernes indretning. Husene lå uden at danne gadestrøg. De fleste huse var 4-6 fag lange og 3 fag brede (fagbredde = 180 cm). De ældste huse formodes at være bygget med fodrem af træ men efter en stormflodsulykke synes de at være genopført uden fodrem med nedgravede stolper og stensyld mellem stolperne. Væggene formodes at være lerklinede. Husene formodes at have haft 4-5 blyindfattede vinduesglas i trærammer. De største af de beboede huse synes at have haft 3 rum, formodentlig kammer, stue og bryggers, med skillevægge af bindingsværk på en lav syld. Stuerne har været opvarmede med kakkelovne.
  De to fiskerlejers betydning på Langeland kan sættes i relief: i 1587/88 udgjorde de tilsammen 21 af 861 skattebetalende husstande svarende til 2,4%. Ifølge regnskabet for pengeskatten i Tranekær len for 1610 udgjorde fiskerlejerne 21 af 1.106 skatteydere svarende til 1,9%.
  "Vendsyssel".
  Fiskeriet i Vendsyssel beskrives i 1656 således: ""Fiskeri haffve de aff Haffvet paa alle Sider, synderlig ved Skagen, Hortsholm oc Fladstrand, særdelis aff Torsk, Hvilling, Kuller, Rocker oc Flynder ofverflødigt. Med samme Fiske at salte, tøre oc forvare vide Indbyggerne saaledis at omgaais, at de af siigt Fiskeri sig god Formue samle. Besynderlig, uden for Hvedbo-Herrit 4 Mile langs Landet, udi Wester-Haff er it ofvermaade rigt Fiskeri aff Flynder to gange om Aarit, nemlig om Waaren og Høsten, at de deraff naar de tørede ere, store Stacke, som Høle paa Landet opsette, oc der med det gandske Syssel bespise. Naar oc om Waaren saadant Fiskeri aflader, tilfalder undertiden it andet ocsaa megit got oc rigt Fiskeri af Kuller oc Makreler, saa den omkringboende Almue stor Hielp oc Fordeel deraf hafver." 
  Skagen er oprindeligt opstået som et fiskerleje. Byen fik sine første købstadsprivilegier af Erik af Pommern den 22. januar 1413, og disse blev senere gentagne gange fornyede. Til trods for sin købstadsstatus fastholdt Skagen sin karakter af et fiskerleje. Arent Berntsen beskriver byen i 1656 således: "Skagen haffver tilforne ickun vorret holden for it Fiskeleye, men regnis nu blant Kiøbstæderne, effterat den baade udi Menighed saavelsom Bygning oc Handel tiltager. Handelen bestaar mest udi Fiskeri, som de aff Wester Søen saa offverflødigt bekommer, saa de dermed atskillige omliggende Lande oc Stæder kunde besøge oc der got Marcket giøre."
  Fladstrand (Frederikshavn) udviklede sig som et fiskerleje og handelsplads. Stedet omtales første gang i 1572.
  "Limfjorden".
  I Christian IIIs privilegier for Ålborg dateret 22. februar 1540 bestemmes blandt andet, at "Skulle og ingen Kjøbmænd, indlændiske eller udlændiske, danske eller tyske, maa bryde deres Bunke for Hans, Egense, Mov, Dokkedal, Skovshoved eller Hov og der kjøbe, sælge enten med Alen, Skjæppe, Maal eller Vægt, men aleneste forhandle der medSild, Salt og Træ, paa det at vor Told, Sise og anden vor og Kronens Rettighed ikke dermed formindskes og underslaas skal" ligesom bestemmelsen "Skal og ingen Borger eller Kjøbmand bo eller ligge udi Nibe eller paa nogen andre Fiskerlejer her nærværende omkring Byen længere end Fiskeriet paa stander" blev gentaget. Lignende bestemmelser, i større eller mindre omfang omfattende de samme steder, gentages senere, således ved dom på Kongens Retterting på Koldinghus i oktober 1553, i Frederik IIs brev dateret 14. januar 1564, i kongeligt brev dateret 5. september 1570, i et nyt brev dateret 24. februar 1590 og i flere andre. Den 3. juli 1598 udstedet et forbud mod købmandskab i Løgstør, "Eftersom vi komme i Forfaring, hvorledes vore Undersaatter, som bo paa dette Fiskerleje udi Limfjorden, som kaldes Løgstør, skulle bruge adskillig Kjøbmandsskab med Kornkjøb, Kramvare, Kjøbmandsgods og udi andre Maader.."
  Om Limfjorden hedder det i 1656, at "Foruden fiskrige Søer, Aaer oc Damme hafve Indbyggerne (synderlig de ud ved Limfiord boende) ofverflødigt Fiskeri, icke allene aff Torsk, Hvilling, Flynder oc Aal, men oc fornemligen af Sild, som der meget rigeligen, dog it Aar mere end det andet, tilgaar. I synderlighed er Nibe it fornemme stort Fiskeleye ved Limfiord, lidet østlig fra den skiøne oc lystige Gaard Lundbeck liggende, berymt, formedelst det herlige Sildefiskende, som i saadan Mangfoldighed bestaar, saa at undertiden, naar ickun Fiskeriet i nogen maade tilgaar, derfra ey allene den omliggende Eng med Sild for it billig Værd undsettis; Men oc største Delen aff det gandske Land oc andre langt fraliggende Stæder mange Læs oc Skibsladinger derfra lader føre.""
  Fra 1500-tallet nævnes en række fiskerlejer i tilknytning til Limfjorden: foruden Nibe også Sebbersund, Valsted, Stavn, Gøl, Øland og Klitgårde. Nibe kan være opstået som fiskerleje allerede i 1300-tallet på grund af det gode sildefiskeri. Byens op- og nedgangsperioder var i de følgende århundreder nært forbundet med sildebestanden. I 1518 fik indbyggerne i Nibe lov til at salte og sælge sild, som de tilforn har gjort, mod en afgift på 6 læster sild til lensmanden. I 1551 befalede kong Christian III, at der skulle bygges en salterbod, hvor de kongelige saltere kunne bo. Kongskøb af fisk i Nibe (og Muldbjerg i Mou sogn ved Kattegat) omtales i breve den 6. april 1557, 8. april 1559, 16. februar 1561, omkring 11. marts 1563, 16. marts 1564, 18. marts 1565, 27. februar 1566, 30. marts 1566, 23. marts 1569, 10. marts 1757, 14. marts 1576, 21. marts 1578, 9. marts 1585, 13. september 1605, 18. marts 1630. Det var forudset, at fiskere fra fiskelejerne Sebbersund, Stavn, Øland, Gøl og Nørholm skulle sejle til Nibe med deres fangster. I I 1647 oplyses det i forbindelse med en retssag, at når kongens flag vejede fra toldboden, betød det "at ingen den dag måtte købe sild eller dermed bruge nogen handel, førend kongelig majestæts salter havde købt så mange, som han kunne regere og flaget var taget ned".
  "Vadehavet".
  Oprindelsen til fiskeriet i Vadehavet går formentlig tilbage til 1425, da en sildestime for første gang skal være kommet ned langs den jyske vestkyst og videre mod Helgoland. I det 15. og 16. århundrede skal et fiskeri efter sild, flynder og torsk have udviklet sig langs vadehavets kyster. I forbindelse med dette fiskeri måtte fiskerne betale en såkaldt "sandtold", der er dokumenteret fra 1537 til 1685, da den blev afskaffet. Riberhus lensregnskaber viser, at de to vigtigste fiskearter var hvilling og skuller (betegnelsen for rødspætter på Fanø og andre vadehavsøer). 
  Fiskeriet i Vadehavet især på fiskepladser ved Blåvandshuk og Fanø var betydeligt allerede i midten af 1500-tallet: Stedlige og udenlandske fiskere deltog i fiskeriet her; en kongelig skrivelse udstedt 1547 forpligtede udenlandske fiskere, som fiskede ved Sønderside til ikke at forlade fiskerlejerne, før de havde betalt sandtold, som de gjorde det ved Vesterside. Ribeborgere søgte i fisketiden fra marts til Sankt Hans disse fiskepladser i så stort antal, at byens øvrighed måtte henvende sig der, for at få dem til at betale skat.
  I Vadehavet fandtes fiskelejer på List, Søndre Rømø, Fanø og Langli. I et kongeligt brev fra 1563 bestemmes, at disse og de nordligere fiskelejer skulle yde en lod af den fisk, der blev fanget mellem 1. maj og pinse til Ribe hospital. Et andet brev af 1. december 1580 pålægger borgmester og tolder i Ribe, Peder Heggelund, "på fiskelejerne ved Ribe at købe nogen tør fisk: samrask, limskuller, middellinskuller, tør hvilling, tør torsk, pilrocher, sund og mave (læs: torskens svømmeblære) og andet, såmaget han kan tænke, der gøres behov til kongens bord." De omtalte pilrocher er formentlig fisken skade ("Raja batis"), der tidligere blev fanget i større mænger og som havde "den gode Egenskab at kunne holde sig længe frisk, saa at man om Vinteren kunde have den længe hængende i frisk Luft og skære Stykker af den." Især hvilling og torsk blev udført i stor mængde til Tyskland.
  Fiskepladserne for dette fiskeri var ifølge kongelige breve fra 1548 og 1563 Nyminde, Vesterside og Sønderside på Skallingen, Langli, Fanø, Mandø, Søndre Rømø samt List. Blandt disse var i slutningen af 1500-tallet det største fiskeleje i Vadehavet øjensynligt Sønderside. 1581-82 var her otte skibe sysselsat med hvillingfangst og måtte betale 600 hvillinger i sandtold. Derudover var 32 skibe sysselsat med skuldefangst (rødspætter) og betalte 1200 skulder i afgift foruden otte krogbåde, der betalte 600 skuller i afgift. Borgere i Ribe og Varde, der som ejere af fiskerbåde såvel som i egenskab af fiskere var fritagne for afgift, havde andel i syv af hvillingskibene og ejede 13 af skulleskibene og syv af krogbådene. Også Vesterside var et betydeligt fiskeleje: herfra udgik 25 skibe på hvillingfangst. På øen "Langli" hørte 5 hvillingskibe hjemme, heraf et ejet af en Ribe-borger. I "Sønderho" fandtes 26 hvillingskibe, hvoraf 12 tilhørte Ribe-borgere. Af i alt 6 skuldeskibe på "Fanø" (Sønderho og Nordby) ejede Ribe-borgere de 5.
  Fiskeriet fandt ifølge præsteberetningen fra Fanø i 1683 til Ribe stifts beskrivelse med net, kroge, lyster og ruser. Ruserne, kaldet skuldgårde, blev dannet af ris stukket ned i havbundet, der dannede gærder indrettede således, at fiskene ved udgående strøm blev fanget i en bag gærdet placeret ruse Flynder blev fanget med net, torsk og hvilling med lange liner med kroge.
  Fiskeriet nåede øjensynligt et højdepunkt i slutningen af 1500-tallet og begyndelsen af 1600-tallet. I fortalen til Lyskanders danske krønike fra omkring 1600 skrives: "Ellers gifver Ripe en kostelig Egn, overflødig fiskerie og synderlig udlæsen (læs: udsøgt) fisk.". Ifølge regnskaberne skal der fra Ribe være udskibet omkring 736.000 skuller i 1616 og 544.000 i 1624, men allerede da synes fiskeriet at have kulmineret.
  "Nedturen".
  Den storhedstid, som renæssancen udgjorde for fiskeriet, synes at klinge ud i slutningen af 1500-tallet og de første årtier af 1600-tallet. Fiskeriet svigtede, og mange af datidens fiskerlejer forsvandt helt, mens andre indskrænkedes; vidnedsbyrd om tomme fiskerhuse var talrige. Det er muligt, at også Nederlandenes store fangster af sild og torsk i Nordsøen har presset fiskepriserne på det nordeuropæiske marked og dermed gjort det danske fiskeri mindre rentabelt. 
  I Nordøstsjælland fiskerlejerne "Villingebæk" og "Krogskilde" ved Gilleleje, på Møn fiskerlejet "Brøndehøje", foruden andre. I Gilleleje var der 70 fiskere i 1582, men allerede i jordebogen for Kronborg len for 1582/83 siges, at "dette år har været meget hårdt for de fattige fiskere på fiskerlejerne, at torsken er nogensteds ikke vel tilgået". Allerede i 1605 var fiskene så få, at fiskerlejerne overgik til at betale penge i stedet for betaling i naturalier. Der blev betalt 3 daler pr. tønde sild og 12 skilling i stedet for 100 stk. kuller. I 1610 oplyses om husene i Gilleleje, at "mesteparten er afbrudte, og en part står øde, og nogle er så forarmede, at de ikke formår at give deres fulde landgilde længere...". Samme år anføres Krogskilde som øde: "Denne by er aldeles øde, så at der ingen hus kendes at have stået på strandbakken". I 1632 var der i Gilleleje 53 øde huse samt 9, som ikke kunne betale nogen afgift. Fiskerlejet Ræveleje, der i begyndelsen af 1600-tallet havde bestået af 5 husstande, var ifølge Kronborg lensregnskab fra 1627-28 næsten blevet forladt, idet kun et enkelt hus endnu var beboet frem til 1638-39. Oveni det svigtende fiskeri kom sandflugt. 
  På Langeland forsvandt fiskerlejet "Sandhagen" atter omkring 1617. Forklaringen ifølge lensskriveren: "Er at agte at mange af disse fornævnte huse, som er indskrevet for fiskerlejer, er øde og folkene afdragen, og en part af de, som endnu er, bruger ingen fiskeri for den årsag, der liden fisk vanker." "Bagenkop" overlevede, men i 1662 nævnes kun 8 beboede huse, og indbyggerne på stedet lejede jord fra grevskabet på Tranekær og blev fiskerbønder. 
  På Albuen skete en stærk nedgang omkring år 1600 men endnu i 1617 boede en tolder i Vesternæs.
  I 1586 klager sognepræsten på "Mandø" over, at hans indtægter forringes på grund af fiskeriets aftagen. Mandø, der 1581-82 havde fem skibe, havde 1598 kun to og 1602-03 betaltes overhovedet ikke sandtold. På Rømø begyndte klagerne 1632, og her fortsatte nedgangen i den grad, at fiskeriet helt blev opgivet; i stedet slog fiskerne sig på skibsfarten. På Fanø fiskedes 1598 med 40 skibe fra Nordby og 58 fra Sønderho, i 1632 for hele Fanø kun med 28 skibe. Fiskeriets stadig faldende betydning tvang efterhånden fiskerne over i andre næringer, ikke mindst fragtsejlads.
  Udviklingen i Vadehavet kan belyses ved betalt sandtold ifølge Riberhus lensregnskab: 
  Kilde: Holm (1999), s. 27
  Fiskerflåden ved Sønderside faldt fra 50 skuldskibe i 1562 til 13 skibe i 1631, og ved Vesterside fra 14 skibe i 1585 til 6-8 skibe omkring 1650.
  Langli have 6 lineskibe i 1581, 4 i 1584, 5 i 1598, 3 i 1600, 4 i 1605, 2 i 1613 og 1 i 1618; i 1624 er lejet udgået af regnskabet.
  I Limfjorden indtraf en begivenhed, som i et årti ødelagde fiskeriet her: i 1624 skete et gennembrud af landtangen mellem fjorden og Vesterhavet, hvorved saltvand trængte ind i det tidligere brakvandede område. Følgen var en brat nedgang i bestanden (og fiskeriet) af sild. Først efter et tiår begyndte tangen at blive genopbygget takket være sandtransport langs den jyske vestkyst, og sildebestanden kunne herefter langsomt blive genopbygget.
  Fiskerlejerne under den ældre enevælde (1660-1700).
  Den nedgang, som havde ramt fiskeriet i begyndelsen af 1600-tallet, slog også igennem i den internationale handel med fisk. Ålborg, som endnu i 1652 havde eksporteret 54,900 tønder sild, oplevede en drastisk nedgang i eksporten til 6.480 tønder i 1662 og 2.800 tønder i 1667, derefter fornyet opgang til 8.566 tønder i 1670, 8.954 tønder i 1671, 11.013 tønder i 1672, 18.843 tønder i 1673, 15.497 tønder i 1674, 19.904 tønder i 1675, 18.556 tønder i 1676, 12.523 tønder i 1677 og 14.216 tønder i 1678.
  Endnu i slutningen af 1600-tallet blev kun få steder betegnet som "fiskerleje", selvom indbyggernes hovednæring var fiskeri. Oftere anvendtes betegnelsen "fiskerhuse". Således hedder det i 1681 om Snekkersten: ""Sneckesteens Huse ligende ud mod Stranden og er Fisker-Huuse", om Espergærde: "Espergierde er nogle Fisker Huuse", om Ellekilde: "Ellekilde Huuse ere tuende. ...Er Fiskerhuuse, ligger ud med Stranden, ernærer sig mest af Fiskeri" og om Bobakken: "Boebacken er it Fiskerhuus; nærer sig af Fiskerie". Samtidig fandtes i mange af disse kystbebyggelser en eller flere landbrugsejendomme, således omfattede Hornbæk fiskerleje 1681 "4 smaae fiering Gaarde, 19 Landgilde Huuse, 4 Holtz Huuse". Ligeledes var tiden kendetegnet ved, at skibsfart og varefragt endnu på denne tid var en binæring for fiskere og landbrugere snarere end en egen næringsvej.
  Skattemandtallet 1662 udviste en udbredt tendens til, at fisk indgik som landgilde. Torsk ydedes fortrinsvis langs den jyske vestkyst fra Skallingen og omkring Ringkøbing Fjord, hvilling i Harboøre, Fjaltring og omkring Nissum Fjord, desuden i Odense Fjord og langs den fynske storebæltskyst, samt flere steder på Langeland, ål ydedes fortrinsvis omkring Limfjorden – ikke mindst på Mors (hvor de fleste landsbyer ydede ål), omkring Nibe og ved Hals – foruden flere steder spredt rundt om i landet, sild ydedes på Sydsjælland og Lolland, ved Limfjorden øst for Nibe og omkring Skive Fjord. Skønt få af disse steder var egentlige fiskerlejer, boede der utvivlsomt egentlige erhvervsfiskere i flere kystbyer.
  Et vejledende overblik over fiskerlejernes antal og størrelse i kongeriget kan man danne sig på grundlag af matriklen fra 1682, der dog ikke omfatter Bornholm. Ofte anføres det udtrykkeligt i markbogen, at der er tale om et fiskerleje eller fiskerhuse. I beskrivelsen af Hornbæk i Nordsjælland i markbogen fra 1681 hedder det eksempelvis:
  "Hornbeck"
  "Itt [et] Fiske-Leye."
  "4 smaae friering [fjerding] Gaarde"
  "19 Landgilde Huuse"
  "4 Holtz [træ] Huuse"
  "Till huer af de 4re Fiernings-Gaarde ligger itt Indlycke [indelukke] og ellers enn Partij Huuse-Jord till Husene..""
  I flere tilfælde lå gårde og fiskerhuse i samme bebyggelse. Der var således ikke altid tale om "rene" fiskerlejer. Ikke desto mindre viser husenes antal, med eller uden jord, ofte om der er tale om et fiskerleje. Ved at sætte fiskerbebyggelserne i forhold til den samlede bebyggelse kan man danne sig et omtrentligt indtryk af fiskeriets betydning som næringsvej, men det må erindes, at fiskeriet flere steder, fx i Limfjorden, udgjorde en binæring for bønder i omegnen.
  "Bornholm".
  I en svensk jordebog fra 1658 angives, at der fandtes 10 "fiskeläger" på øen, heraf 2 i Østerlars Sogn og 4 i Østre herred. Der skulle ydes 42½ tdr torsk a 6 daler svarende til 255 daler samt 1.100 stk tørre torsk a 1 daler pr 100 eller modsvarende en værdi af 11 daler. De 10 fiskelejer må ses i forhold til ialt 883½ hem (hjem) på hele øen.
  "Øresund".
  Fiskerlejer ved Øresund var (fra nord til syd):
  Fiskeriet i Øresund var organiseret som stadefiskeri. Hele den nordlige del af Øresundskysten på Sjællandssiden var inddelt i stader, hvor stadeejerne eller -lejerne havde ret til at opsætte deres fiskegarn. I en jordebog fra 1679 omtales 6 beboere (med familie) i Snekkersten. Om Espergærde siges i Markbogen: ""Forskreffne Ebbe og Anders Pedersen hafuer begge et Aalestade, huor af de aarlig giffue til Landgilde Penge 2 Rdlr. Niels Jensen 1 Aalle Stade 2 Rdlr. Niels Olsen i Soebecks Mølle 1 Aallestade 2 Rdlr. Noch 2 Aale Stader som ei har været brugt i mange Aar, ligger nu øde."
  I 1600-tallet udviklede Dragør sig til et betydeligt fiskerleje. Matriklen fra 1682 rummer blandt andet oplysninger om fiskeredskaber, og for Dragørs vedkommende drejer det sig udelukkende om sildegarn, som altså synes at have været det eneste betydende redskab. Dragørs 2 gårdmænd ejede ingen fiskegarn, men af fiskerlejets 65 husmænd uden jord var der blot 14, der ingen garn havde, mens de øvrige 41 hver havde fra 2 til 5 sildegarn, oftest 4 eller 5. Det ser således ud til, at sildefiskeri endnu på denne tid spillede en dominerende rolle for indbyggerne. I 1700-tallet udviklede Dragør sig derimod i stigende grad til en skipperby.
  "Sjællands Kattegatkyst".
  Fiskerlejer langs Sjællands Kattegatkyst var (fra øst mod vest):
  Disse fiskerlejer var blot en afglans af de lejer, der havde været omtrent hundrede år tidligere. Flere ældre fiskerlejer, fx Ræveleje, var i mellemtiden helt forsvundet, og andre lejer var svundet ind.
  Om fiskeriet oplyses det i Markbogen for Hornbæk: "Nærer sig med Fiskerii udj Stranden, og følger adshillige smaa Fish, saaledis paa deris Silde-Baade om Effterhøsten, med Sildefisheri, efftersom Gud giffuer Velsignelse til vndertiden ved temmelig Mengde, og vndertiden lidet. Samme Fisheri søgis under Landene, snart under Skaane og Halland og snart under Sielland, huor de bedst fishen kand findis, og opsøge. Bruger ellers der till smaa Redshab.""
  "Storebælt".
  Fiskerlejer langs Storebælt var:
  "Vendsyssel og Thy".
  Fiskerlejer i Vendsyssel og Thy var:
  "Limfjorden".
  Ved Limfjorden fandtes i 1682:
  I Egense udgjorde sild og ål en stor del af landgilden, i Hals ligeledes sild. Fiskeriet i Limfjorden skete på to måder, dels ved fiskerbønder eller deltidsfiskere, dels ved fuldtidsfiskere. 
  Deltidsfiskerne kunne være gårdmænd, husmænd, inderster, håndværkere og daglønnere. Deltidsfiskeriet foregik som et partsfiskeri, hvor 4 deltidsfiskere slog sig sammen. Hver af dem skulle levere en fjerdedel eller ottendedel af et sildevåd, og alle deltog i selve fiskeriet. Foruden sildevåd anvendtes sildenedgarn, silderuser og bundgarn. Fra anden halvdel af 1600-tallet til midten af 1700-tallet skete en stor vækst i antallet af sildevåd. På strækningen mellem Gøl og Hals blev anvendt enkelte åleruser, men det vigtigste fiskeri var øjensynligt efter sild og med drivnedgarn og sildevåd. Fiskeriet foregik på grundlag af fiskestader i privat eje, ofte ejede af Nibe-borgere og godsejere.
  Erhvervsfiskerne var fortrinsvis bosatte i Nibe, der endnu på dette tidspunkt havde status af fiskerleje omend fra 1545 med birkeret og fra 1587 med ret til visse håndværk, fra 1693 med en slags magistrat, fra 1699 med handelsrettigheder indregnet markedsret og samme år med egen politi- og brandvedtægt, men de forekom også i blandt andet Stavn i Farstrup sogn, Nørholm sogn, Vokslev og Hornum sogne foruden Ålborg. Disse fiskere havde som regel et større antal af stader at disponere over. Staderne på deres side var organiserede i lænker, det vil sige lange rækker. På denne måde var især Nørlå opdelt i delområder med eget fiskeri. Gårdene i Nibe var små: de havde hver 1 tønde 4 skæpper 3 fjerding jord og husmandsstederne 2 fjerding 1 album eller 1 fjerding 2 album eller 1 fjerding. Det var således ikke gårdenes jordtilliggende men deres beliggenheden ved fjorden, der betingede bebyggelsens trivsel.
  "Vestjylland".
  Helt frem til slutningen af 1700-tallet fandtes der ikke et eneste egentligt fiskerleje langs den jyske vestkyst. I stedet foregik fiskeriet som sæsonfiskeri, hvor karle fra indlandet søgte ud til kysten i april og her opførte enkle fiskerboder, som de udnyttede til boliger under fiskeriet og efterfølgende atter nedbrød igen. Fiskeriet skete fra både med besætninger på 6 mænd, som sejlede 2-4 mil ud i havet og her gennemførte deres krogfiskeri, hvor de brugte orme eller små fisk som madding, eller med fiskegarn. Man fangede torsk, skuller (rødspætter), hvillinger og "rokler" (skade, "Raja batis"), der efterfølgende enten blev solgt friske til bønder i de kystnære sogne eller fragtet til købstæder som Fredericia, Kolding, Ringkøbing, Holstebro, Viborg og Randers og solgt der. Fisken blev enten tørret usaltet på sten eller saltet og tørret på en stejle, et tørrestativ. Fiskeriet varede til et par uger før Sankt Hans, og mange af fiskerkarlene tog efterfølgende på høstarbejde i Hertugdømmerne efter at være blevet hyret på et "folkemarked", som fandt sted i Ribe. Efter Mikkelsdag vendte de tilbage for at deltage i en ny fiskesæson, der varede fra omkring 1. oktober til henimod jul. Også fiskene fra dette fiskeri blev solgt enten til bønder eller til de nærmeste købstæder.
  De steder, der således fungerede som sæsonbetonede fiskelejer, var Nyminde ved Ringkøbing Fjords udløb i Vesterhavet og Torskminde ved Nissum Fjords udløb i Vesterhavet. Længere sydpå lå de to fiskelejer Vesterside og Sønderside, begge i tilknytning til Skallingen.
  Et sådant fiskeri havde fundet sted i hvert fald tilbage til første halvdel af 1500-tallet, hvor lensregnskaber viser, at der blev betalt såkaldt sandtold i form af hvillinger eller torsk.
  "Vadehavet".
  Efter nedgangen i det kystnære fiskeri søgte øboerne fjernere egne for fiskeri. Omkring 1634 udviklede der sig et betydeligt sildefiskeri ved Helgoland, men dette faldt sammen med, at vadehavsegnene samme år blev ramt af en voldsom stormflod, og efter at svenskerne i 1643 havde afbrændt de fleste af de hjemmehørende skibe på Rømø, valgte øboerne i stedet for at anskaffe nye fartøjer at søge til Holland for at deltage i den hval og sælfangst, der var blevet indledt i det nordlige ishav. På Fanø, Rømø, Sild og Føhr udviklede der sig en hvalfangerbefolkning, først som medhjælpere på fartøjer hjemmehørende i Holland og Hamborg men fra omkring 1700 tillige som kommandører eller ledere på egne skibe, ikke mindst på Rømø.
  Fiskerlejerne i 1700-tallet (1700-1800).
  I 1700-tallet blev fiskeriet fortsat drevet fra fiskerlejerne og af folk, som boede langs kysten, såkaldte "strandsiddere". 
  I 1700-tallet anlagdes nye fiskerlejer, således Thorøhuse ved Assens og Dyreborg, begge på Fyn..
  I slutningen af 1700-tallet begyndte bornholmerne som de første at sejle med kvaser. Kvaserne kunne fragte levende fisk i deres indbyggede damme, hvilket indebar, at man kunne levere fersk fisk til blandt andet det københavnske marked. 
  Overhovedet synes anden halvdel af 1700-tallet at være en storhedstid for fiskeriet. I flere tilfælde tales i samtidige skildringer om velstand i fiskerlejerne. En oversigt over fiskerlejer hos Nicolai Jonge fra 1777 et omfattende indtryk af fiskerlejernes fordeling og størrelse.
  "Bornholm".
  Om fiskeriet ved Bornholm skriver Pontoppidan i 1764: ""Fisk af Havet. Ligeledes skeer ogsaa nogen Udførsel af adskillig Slags Strandfisk, som rigeligen gaar til, paa alle Landets Kanter, og af Strand-Sidderne fanges til deres egen og nærmeste Landboers Huusbehov, ja ogsaa til Indsaltning og Udførsel, hvad Torsk og Lax angaaer, da særdeles de sidste falde her meget feede og gode. Af saltet Torsk udskibes aarligen vel et Hundrede Tønder eller meere. For at føre Torskene levende til Kiøbenhavn og der afsette dem med desto større Fordeel, er i de sidste Aaringer oprettet et lidet Selskab, paa hvis Bekostning ere bygte saadanne Fartøyer, som lignede de Norske og Hollandske Hummer-Byser, da deres Underdeel er aaben og indlader det salte Vand, saa at Fisken kand føres levende af Sted."
  I en indberetning fra stiftamtmanden for Bornholms amt, K. Andersen i Rønne, fra 1771 oplyses om fiskeriet: "Laks, torsk og sild er det vigtigste, og undertiden ål, bøtter eller pivar og tobiser, ej tale om en liden del af rejer, skrubber og spætter, som dog ej her agtes noget om."
  "I de salte vande fanges laksen med dertil indrettede lakselænker, hvorpå gemenlig er 6 a 8 kroge med fersk sild påstukken, samme udsættes om aftenen og optages om morgenen, ofte finder fiskeren ikke andet end bare hovedet af laksen, resten er af sælhunden fortæret; de her såkaldede åbo eller edderfugle bortsnappe og på visse steder og sine tider af året, silde-beden bort af krogene. Torsken dels på samme måde som laksen, og dels optrækkes den med en snor med en krog og sildemadding på. Silden fanges udi dertil indrettede sildegarn eller manser, som udsættes med ridetov om aftenen, og igen optages om morgenen tidlig; i sommertiden, når nætterne ere lyse og korte, sker fiskeriet efter silden hele natten igennem som kaldes at vrage, hvilket sker østerlands på den måde, at de ved små tov lænke et sildegarn efter det andet tilsammen, og slæber dem samtlig i søen efter båden eller vrag-egen, som er større end almindelige fisker-både, og hvortil 2 a 3 mand udfordres. Aalefangsten er af ringe betydenhed, den stanges med jern her ligesom anden steds; botter fanges kuns på visse steder og grunde en kort tid om foråret med dertil indrettede garn, som udsættes om aftenen og optages om morgenen. Tobiesen trækkes med våd på sandbund, ikke heller i nogen mængde."
  "Laksefangsten begynder i decbr. og varer til sidst i foråret, når vinteren og vejrliget det tillader; visse åringer er fangsten meget ringe; sælhunden gør ofte fiskerne stor skade, som foran er meldt; ved indfaldende stormvinde og skibe, som sejler forbi landet, blive fiskerne ofte deres kroge og redskaber rent kvit, som måske er årsag, at dette fiskeri ikke drives med den force, det kunne. Torsk falder mest året igennem, når vejrliget det tillader og madding kan haves, dog mest og bedst om for- og efteråret. Silden fås ved St. Hans dags tider indtil høsten eller medio aug. som er den bedste og bruges til spegesild. Silden efter og indtil medio oktbr. fås den ringere slags, som bruges til kogesild; og efter den tid ophører gerne al sildefangst. Botter fanges kuns en kort tid om foråret, når varmen begynder, mest på den vestre kant af landet, og ofte, når i den tid urolig vejr indfalder fås lidet eller intet."
  "Antallet kan ikke med nogen vished bestemmes, thi de fleste, som bo omkring ved strandsiderne, ikke alene i fiskerlejer, men endog bønder og udbyggere, betjener dem af fiskerier, når årets tid og deres avlings- eller andre næringsomstændigheder, det tillader. Få kan siges at have ophold ved fiskeriet alene; de fleste endog i fiskerlejerne have tillige andre næringsveje, ved jordbrug, håndværker og som daglønnede; ellers findes overalt på landet eller bygden omtrent en 300, som mest betjene dem ved fiskeri. Fiskernes arbejde betales efter de almindelige priser således: Laks fersk 3 a 4 til 6 sk. pundet, røget eller speget 8 sk. pundet. Torsk fersk 6, 8 til 12 sk. snesen, lige som de er store til og årets tid falder; ved Rønne er den dyrest. Saltet torsk en tønde 4 a 5 rdr.; sild fersk en ol eller 80 stk. for 8 a 10 sk., spegesild en tønde 6 rdr. 4 mk., og kogesild en tønde 4 rdr.""
  Jonge giver ingen tal for bebyggelsens størrelse på Bornholm men som fiskerlejer nævnes i 1777: Vang og Kaas (Teglkås) i Ruthsker-Sogn, Tein i Olsker-Sogn, Røestad (Rø) i Røe-Sogn, Gudhiem (Gudhjem) og Meelstad (Melsted) i Øster Larsker-Sogn, Bødelshavn (Bølshavn) og Ypnesstad (Ypnasted) i Øster-Mariæsogn, Listad (Listed) og Aarsdale i Ibsker-Sogn, Snogebek i Poulsker-Sogn, Arnage (Arnager) i Nye Larsker-Sogn, i alt 12 fiskerlejer.
  Om fiskeriet skriver Jonge: ""..paa alle Kanter af Landet falder alle Slags skiøn Strandfisk af Kabliau, Lax, Torsk, Makrel, etc. Paa nogle Aar har et oprettet Selskab ved dertil indrettede Fiskeqvaser eller Buyser overført levende Torsk til Kiøbenhavn, og sammesteds udsælger paa Qvaserne disse levende Torsk i pundeviis med større Fordeel."
  "Øresund".
  For Øresund giver Erik Pontoppidan i 1764 dette billede: "Snekersteen, 4 B. 14 H."", "Fiskerboden, 1 B.", "Skotterup, 8 H.", "Espegierde, 2 G. 1 B. 6 H.", "Humlebek, 24 H.", "Slette, 22 H.", "Rongsted, 6 G. og en anseelig Gaard med Avling tilhørende Grevinde Stolberg.", "Smidstrup, 5 G. 5 H.", "Vedbek 3 G. 16 H.", "Torbek, 26 H. Fiskere.", ""Skoushoved Fiskere, 43 H."" Billedet er dog misvisende for Rungsteds vedkommende: et generalinventarium fra 1760 viser, at "Rungsted huse" dette år omfattede 17 "fiskerhytter", omend ikke alle indbyggere var fiskere; nogle var håndværkere eller arbejdsmænd.
  For Øresund giver Jonge i 1777 dette billede: "Snekkersteen har 4 Boel og 14 Huse, er et Fiskerleie, beliggende tæt ned ved Stranden, har lutter teglhængte Huse, hvis Beboere ere fornemme Fiskere og Seilere, som ikke alleneste have god Næring af Havet ved deres idelige overflødige Fiskerie, da Sundet ved Snekkerstenen og Espegierde giver Mængde af alle Slags skiøen Strandfisk, men de drive endog Kiøbmandskab med de mange Skippere, som for Modvinds Skyld ofte maae legge sig til Ankers paa den saa kaldede Jyde-Rheed; ja disse Beboere have ogsaa selv store Baade og maadelige Fartøier, med hvilke de seile paa Jylland og andre Provinzer. Disse mange teglhængte Huse og smukke Bygninger, hvoriblant en grundmuret Gaard, hvortil er en privilegeret Kroe, giver dette Fiskerleie Anseelse af en liden Kiøbstæd", "Skotterup, 8 Huse", "Æspegierde har 2 Gaarde, eet Boel og 6 Huse, liggende ved Strandkanten, hvor der falder got Strandfiskerie", "Humlebek har 24 Huse og er et Fiskerleie", "Sletten har 22 Huse og er et Fiskerleie, hvor lutter Fiskere boe, som tillige seile imellem Provinzerne", "Rongsted har 6 Gaarde og en anseelig Lystgaard med tilhørende Avling, saa og en kongelig Skole, hvis Skoleholder nyder aarlig 100 Rdlr. Løn; her er og en Tømmerplads.", "Smidstrup har 5 Gaarde og 5 Huse.", ""Vedbek, en Bye, beliggende mod Søekanten, har 3 Gaarde og 16 Huse", "Torbek, beliggende tæt ved Strandkanten, har 26 Huse, hvis Beboere ere Fiskere", "Skoushoved, ned ved Strandsiden, er et Fiskerleie, har 42 Huse, hvis Beboere ere Fiskere, som daglig forsyne Kiøbenhavns Borgere med Mængde af fersk Fisk, saasom: Flyndre, Torsk, Sild, Hornfisk, Makrel, som de paa Baade bringe ind til Staden." Billedet er atter misvisende for Rungsteds vedkommende. I en indberetning af stiftamtmand 0. Holm dateret 12. august 1771 for Hørsholm amt i anledning af den af G.C. Oeder foretagne rundspørge om skibsfart og fiskeri hedder det blandt andet: "I Rongsted by og fiskerleje er 16 familier med deres tjenestefolk, og i Smistrops by 10, tilsammen ungefer 130 a 140 mennesker af små og store, som mest ved fiskeriet ernærer sig, undtagen nogle imellem dem, der have hartkorn til deres steder og desårsage bruge tillige avlingsdrift. Rongsted by har 8 og Smistrop by 6 både til deres fiskeri, uden nogen ejer større fartøj; hvilke både bliver forfærdigede enten hos dem selv eller på angrænsende amtets fiskebyer. Alle gamle folk forsikrer mig om, at fangsten på disse bemeldte 2 amtets fiskelejer har i forrige tider været større og betydeligere uden at de ved tillige at forklare årsagerne til dens aftagelse eller gøre forslag til dens forbedrelse nu, undtagen at fiskerne vist formoder, at når de formåede at anskaffe sig flere bundgarn end det ene, de have i Smistrop, til at fiske med, ville fangsten af dettes brug forventes såmeget større, som dette store og kostbare redskab af 60 til 100 rdr.s værdi, ikke uden i 6 år ungefer her er bleven brugt."
  For Dragørs vedkommende findes en indberetning fra 1771 af tolderen Carisius, der om fiskeriet skriver: "Sildefiskeriets redskaber er nogle garn af 20 favnes længde, hvormed de udsejler imød solens nedgang, og enten sætter dem i bunden imod strømmen, eller og med anden lejlighed hænger dem i båden sammenknyttet og driver med strømmen, hvor silden, som altid står imod strømmen, bliver hængende med hovedet fast i maskerne. - Til åle fiskeriet haver de såkaldede ruser, hvilke står med 2 arme udstrakt imod strømmen, hvorudi om nattetider ålene løber og ikke kan slippe ud."
  "Sildefiskeriet begynder om høhøsten og vedvarer 9 a 10 uger, åle fiskeriet derimod begynder 14 dage for St. Michel og vedholder indtil vinteren og isen påkommer."
  "Ingen af Sildefiskerne kan kaldes faste eller have derved nogen Næring, men mange arbejder af og til derved, Søfarende når de er hjemme mellem Rejserne. Da gå de med Bådene på Fiskeri om Natten, da en og da en anden. På hver Båd hører gerne 4 Mand og hver Mand 4 Garn. Fiske de noget bliver samme delt, men får de intet, da er Betalingen heller intet. En har 2 á 4 Garn, en anden låner dem på Fiskeri og den tredje, som er formuende, hører Båden til, men bliver hjemme. Der bruges til Sildefiskeriet 7 á 8 Både omtrent 1 Kommercelæst drægtig, hvormed de sejle 1, 2 og 3 Mil og undertiden kun en Fjerdingvej at give Garnerne, ligesom Lejlighed falder."
  "Til sildefiskeriets brug er 7 a 8 både, omtrent 1 komers læst (kommercelæst) drægtig, hvorved de sejle 1,2 a 3 mile og undertiden kun en fjerding vejs at give garnene, ligesom lejligheden falder. - Til ålefiskeriet haver hver som fisker sin egen liden jolle, og undertiden ere de 2 om sådan en jolle lige gode, og kan her ved Dragøe findes omtrent 8 a 10 såkaldede små rusebåde."
  "Da her ved stedet ingen ordentlig nedsatte fiske ere, formedelst at alt søenrulleret mandskab hellere om sommeren farer med Dragøe- eller andre fartøjer for deres kost og hyre. Da imidlertid fiskere fra Skovshoved, Tårbæk, Sletten etc., som er 3 a 4 mile herfra, fare snart hele sommeren igennem med små både her forbi og bedre syden op under Stevns, hvor de med deres flyndregarn fiske en hel del flyndre, torsk og nogle pivarer, som de mestendels bringe til Kbhvn."
  Dragør var da ikke længere et fiskerleje. I folketællingen for 1771 (kendt som Oeders efterretninger) og igen i folketællingen 1787 angives kun en enkelt fisker og i folketællingen fra 1801 er ikke angivet en eneste.
  "Kattegatkysten".
  For Kattegatkysten giver Erik Pontoppidan i 1764 dette billede: "Hornbek Sogn og Bye, 4 G. 48 H."", "Ellekilde, 1 B.", "Aaalsgaard, 1 B 27 Hus.", "Boerne, 2 B. 1 H.", "Bobaken.", "Hellebek.", "Gilleleye Sogn og Bye, 56 G.", "Rogeleie 5 Fiskerhuuse.", "Lyenæs Færgested, 5 H.", ""Kikhavns Fiskeleie, 20 Huuse, á 3 Skp. 2 Fk. 12 Huuse, á1 Skp. 3 Fk.""
  Om indbyggerne i Kronborg amt skriver Pontoppidan: "De nære sig af Ageren, af Skoven, af Have-Frugt som de frem for endeel andre, legge Bind el. Vind paa, item af Tørve-Mosen og af Fiskerie, hvilket sidste paa Strandkanten, er her fast bedre end andensteds i denne Provintz. Særdeles ved Hornbek, Snekersteen og Gilleleye, hvor Torsk, Aal, Sild, Tunger og andre Flyndere fanges i stor Mengde og selges med god Fordeel til Helsingør og andensteds. Disse Fiskerier drives flittigt om Høsten, hartad indtil Juel, ved nogle sneese smaa Selskaber, af hvilke et hvert haver 4 Mand, som underholde en Baad tilsammen, og 32 Silde-Garn eller Mandser, thi egentlige Vaader vil eller kand man ikke bruge. Sælhundenes Mængde giør her og andensteds stor Skade, og Fiskeleyerne ere ikke meere i den Stand som de fordum have været. Deres Hielp og Opmuntring var en vigtig Artikel i Landets Velfærd, og det indrollerte Søe-Mandskabs Forøgelse. Fisk fattes her ikke, men alene Hænder til at fange dem."
  For Kattegatkysten giver Jonge i 1777 dette billede: ""Hornbek, Kirkebyen, har 4 Gaarde og 48 Huse, og er ellers et Fiskerleie ved Stranden. Dette Fiskerleie seer ud som en maadelig Kiøbstæd, formedelst sine smukke teglhængte Bygninger, hvis folkerige og formuende Beboere ere stræbsomme Fiskere, som leve af overflødig Strandfiskerie, saa og af deres Søefart; thi de besegler alle Provinzer med deres Fartøier. Disse Mænds Koner ere Tvettersker og Bleegfolk, som blege Klæder for Folk." "Ællekilde har eet Boel." "Aalsgaard har eet Boel og 27 Huse, og er et Fiskerleie, som beboes deels af Fiskere, deels af Gevæhrfabrikens Folk." "Boerne har 2 Boel og eet Huus"", "Kirkebyen Gilleleie, har 56 Gaarde, som er et stort Fiskerleie, hvis Beboere ere velhavende Folk. Dette Fiskerleie er beliggende paa Siællands yderste nordlige Kant. Kirken er A 1556 af disse Fiskere selv bekostet og opbygt; men Aar 1746 er den af ny paa Kong Kristian den Siettes Bekostning opbygt", "Villingsbekhuse er 9 Boel, 3 Huse", ""Rogeleie er 5 Fiskerhuse", "Lyenæs-Færgested har 5 Huse"", "Kikhavns-Fiskeleie har 20 Huse".
  I en indberetning for Kronborg amt, der både omfattede kattegatkysten og den nordligste del af Øresund, afgivet af G. Badstuber i 1771 oplyses: ""Udi det salte vand fanges tunger, sild, pigvarer, slettevarer, hummer, torsk, rødspætter, skrubber, flynder, laksørter, makrel, hvillinger, cabillau, hornfisk, ål, strandkarusser, skotter, knadinge, fjæsinge, stenbidere, qvappesøer, ulke, krabber, tobiser, rejer, stører, marsvin."
  "Redskaber dertil bruges, såsom: bundgarn, ruser, fiskevade, makrelgarn, sildegarn, torskegarn, flyndergarn, kroge, både med sejl og anker, trækrabber med sten udi til redskabet, samt pæle til samme, jerndræg og behørige tove og tønder."
  "Alle slags fisk bliver solgt fersk undtagen hvad fiskerne til egen husholdning behøver, den de til dels tørrer og til dels salter."
  "Torsk, tunger, rødspætter, skrubber, flynder og ulke fanges både vinter og sommer; dog bedst om vinteren, hornfisken fanges om foråret, når den kommer fra Nordsøen, og om efteråret, når den kommer fra Østersøen; pigvarer, sletvarer, hummer, laksørter, makrel, villinger, cabillau, strandkarusser, stører, marsvin, knadinge, fjæsinge, stenbidere, krabber, qvabbesøer, tobiser, rejer fanges om foråret og sommeren, dog bedst om sommeren; ål, sild og skotter fanges bedst om efterhøsten."
  "Af sild og ål saltes omtrent til fiskernes husfornødenhed 6 a 800 fdr. og tørres omtrent 2500 ole små fisk."
  "Ved fiskelejerne under Kronborg distrikts ryttergods er ialt 296 søenroullerede personer, som med familie ved fiskerierne finder arbejde og næring. En tjenestekarl får 20 a 24 rdr. i løn, men børnene har del med forældrene i fiskeriet efter fortjeneste."
  "På samtlige fiskelejer bruges i alt 164 store og små både."
  "Fyn og øhavet".
  Ifølge Pontoppidan spillede fiskeriet i Storebælt en beskeden rolle: "De Saltvands-Fiske, som fanges under Fyens Land, ere vel, paa mange Steder, til god Hielp for Indbyggerne, men ikke i den Mængde, at deraf kunde skee nogen Udførsel. Nogle fattige Strand-Siddere nære sig vel deraf, med Bønderne som have bedre Formue, finde deres Avling vigtigere og vissere, undtagen paa de mange smaae Øer omkring Landet, hvor Bonden haver mindre Avling, Frihed for Hoverie og bedre Leylighed, da han dog maa holde Baade og tilhørende Redskab. Det som sædvanligst fanges, er Torsk, Sild, Aal, Makrel, Horngiver og Flynder. Af disse falde paa Øster-Kanten nogle særdeles feede, som have faaet det Navn Kiærteminde-Raadmænd."
  Jonge giver i 1777 visse oplysninger om fiskeriet. Han nævner på Fyn i Kærum Sogn: "Thorøehuse, 7 i Tallet, paa Søebankerne, hvis Beboere nære sig meest af Strandfiskerie, som de føre til Assens." I Hesselager Sogn: "Luneborg er et Fiskerleie af 3 Huse". "Fiskerie, som faaes i Teilgaardsøen, saa og i Stranden, hvor man har gode Ørredgaarde." "Skaarupøers Huse ere 13 i Tallet." 
  På Langeland i Magleby Sogn: "Badenkop; Fiskerleie". "Ved alle Herregaardene ere der Fiskedamme med fersk Fisk; men af Strandfiskeriet, især paa den østre Kant, haves Torsk, Sild, Aal, Makreel, og Flyndre for got Kiøb, da Stranden er saa nær."
  "Vendsyssel".
  Pontoppidans skildring af fiskeriet i Vendsyssel er ret kortfattet: "Paa alle Landets Sider haves rigt Fiskerie, i Synderlighed ved Hav-Siden, ved Skagen, Hirtzholm, og Fladstrand." En mere uddybende redegørelse gives for Fladstrand: "De fleste Byens Indvaanere nære sig af Fiskeriet, hvortil sædvanligen bruges 6 Fisker-Baade. Ved St. Hans Dag tinger den, som eier Baaden, (hvilket omvexler om der ere flere Lods-Eiere i Baaden) det behøvende Mandskab til Vinter-Fiskeriet, dette kaldes at drikke sig i selskab. Otte Mand er vist Selskab til hver Baad, undertiden flere, sielden færre. Koller-Fangsten er det fornemste af Vinter-Fiskeriet. Torsk, Langer, og Sild gaae ikke altid til, ei heller i Mængde. Kollerne fanges med Kroge; Hver Mand har sin Bakke eller Trug, og paa hver Bakke 500 Kroge, ved 7 Qvarteer mellem hver Krog. Naar Mandskabet er blevet eenig om, paa hvad Dyb Krogene skal kastes, hænges Lygten ud til Varsel for andre. En af Selskabet, kaldet Skolemesteren, skal lade Linerne med Kroge løbe i Havet, og for den Umag nyder Forlods 6 af de største Koller. Skipperen, som imidlertid sad ved Roeret, skal trekke Linerne op, hvilket kaldes at drage Bakkerne, og faaer sine 6 største Koller Forlods ud. Madingen til disse Fisk ere Orme eller i deres Mangel Lever. At opsøge og samle disse Orme kaldes at gaae paa Find. Koller-Fangsten begynder ved Michaelis og varer til Jule-Tider, undertiden længere. Ved Julen indgaaes Selskab til Sommer-Fiskeriet, som fornemelig er Flynder-Fangsten, hvortil bruges fint Fiske-Garn af Hør. Fuld-Mands Garn ere 6 Garn, og med hver Baad 6 Mand. Hvert Garn er 7 Qvarteer dybt, Længden, naar det bliver ført til at fiske med, er ved 60 Favne. Hver Mand har sine Garn paa tvende Trug, og de skiftes til i rigtig Tour at lade deres Garn først løbe i Havet. Nogle udleie deres Garn, andre har ikkun 2 eller 3 Garn, men nyde dog deres Ret. Om Sommeren fanges Flyndre, Pigvarer, Sletvarer, Steenbidere, Tunger, små Torsk, Isinger, Skader, Brokker, Helleflyndre, Hummer, Krabber, og nogle Østers, hvilke sidste, siden de fanges paa Sandbond, ere ikke nær saa gode, som de, der fanges med Skraber ved Jerup, Aalbek, og paa Skagens Kant. Hummere, Krabber og Østers beskadige Garnet meget. Men allerskadeligst for Garnet er et Slags Hav-Insecter, som kaldes Tang-Luus. Disse have nogen lighed efter Firebeen, dog mindre, og ere af Farve sort-Brune. Kors-Krabben ser ud som Stiern-Annis, nogle af Størelse som en Krone, andre mindre, disse afsuge Fisken. Flyndre-Fangsten er for Fiskerne lige saa betydelig, som Avlingen for Landmanden. Flyndre-Fiskeriet begynder ved 1. Maji, og ophører sædvanligen ved St. Olufs Tider, da de, indtil Koller-Fangsten begynder, uden at være i noget sluttet Selskab, dyrre Markrel. Her bruges baade Sand-Baade og staaende Garn til Fiskeriet. Det er her en almindelig Sagn, at alle Slags Fisk komme fra Norden og søge Norden igien. I hvor stille end Veiret er og Havet, forlade dog Fiskerne alting, og begive sig til Lands, saasnart de lugte Furren, saa kaldes en nordost Vind, som holdes for at bringe med sig en Stank af Træerne i Norge, hvilken Stank er som af eb brændende Tiære-Tønde. Samme Vind er meget heftig og giør undertiden Skade."
  Om fiskeriet i Sæby skriver Pontoppidan: "Flynder-Fiskeriet er det beste her er. Flyndrene roses af deres gode Smag. Fiskerne ere inddeelte i Selskaber for god Ordens skyld. Fiskeriet begynder først om Foraaret og varer til St. Olufs Dag, da de ikke længere kan fiske Flyndere for den megen Driv-Tang og anden Ureenhed, hvormed Garnene blive fyldte. Ved Siden af Havnen ere Fiskernes Flyndre-Garns Stader. Derefter fiskes i en kort tid nogle Makrel, allersidst Koller og Torsk, saalænge Havet er aabent. Der falder og nogle Rigste-Bøtter, Kokker, Isinger, Fiesinger, Tunger store Taske-Krabber, med videre. I Aaen strax neden for Møllen fanges nogle faa Ørreder, Aborrer, Skaller, Aal og smaa Gedder."
  I en indberetning fra præsten Jens Gram for Flade og Fladstrand sogne fra 1771 om fiskeriet oplyses: "Udi salt vand: flyndre med sine adskillige slags, tunger, pivarrer, isinger, hanser, stenbidere; så og kuller, hummere, krabber, små torsk, villinger, langer, skader, rokker, små gråsej, sild, makrel, håer og fjæsinger. Deraf er egentligen flyndre og kuller-fiskeriet det, som drives ved Fladstrand og Bangsbostrand."
  "Flyndre fiskes med garn 20 favne i længden og 1 a 2 alen dybe. Ved underste side af garnet hænges sten, og ved den øverste fladholt eller kork. Garnet lade fiskerne løbe ud af en båd, da det står i havet, hvor fisken formodes at støde til, sædvanligen i 24 timer, hvor efter det drages op i båden, fisken aftages, garnet redes, ophænges for at tørres, og når fornøden gøres, bødes. Til en fuld både høre 36 garn at drage, 26 at sætte og 36 garn i beredskab. Et garn kan koste 2 rdr., er af hør, og bindene af hamp. Kuller fiskes med bakker. Så kaldes de trug, på hvilke fiskerkrogene med deres snore ligge. Krogene ounes med orm eller saltet oxe- eller svinelever. Til en båd hører 9 a 10 trug bakker, og 500 kroge til hver trug. Makrel dyrres på snører med 2 kroge, og bedes eller ounes med fersk makrel, eller det hvide af flyndre skind. Hummere, krabber og undertiden østers fanges i flyndre garnet."
  "Flyndrene bliver saltede og vindtørrede. Kullerne nedsaltes i træ, nogle bliver vindtørrede eller røgtørrede. Andre fisk bruges ferske."
  "Flyndre fiskeriet begynder imellem påske og pinsedag og varer til efter St. Olufs dag. Fra den tid til efter Michaelis dyrres makrel. Imellem Michaelis og Martini begynder kullerfiskeriet og varer til jul, eller så længe vinteren det tillader."
  "(mængden) er ikke til visse at bestemme. Det ene år mod det andet beregnet kan sættes det uvisse tal 360.000 flyndre, 360 tdr. kuller, 60 tdr. makrel ved Fladstrand og hen imod samme antal ved Bangsbostrand."
  "I Fladstrand ca. 60 fiskere og ved Bangsbostrand henved 40 foruden hustruer og børn."
  "Sædvanligen 6 både til flyndre og 6 til kuller-fangsten ved Fladstrand og lige så mange ved Bangsbostrand, undertiden færre begge steder."
  "Til en td. kuller kan forbruges en god skp. spansk salt, eller 12 skp. fransk salt, men fiskerne bruge i almindelighed aske, som brændes af tang, hvilket ikke til nogen vis mål eller måde kan beregnes."
  Jonge skildrer i 1777 forholdene således: "Fladstrandsogn bestaaer af den Bye Fladstrand, som var tilforn ikkun en Bondebye og Fiskerleie tæt ved Havet; men da Fiskeriet lykkedes overmaade vel, saa begyndte Beboerne at fare med deres Brikker eller Flyndreskuder paa Kiøbenhavn og Norge, og have nu allerede en temmelig Handel, saa at Byen seer ud som en Kiøbstæd, hvis Huse ere bygte af Muur og Bindingsværk, og ere inddeelte i Gader og smaa Stræder eller Gyder, hvis Indvaanere ere handlende Kiøbmænd, Skippere, Lootser, Matroser og Fiskere, saa og Haandværksmænd, foruden dem af Militairetaten og de kongelige Toldbetientere. Uagtet Fladstrand er ingen Kiøbstæd og har ingen Kiøbstæds Privilegier, saa svarer dog Byen Indqvartering og Konsumtion, ligesom andre Kiøbstæder." "Ved Fladstrand falder skiønt Fiskerie af Stranden, om Sommeren Flyndre, Pigvare, Tunger, Hummere, Krabber; men om Vinteren fra Mikelsdag til Juul falder Koller, Torsk, Langer."
  Langs Vesterhavskysten var fiskeriet ofte forbundet med skibsfart. Jonge oplyser: "Løkken, et Fiskerleie og tillige en Handelsplads, hvis Beboere ere velhavende Folk; thi de bruge ingen Avling, men derimod have de nogle Sandskuder eller Fartøier, med hvilke de fare bestandig paa Norge med alle Slags af Landets Produkter, og hiembringe tilbage med sig Tømmerlast, Bræder, Jern, Kakkelovne, Tiære, hvad Bønderne behøve, saa at de have her temmelig Kiøbmandshandel. Disse Sandskuder her i Løkken høre under Tolderens Tolddistrikt i Kiøbstæden Hiørring." "Blokhusene, hvilke ligge paa Strandkanten ud til Vesterhavet, og ere 6 Selveierbøndergaarde, der bruge Avling og Fiskerie; men især føre de Handel med deres 4 Sandskuder, hvormed de seile paa Norge, hvorhen de føre Kornvahre og Fedevahre, samt Lerreder, og hiemmegiort Tøi, og føre tilbage igien adskillig Slags Tømmerlast, og saaledes drive en temmelig Handel; ved disse Blokhuse er en god Havn for deres Sandskuder. For deres Fartøiers indehavende Ladning maae de klarere og erlegge Told hos den kongelige Tolder i Kiøbstæden Hiørring" "Strandmændene paa Hanstholm ved Vesterhav fik af Kong Friderik den Tredie Aar 1666 Bevilgning, at de med deres Sandskuder maae ubehindret seile til Norge og søge Fiskerie i Havet, mod Tolds Erlæggelse." Om Agger: "Sognets Beboere have nu slet intet Pløieland, da de dog tilforn have havt Ejendomsjord til 28 Plove; men ere Landets allerelændigste Fattige, hvis eneste Næring til Livs Ophold er lidt Fiskerie i Ørumsøe, Liimfiorden og Vesterhavet".
  "Limfjorden".
  I 1736 gav 28 fiskere fra Nibe denne skildring af forholdene i Limfjorden: "Løgstør grunde gør ligesom skel imellem tvende fjorde, thi derpå falder et meget grundt vand, og derfor ikke kan flyde uden små fartøjer med nogen ladning over dem op til Thisted og de andre købstæder der ovenfor beliggende. Vel kaldes det tilsammen Limfjorden fra Hals tønder og langs op igennem landet forbi Lemvig til Harboøre; men fjorden vesten for Løgstørs grunde er snart som et hav at regne imod fjorden østen for grunden og ud til Hals, ...hvor fjorden ikkun falder ganske smal. Og deres fiskeri både af ål og sild vesten for Løgstørs grunde er snart ikke lig det fiskeri, der falder her neden og østen for, thi der fiskes aldrig en ål her i Nørlå eller såkaldte Nibe fjord af den art og natur som vesten for Løgstør i bredningen. Vores almindelige og meste sildefiskeri, som kaldes fuldsild, er ikke heller af den art og natur, de sild er af, som fiskes deroppe i fornævnte bredning med deres sildevåder, ikke heller gives de på tider, her fiskes sild".
  Nibe fik købstadsprivilegier i 1727.
  Om Nørresundby skriver Jonge i 1777: "Byen har stor Næring baade som Færgested og som Fiskerleie. Her er got Fiskerie baade om Høst og Vaar. Her holdes ogsaa fire aarlige Markeder med Bønderredskaber og Trævahre."
  Flere steder langs Limfjorden omtales i 1700-tallet som fiskerlejer. Pontoppidan oplyser under omtalen af Farstrup sogn, at "Stavn er et Fiskerleie, hvor der fiskes Mængde af Sild" og under omtalen af Sebber sogn, at "Sebbersund og Valsted ere Fikskerleier, hvor der fiskes en stor Mængde Sild, og har formuende Bønder." samt at "Klitgaardene er et Fiskerleie ½ Miil førend man kommer til Nibe". Om Vitskøl oplyses, at "Foruden et important Aale-Fiskerie, ere de meste Fisk her falder, Helt, Aborre, Gedder, Horker og Skaller". "Paa Gaardens og Godsets Grund ere Ligge-Steder for 6 á 8 Fiske-Baade fra Agger-Land, som fiske med Pulsvaader, hvoraf svares aarlig Afgift til Eieren." Til trods for stedets egnethed for fiskeri, var det ikke stedlige fiskere men fiskere fra Agger, der udnyttede dette.
  "Vestjylland".
  Pontoppidan giver i 1769 en ret udførlig beskrivelse af fiskeriet i Bøvling amt: "det rette og betydelige Fiskerie falder enten i Limfiorden og de andre Fiorde, Rissum-Fiord og Ringkiøbings-Fiord, eller fornemlig i Vesterhavet. Imellem Næs og Bøvling Sogne er en Fiord eller rettere Arm af den saa kaldte Rissum-Fiord, hvilken Arm mod Østen har Tilløb af en Aae og mod Vesten falder ud i Havet igiennem Torskminde. I samme Bøvling-Fiord fanges skiønne Lax, et Slags smaa fede Torsk, Helt og Flyndre, men Laxefangsten er ikke nær saa god som den før har været; thi bemelte Minde har tilforn ikke været saa viid, ei heller saa forstoppet, som nu. Hvor Aaen falder i Fiorden ved Ulsund, er got Fiskerie af Aborrer, Giedder, Helt og Flyndre. Her ved Havsiden begynde Fiskerne i April at opreise deres Hytter af Grøntørve, hvori de ligge om Natten, thi om Dagen kaste de deres Garn ud i Havet med Kroge, hvorpaa de sette et Stykke fersk Sild, og derved fange store Torsk, Helleflyndre og Hvillinger. Ved St. Hans Dag nedbryde de deres Hytter og forføie sig hiem. Imellem Mikkels- og Mortens-Dag falder her og noget Fiskerie, men formedelst Farligheden paa denne Aarets Tid, ikke saa overflødigt som om Foraaret, da Folk fra langt bortliggende Steder hente Fisk her ved Havet. Paa andre Steder og hen ad Harboøre Siden giver Havet, foruden Torsk, ogsaa Koller, Langer, Rokker eller Skader, Sild, Hummere og Taske-Krabber. De to sidste Slags falde undertiden meget store og i stor Mængde, men de foragtes og faa benytte sig af dem. Kabiliau eller Torsken nedsaltes og afsendes til andre Steder. Limfiorden giver Sild, Helt, Brasen, Aborrer, Skaller, Giedder, Aal, og Øreder. Disse sidste ere to Slags, nemlig Lax-Øreder, som have en Krog under Munden og ere røde i Fisken, og Helt-Øreder, som ere hvide i Fisken og har ingen Krog. De, som boe i Egnen af Harboøre, fiske saavel i Havet som i Fiorden. Paa den Tid der er tilladt at bruge Pulsvaade i Limfiorden, ligge de der bestandig, ligesom Agerboerne, paa Aalefiskerie, som indbringer dem anseelig Fordeel. De bygge selv deres Baade, som ere meget slette til Anseende, des uagtet give de sig dog ud med dem paa Havet endog i temmelig hart Veirlig, endskiønt de ere saa tynde og lette, at de slæbe dem over Land fra Havet i Fiorden, og dermed henføre deres Fisk til Løgstør, Aalborg og andensteds. Havet og Fiorden gaae hverandre paa et Bøsseskud nær, saa det er forunderligt, at Havet ikke igienemskiærer dette smale og platte Land, men Naturen har ved trende Rader Sand Revler, hvorpaa Havets Magt brydes, førend det kommer paa Landet, forhindret, at det ikke kan skee. Ikke des mindre har dog Havet undertiden gaaet over Bredderne og skyllet salt Vand ind i Limfiorden, hvorved Fiskeriet i sær af Helt paa Vestervigs Kanten meget er forringet.""
  "Vadehavet".
  I Vadehavet forsvandt fiskeriet efterhånden næsten helt. De tidligere fiskere gik over til hval- og sælfangst eller til skibsfart. Endnu ved kongeligt reskript af 26. januar 1689 fik indbyggerne på Fanø stadfæstet en ret til at sejle med deres fisk hvorhen, de ville, dog skulle de udklarere deres ladning ved Ribe toldsted. I praksis udviklede der sig en fragtsejlads, hvor man afskibede fisk og fra Føhr og Nordstrand hentede korn. I 1725 klagede indbyggerne på Fanø over, at fiskeriet nu var så ringe, at man end ikke kunne købe korn på disse øer, og i en beretning fra præsten i Nordby fra omkring 1750 hedder det: "Fiskeriet i disse tider og her under landet meget aftaget; thi nu i mange aar har fiskerne næppe kunnet stoppe de bekostninger, som derpå anvendes, ej at melde om det meget arbejde arbejde og besvær, de ved fiskeriet her fremfor andre steder må udstå, da de må sejle 8 til 10, ja flere mil fra land, før de kommer der, hvor fiskene opholder sig." Forsøg på sildefiskeri i Vesterhavet mislykkedes i det store og hele. I 1771 blev på Fanø etableret et interessentskab, Det islandske Kompagni, for fiskeri ved Island, men omkring 1800 gik man i stigende grad over til ren fragtsejlads i stedet.
  Pontoppidan gav i 1769 en udførlig beskrivelse af fiskeriet på Fanø: ""Fiskeriet er en god Deel af Fanøernes Næring. De begynde at Fiske i Martii eller April Maaned, ligesom Storm og Veirliget tillader. Fiorten Dage før St. Hans Dag ophører Vaar-Fisleriet, da de drage bort og sælge deres Fisk, undtagen nogle Fattige der blive ved at fiske, endskiønt Fiskeriet da er af ingen Betydenhed, siden Fisken i Heden gaaer fra Landet."
  "Høst-Fiskeriet begynder mellem Mikkels- og Mortens-Dag efter Torsk og Hvilling, og vedvarer, indtil Vinteren forbyder det. Flyndre eller Skuller fanges med sine Netter, hvert Garn 15 til 16 Favne langt. Hver Mand, som fisker, udreder 5 slige Garn til den Baad, han Fisker med. Torsk, Hvillinger og deslige fanges med Kroge, satte paa lange Linier, som om Efterhøsten bruges af Uld. Hver Bak Liner, holde 400 Kroge. Hver, som fisker, skaffer til sin Baad 2 saadanne Bakker. Pigerne grave Orme dertil paa den nørre Ende af Landet, hvor de findes i Mængde. Hver Pige graver til to Bakker, følgelig 800 Orme, hver Dag de fiskes med Liner. Humre og Krabber fanges om Sommeren i Garnet, og jo mere Heden tiltager, jo flere, men de rive Garnene sønder, og giøre Fiskerne større Skade en Fordel. Dyber, hvor de fiske, er skabt som et Driste-Trug, dybest i Midten og grundere mod Siderne. Fanøerne, saavel de fra Synderhoe som Norbye, fiske paa en Strekning af 8 á 10 Miile fra den Øe Sild som der synderste de fiske, hvor de ere fire Miile fra Landet og paa 12 á 13 Favne Vand. Fiskene, som fanges, blive enten ludede, eller saltede og tørrede. Lud-Fisken behandles saaledes: Flyndrene afskiæres Hovederne, ridses paa den ene Side, Indvolden udtages, legges 24 Timer i reent Sand, derefter vel aftoes, og hendes op paa Rekker, som i Ruder ere sammenbundne af Halm-Sime og fæstede tet paa hverandre, indtil de blive haarde og hvidblegede af Solen. Hvillingerne skiæres Hovederne af, men ei af Torsken, af begge tages Indvoldene, de flekkes og for Resten omgaaes som Flynderne. Indvolde og Hoveder af Hvillinger holde Indbyggerne for den beste Giøde. Saltet og tør Fisk laves saaledes: Flyndrene afskiæres Hovederne, Indvolden aftages, de toes i mange Vande, hugges med en liden Øxe tvert over 3 4 á 5 gange, ligesom de ere store til, toes igien, settes Natten over i Riiskurve, at Vandet vel kan løbe fra dem, derpaa nedsaltets de med lidet Salt i et Kar eller en Balle 2 á 3 Dage, derefter optages og toes reene, henges saa op i ovenmeldte Rekke, to og to samenbundne ved Halerne, men de maae meget vel tages i Agt for Regn og Dug, thi deraf blive de haarde. Dette Slags Flyndre er det, som andensteds have Navn af Riber-Skuller eller Riber-Flyndre, saa kaldte, fordi en stor Deel deraf sælges aarlig i Ribe i sær til St. Hans Marked, og bleve i forige Tider af Riber-Kiøbmænd første udenlands til Forhandling. Og endskiønt Faningerne nu omstunder selv med deres smaa Fartøier have fundet Veien til Hamborg og andre Stæder i Hertugdømene for at sælge deres Flyndre, beholde de dog det gamle Navn af Tiber-Flyndre. De saakaldte Preste-Flyndre ere af samme Slags, men have ventelig dette Navn af Preste-Tienden, som altid er af de største og beste. Hvillinger, Torsk, og Tunger som saltes og tørres, handles paa samme Maade som Flyndrene, undtagen at Torsk og Tunger beholde Hoveder. Alle Torsk og Hvillinger, som fanges i Efteraaret, nedlegges og saltets, paa saadan Maade: Torsken afskiæres Hovedet, flekkes, skæres i Parter, legges i Lage én Nat, siden nedsaltes i Fierdinger eller Halvtønder. Fisk-Priserne ongefærlig: Riber-Flynder Snesen 12 á 14 Skilling, de ringere 7 á 8 Skilling. Preste-Flyndre Snesen 4 Mark, de selges og Pundeviis. En saltet Torsk 1 Mark. En Rokkel 14 á 16 Skilling, de mindre 6 á 8 Skilling. Saltede Hvillinger Snesen 10 12 á 14 Skilling. Bak-Skuller Snesen 7 á 8 Skilling. Ludeflyndre Snesen 7 Skilling. Lud Torsk Stykker 1 Mark. Lud Hvillinger Snesen 8 á 10 Skilling. Saltet Torsk Fierdingen 9 10 á 12 Mark. Saltede Hvillinger Fierdingen 6 á 7 Mark."" 
  Jonge beskriver i 1777 Fanøs fiskeri således: "Fiskeriet er en god Deel af Fanøernes Næring, og deles i Vaar- og Høstfiskeriet; her fanges de bekiendte Flyndre, som kaldes Riberskuller, hvilke de føre udenlands til Hamborg at sælges. De andre Slags Fisk ere Præsteflyndre, Hummere, Taskekrabber, Hvillinger, Torsk, Langer og Rokker; hvilke de sælge deels ferske deels ludede, deels saltede, og deels tørre".
  Fiskerlejerne i 1800-tallet (1800-1870).
  Om fiskeriet på Sjælland i begyndelsen af 1800-tallet skrev Gregers Begtrup i 1803: ""Efter Landets Beliggenhed skulde man formode at Strandfiskerie maatte være en vigtig Næringsgreen for Landalmuen og Søekysterne. Men samme er ikke af stor Betydenhed. De fleste og betydeligste Fiskelejer findes i den nordøstlige Deel af Landet fra Kjøbenhavn til Helsingøer og Gileleie, som forsyne Hovedstaden med Fisk. Disse Fiskere fange en Deel selv, men meget kiøbe de og af svenske Fiskere, og forhandle. Da den svenske Kyst ansees for at være rigere paa FIsk, end den danske, eller maaskee og af den Grund, at den svenske Fisker har mindre Leilighed til Afsætning, som den danske, som finder i Helsingøer og Kjøbenhavn tvende vigtige Markedspladse. Ved Kjøge, Præstøe og Roskilde Fiord leve mange Huusmænds Familier af Fiskerie, især af at stange Aal. Paa de øvrige Kyster gives færre Familier, som beskiæftige sig dermed. Paa den vestlige Kant af Landet gives ofte ikke een eneste Fisker paa flere Miles Strækning ved Søekysten, men Almuen lever blot af Agerbrug. Man har ofte bebreidet Strandbeboerne, og Almuen paa de smaa Øer, at de ei lægge Vind paa Fiskerie, som deres Beliggenhed synes saa let at tilbyde dem. De kan ei frikjendes aldeles. Men til deres Undskyldning tjener, at Fiskerie er paa vore Kyster en meget mislig Næringsgreen, og Almuen tjener ved Jordbrug og Dagleje bedre, vissere, og med mindre Besværlighed til Underhold, end paa Søen. Vore Kyster ere for flade til at Fiskene skulde indfinde sig i Overflødighed. Disse lave Sandgrunde, hvormed Landet er omringet, ere om Vinteren for kolde og om Sommeren for varme, og Fiskene søge Dybet. Og til at søge dem der have vore Fiskere hverken passende Fartøier og Redskaber, ei heller Evne til at anskaffe sig dem, maaskee mangle de og Kundskab til at benytte dem. Tilvisse er det at beklage, at det nylig oprettede Fiskeselskab i Hovedstaden, saa hastig opløste sig, da dets fortsatte Bestræbelser vilde maaskee have ophjulpet denne Næringsgreen."
  Endnu i begyndelsen af 1800-tallet var fiskeri og fragtsejlads ofte virksomheder udøvede fra samme sted. Således omtales Hauge og Stige ved Odense Fjord i 1806 som bekendte fiskerlejer, skønt de tillige var udhavne for Odense.
  "Østjylland".
  For Vejle amt oplyser Begtrup i 1808: "Fiskeri benyttes ikke, beretter Kammerraad Glud paa Jensgaard, da allene ved Klakring ere nogle Fiskerhuse, Strandhusene kaldet, som tilhører Palsgaard, hvor Beboerne have deres meste Næring af Fiskeri."
  Om Samsø oplyser Begtrup: "Huusmændene kunde finde god Næring ved Fiskeri, naar nogle Huse vare henlagte ved Stranden, saasom ved Koldbye, Haarmark, Pilemark, Tanderup, Onsberg, Maarup, Nordbye, Besser og Langemark, thi Kysten er fiskeriig paa Hummer, Makrel, Pivarer, Torsk, Sletvare, Flynder, med flere Sorter, men Fiskeriet benyttes ei i den Grad det burde, da Huusmanden tjener hos Gaardmanden, mangler evne til Fiskeredskaber, endvidere Kundskab og Erfarenhed, og desuden boer for langt fra Stranden. Aalefiskeriet drives vel med Flid om Efteraaret, men kunde ved passende Opmuntring blive bedre og fordeelagtigere.""
  Fiskerlejerne i den industrielle tidsalder (1870 og senere).
  Endnu i 1800-tallet lå de fleste fiskerlejer i Nordvestjylland, ved den sydfynske kyst, i Nordsjælland og på Bornholm. Helt op i 1800-tallet var de fleste fiskerlejer ret små, med fra under 100 til omkring 200 indbyggere, enkelte dog større. Fiskerlejernes fremtoning var lidt uens beroende på de landskabelige forhold. De nordsjællandske fiskerlejer lå sædvanligvis med husene i to rækker langs kysten med en gade gennem bebyggelsen. Bådene blev trukket op på den flade strandbred, og ved lejet fandtes en stejleplads for tørring af fiskegarnene. I tilknytning til hvert enkelt fiskerleje fandtes sædvanligvis en tjæregryde. Frem til indførelsen af nylongarn i midten af 1950’erne var fiskenet tilvirkede af hør, hamp eller bomuld. Sådanne net kunne ikke sættes rå i havet, da de i så fald hurtigt ville blive ødelagte af råd- eller bakterieangreb. Derfor var det nødvendigt at imprægnere garnene. Dette skete med tjære, hvilket samtidig gav garnene et beskyttende lag mod slid fra strøm og bølger. Tjæren blev opvarmet for at få den tyndtflydende og for at vandindholdet kunne dampe af. I den varme tjære dyppedes garnene, som forinden var tørrede på stejlepladsen. De færdigtjærede garn lempedes op på tjæreladdet, som var en skråtstillet tremmebakke med afløb til gryden. For at få de tjæretunge garn, især de store vod og bundgarn op på tjæreladdet brugtes en garnvinde, der var anbragt over tjæreladdet. Garnvinden drejedes med et håndsving. På laddet blev garnene lagt således, at det igen var let at tage fat i, når det skulle flyttes over på en vogn og videre til ophængning på stejlepladsen. Garntjæring foregik et par gange i løbet af en fiskesæson, som kunne vare 9-10 måneder, alt efter vejrliget. Tjæren var stenkulstjære. En imprægneringsmåde, som gjorde garnene endnu mere bestandige, var at barke dem inden tjæringen. I barkkedlen lavede man et afkog af ege- eller birkebark; nogle steder brugte man granbark og grankogler. I denne barksuppe måtte garnene koges i omkring en halv time, inden ilden slukkedes. Nettene blev liggende i afkoget natten over. Derefter blev de skyllet i strandkanten og derpå tørrede, inden de var klare til tjæring. Lettere redskaber som rødspættegarn, hornfiskegarn, krogliner og lignende blev kun barkede. Det bedste middel til barkning var imidlertid "kateku" (et garvesyreekstrakt afkogt og inddampet af bark og kerneved fra en tropisk akacieart, "Acacia catechu"), hvilket blev indført og forhandlet fra omkring midten af 1800-tallet og frem til 1960’erne. Barkning skete med omkring en måneds mellemrum i fiskesæsonen. Et velimprægneret garn vedligeholdtes med koldtjæring, som skete med en tyndtflydende tjære.
  Men selvom fiskeriet fortsat blev udøvet fra de gamle fiskerlejer, fik de fleste af disse fra 1870 og i de næste to menneskealdre en egentlig havn, ligesom andre næringsgrene vandt frem, og derved de skiftede karakter til fiskeribyer. Undtagelser herfra udgøres alene af et mindre antal fiskerlejer i Thy: Klitmøller, Lild Strand, Lønstrup, Nørre Vorupør, Sønder Vorupør og Thorup Strand, hvor fiskerbådene fortsat er blevet trukket op på strandbredden.
  Omkring 1870 fandtes 65 steder angivne som fiskerlejer nemlig: i Bornholms Amt: Leuka, Helligpeder, Teglkås, Vang, Tejn, Gudhjem, Melsted, Saltuna, Ypnasted, Bølshavn, Listed, Årsdale, Snogebæk, Sømarkshuse, Boderne, Arnager, i Københavns Amt: Skovshoved, Taarbæk, i Frederiksborg Amt: Sletten, Humlebæk, Espergærde, Skotterup, Snekkersten, Ålsgårde, Hornbæk, Villingebæk, Gilleleje, Rågeleje, Tisvildeleje, Liseleje, Hanehoved, Nøddebohuse, Kikhavn, Hundested, Lynæs, Sølager, Lille Carlsminde, Store Carlsminde, i Holbæk Amt, Sorø Amt, Præstø Amt: ingen, i Maribo Amt: Lilleø, i Svendborg Amt: Nordenhuse, Skabohuse, Bagenkop, Sankt Jørgens, Dyreborg, Bøjden, i Odense Amt: Strandby (Hårby Sogn), Torøhuse, i Vejle Amt: Hølhuse, i Aarhus Amt, Randers Amt, Viborg Amt: ingen, i Aalborg Amt: Klithuseby, i Hjørring Amt: Bangsbostrand, Aalbæk, Lønstrup, Slettestrand, i Thisted Amt: Klim Strand, Torup strand, Febersted, Klitmøller, Vangsaa, Sønder Vorupør, Stenbjerg (Nørhå Sogn), Ålum, Vester Agger, Øster Agger, Røn (Thyborøn), i Ringkøbing Amt: Langerhuse, Harboøre,
  i Ribe Amt: ingen, det vil sige fortrinsvis i Nordjylland, i Nordsjælland og på Bornholm. I "Danmarks Statistik"s opgørelser over bymæssige bebyggelser fra 1880 til 1955 findes indtil 21 bebyggelser angivne som fiskerlejer, men hverken i det ene eller den andet tilfælde synes der at være givet et fyldestgørende billede, hvortil kommer de vanskeligheder som er forbundet med til- og afgange og med afgrænsningen i forhold til ladepladser og skipperbyer. Af folketællingernes oplysninger om indbyggernes næringsveje fremgår desuden, at der også i flere købstæder fandtes et stort antal fiskere, selvom disse udgjorde en mindre del af indbyggerne (i Skagen udgjorde fiskerne dog endnu 1911 omkring 40% af befolkningen). For 20 af de som fiskerlejer angivne bebyggelser er af Danmarks Statistik for 1930 opgjort indbyggernes næringsveje fordelt på hovedgrupper (hvor fiskeri og landbrug desværre er lagt sammen). Af opgørelsen fremgår, at i 11 af disse udgjorde de sysselsatte i gruppen fiskeri og landbrug mere end halvdelen af indbyggerne; dertil kan lægges to ladepladser, tre byer uden nærmere angivelse og een ø, hvis indbyggere ligeledes for mere end halvdelens vedkommende var sysselsat ved fiskeri m.m. For 7 som fiskerlejer angivne bebyggelsers vedkommende udgjorde fiskeri m.m. mere end en tredjedel men mindre end halvdelen af de næringsdrivende; disse steder kunne måske anses for "strandby"er (eller havnebyer) snarere end fiskerlejer (dertil kommer i givet fald yderligere 6 andre bebyggelser).