text: Jordbundslære eller pedologi (af græsk πέδον "pedon" = "jordbund") er læren om jordbundens sammensætning, dannelse og typeinddeling. "Jordbundsgeografi" er den særlige gren af jordbundslæren, der drejer sig om at beskrive og forklare de stedlige jordbundsuligheder og deres årsager.
  Jordbunden er ikke et uforanderligt og stabilt levested for væksterne, men det er snarere stedet for talrige påvirkninger mellem klimaforholdene, jordbundens levende organismer og førne, råjordens mineralske materialer og nedbrydningsprodukterne fra dem. Med tiden ændres jordbunden, og der dannes forskellige lag, horisonter, i den, mens den nærmer sig en stabil tilstand.
  Jordbrugerne (f.eks. agronomer og bønder) viste fra begyndelsen ikke megen interesse for jordbundens foranderlighed. De så den som et sted, hvis kemiske, fysiske og biologiske egenskaber var nyttige i tjeneste hos landbrugets produktivitet. Pedologer og geologer var på deres side ikke synderligt interesserede i den landbrugsmæssige anvendelse af jordbundens muligheder, men meget mere i dens forhold til naturen og landskabshistorien.
  Nu til dags er pedologerne lige så interesserede i en praktisk anvendelse af kundskaben om de processer, der påvirker jordbundens udvikling, f.eks. gennem fortolkning af dens miljømæssige fortid og forudsigelse af konsekvenserne ved omlægning i brugen af landbrugsjorden. Samtidig har agronomerne fået forståelse for, at den dyrkede jord er et komplekst medium, hvis egenskaber ofte er resultatet af flere tusinde års udvikling. De indser, at den øjeblikkelige balance er sårbar, og at kun en grundig viden om jordbundens forhistorie gør det muligt at sikre en bæredygtig fortsættelse af jordbruget.
  Historisk baggrund.
  Jordbundslæren udvikledes i 1800-tallet. Allerede tidligere havde man opdaget, at det ikke var ligegyldigt for afgrødeudbytternes størrelse, hvorledes jorden blev behandlet. Gødningstilførsel, braklægning, omdrift (afgrødeskifte), pløjning i rygge og lignende var alle fremgangsmåder udviklet siden middelalderen på erfaringens grundlag.
  Et stor fremskridt blev opnået i 1840, da Justus von Liebig gennem sine banebrydende arbejder anlagde en kemisk forståelse af jordbunden og dens ydeevne. Han udviklede den betragtning, at jordbunden kunne sammenlignes med en bankkonto, idet plantenæringsstofferne var at betragte som indsat formue, hvis beståen beroede på, om der blev indsat lige så store mængder, som afgrøderne udtog i forbindelse med deres vækst – med andre ord: af tilførslen af gødning. von Liebig formulerede endvidere det princip, at afgrødevæksten var begrænset af det plantenæringsstof, som der for en afgrødes vækst var mindst mængder af i forhold til behovet. Men von Liebig nåede ikke frem til en forståelse af ulighederne i jordbundssammensætningen og årsagerne hertil.
  Moderne jordbundslære fik først sit gennembrud omkring 1870, da den russiske jordbundsforsker V.V. Dokutjajev erkendte eksistensen af jordbundsprofilerne og nåede frem til årsagerne til disses ulige former som værende sammenhængende med klima- og plantebælter. Dermed var vejen åbnet for den forskning, der førte frem til moderne jordbundslære.
  Hvad er jord?
  "Jord" er et sammensat miljø bestående af fire dele:
  Sammensætningen af disse bestanddele veksler fra sted til sted og med jorddybden, men i grove træk kan man regne med, at de faste bestanddele tilsammen udgør halvdelen (og heraf udgør mineraler almindeligvis mere end 90%), mens vand og luft – der befinder sig i poremellemrum – udgør den anden del. Sammensætningen vil dog variere dels over kortvarig, dels over langvarig tid. Således vil et regnskyl kortvarigt betyde, at vand optager en større dels af poremellemrummet end luft. Omvendt vil tørke indebære, at luftens andel vokser i forhold til vandet på grund af fordampning og manglende vandtilførsel.
  "Jordbunden" kan siges at udgøre den del af jordens overflade, der befinder sig over den uorganiske undergrund og hvor planter og dyr lever.
  Jordbundens lagdeling.
  Jordbunden er ikke ens fra øverst til nederst men mere eller mindre lagdelt. De lag, der kan udskilles og som afviger indbyrdes med hensyn til:
  kaldes i fagsproget for "horisonter", mens den samlede lagserie kaldes en "soil-serie" (engelsk: "soil profile").
  Man skelner mellem overordnede og underordnede horisontbetegnelser. De overordnede horisonter, der kan forekomme, er fra øverst til nederst følgende:
  Underordnede horisontbetegnelser (der tilføjes den overordnede betegnelse) er:
  Jordbundens dannelse.
  Jordbunden er skabt ved vekselvirkning mellem flere ulige forhold: "J = f (cl, o, r, p, t)", idet
  Denne formel for jordbundens udvikling blev formuleret af Hans Jenny i 1941 og medtager såvel ydre som jordbundens indre egenskaber. Til de anførte forhold kan tilføjes menneskets indgriben ("m"). 
  "Klimaets" indflydelse viser sig på mange måder: temperaturer, fugtighed, evapotranspiration, regnskyllenes egenart og omfang, omfang af solskin med mere. Ikke mindst spiller det en rolle, om nedbøren over stiger fordampningen, idet det nedsivende vand da vil kunne udvaske (og dybere nede udfælde) stoffer.
  "Planter og dyr" spiller en afgørende rolle for stofnedbrydelsen og -omsætningen i jordbunden: bakterier og svampe medvirker dels ved den indledende nedbrydning af plantemateriale, dels ved omdannelsen til andre kemiske forbindelser; mider, springhaler, regnorme og (i tropiske egne) termitter medvirker i denne forbindelse. Plantedækket spiller desuden en rolle som fastholder af vand og næring og ved delvist at beskytte jordoverfladen mod klimaets indflydelse. Plantedækkets art og sammensætning indflyder tillige på hvilke grundstoffer og vandmængder, der udnyttes. 
  "Relieffet eller jordoverfladens terrænforhold" yder indflydelse ved den virkning, det tillader klimaet at udøve. Hvor jordoverfladen hælder, vil regnvand til dels løbe af i stedet for at sive ned i jordbunden, og ligeledes vil terrænhældningen i forhold til solen indvirke på opvarmning og skygge og dermed fordampning og evapotranspiration.
  "Udgangsmaterialet", herunder mineralblandingen, har indflydelse på hvilke kemiske processer, der kan finde sted.
  "Tiden" spiller en rolle, idet de ulige omdannelser og profildannelser ikke sker på een gang men derimod ved gentagne processer. I en jomfruelig jord (aflejret af isen under en istid) vil der ikke være nogen entydig lagdeling. Den indtræder først, når udvaskning og udfældning har gentaget sig flere gange over en længere periode.
  Vil man forstå oprindelsen af et stedligt jordbundsprofil, må man således tillige iagttage de stedlige vilkår i klimatisk og anden henseende og komme til klarhed over hvilke processer, der er fundet sted og hvordan.
  Jordbundsprofildannende processer.
  Jordbundsprofiler dannes som udfaldet af en række kemiske processer i jordbunden. Man kan skelne mellem:
  Forenklet sagt vil regnvand ladet med syrer angribe det nedbrudte organiske materiale og sammen med kultveilte danne forbindelser, som angriber det ikke-nedbrudte materiale.
  Grundregler for jordbundens processer.
  Grundreglerne for jordbundens processer er enkle:
  Forvitring og dens forudsætninger.
  Jordbundens mineralblanding fremkommer enten ved forvitring af fast klippe eller af løse mineraler. Den omfatter mineraler som:
  desuden:
  Forvitringszonen omfatter kun 5-6 almindelige bjergarter opbygget af 5-6 mineraler og altovervejende sammensat af kun 8 grundstoffer:
  der tilsammen udgør 90% (rest 10% til andre). De vigtigste grundstoffer er således:
  desuden (for at fremkalde forvitringsprodukter):
  "Fysisk forvitring" kan forekomme af følgende årsager:
  "Kemisk forvitring" optræder ved en af følgende årsager:
  Tilgængelighed for planterne.
  Forudsætningen for, at næringssaltene ikke umiddelbart bliver udvaskede, men bevares i jorden som tilgængelige for planterne, er omfanget og tilstedeværelsen af ler og humus. Begge disse jordkolloider bliver under indflydelse af vand elektrisk ladede og opløses til kationer og anioner. De optager anioner (÷ ioner) og bliver derved negativt ladede. Det betyder, at de kan fastholde positivt ladede kationer (+ ioner). Det betyder også, at de med deres mange (flervalente) kationer kan sammenbinde flere kolloide molekyler sammen (kaldet "klyngedannelse" eller "flokkulering"), så der opstår byggeblokke (kaldet "mononer") af kolloider med kationbelægninger. Disse byggeblokke kan yderligere hæftes sammen til makrobyggeblokke ("polyoner"), der kan sammenbindes med andre og grovere jordpartikler under dannelse af jordkrummer eller "humusmolekyler" – ofte omgivet af en vandhinde ("miceller"). 
  Altså: oprindelige kemiske forbindelser opløses i ioner, en del ioner bliver bundet af ler og humus, andre føres med vandet nedad og kan ved tilstrækkelig ophobning udfældes – eller blive ført helt bort fra jordbunden med vandet. Jordbundens plantevækst og dyreliv indvirker på procesforløbene.
  Udvaskning og dens forudsætninger.
  Kemisk forvitring bevirker sammen med vand dels frigørelse af uorganiske salte, der optræder som ioner (dels kationer: NH4+, K+, Ca++, Mg++, dels anioner: NO3÷, SO4÷÷, HPO4÷÷, H2PO4÷). Disse forbindelser lader sig bortføre af det nedsivende vand. 
  "Udvaskningen" kendetegnes ved, at ulige kemiske forbindelser har uens rørlighed. Man kan i overensstemmelse hermed udskille fire grupper:
  Lernedslemning og dens forudsætninger.
  Under udvaskning af lerjorder vil pH på et tidspunkt være omkring 5-6. Under disse forhold er vilkårene gunstige for at lermineraler fra øvre lag føres ned i undergrunden af det nedsivende vand. Fra omkring 50 cm`s dybde vil leret atter blive aflejret og kan danne hinder ("lerskind"), der under særlige forhold kan lukke så mange porer, at luftskiftet bliver hæmmet.
  Podzolering og dens forudsætninger.
  I stærkt forsurede sandjorder med pH omkring 4 og hvor der tillige er udviklet et morrlag, kan der ske en udvasking af sesquioxider (Fe2O3 og Al2O3) fra de øvre jordlag, der efterfølgende udfældes i dybere liggende lag. Denne udvaskning af sesquioxider sker i binding til humusforbindelser, der er udviklede under et morrlag. Udfældning kan ske, når en tilstrækkelig stor del af humusforbindelserne har bindinger til jern eller aluminium. Podzoleringen vil fremtræde ved, at de øvre lag er afblegede, mens B-horisonten øverst vil være sort som følge af et stort humusindhold ("humus-al"), og umiddelbart der under mørk rødbrun som følge af jernilterne ("jern-al"). B-horisonten vil fremtræde cementeret som følge af, at sesquioxiderne sammenkitter sandkornene.
  Gleydannelse og dens forudsætninger.
  Gleydannelse forekommer under forhold, hvor grundvandsstanden vedvarende står højt i jordbunden. Vandets tilstedeværelse indebærer fravær af luft og dermed ilt. Under disse forhold reduceres jern til Fe++, hvilket giver grønlige eller blålige farver – eller udvaskes og efterlader grå farver.
  Udviklingsforløb for jordbundens lagdeling.
  Til belysning af udviklingsforløbet ved dannelsen af jordbundslagdeling kan bruges to ulige jorder: en lerjord og en sandjord.
  Udviklingsforløbet for jordbundslagdelingen på en lerjord.
  På en kalkholdig lerrig aflejring som f.eks. moræneler vil der indledningsvis dannes to jordlag i form af en jord med en humusholdig horisont (A-horisont) beliggende oven på det jordbundsmæssigt uforstyrrede geologiske udgangsmateriale (C-horisont).
  Forvitringsprocesser vil dog hurtigt føre til, at der fra A-horisonten udvaskes jernilte og jernhydroxider, der efterfølgende vil blive udfældet nedenfor i en Bw-horisont. Herved er dannet en typisk brunjord.
  Det vand, der siver ned gennem jordbunden, får kalken til langsomt at trænge nedefter i jordbunden, og de øverste dele af jordbunden bliver surere. I takt med calsiumudvaskning og strukturdannelse under A-horisonten opstår de rette betingelser for lernedslemning. Herefter dannes en lerudvaskningshorisont (E-horisont) og under denne en lerudfældningshorisont (Bt-horisont).
  Det næste trin i udviklingen er, at lerudfældningshorisonten langsomt nedbrydes. Lerudfældningshorisonten vil da fremtræde med en mængde mere eller mindre lodretgående afblegede tunger af lerudvasket materiale, der kan være flere cm brede (Bt/E-horisont). Over en længere tid kan lerudfældningshorisonten helt nedbrydes, og/eller der kan udvikles en podsol i lerudvaskningshorisonten. Meget få jorder i Danmark er endnu nået dertil.
  Udviklingsforløbet for jordbundslagdelingen på en sandjord.
  Udviklingen i sandjorder begynder i princippet på samme måde som for lerjorderne: Der dannes først en humusholdig horisont (A-horisont) over det af jordbundsprocesser uforandrede geologiske udgangsmateriale (C-horisont). Dernæst dannes en brunfarvet horisont, skabt ved forvitringsprocesser med frigivelse af sesquioxider (jern- og aluminium-ilter) (Bw-horisont). Herved dannes en brunjord.
  Udviklingen fortsætter med podsoleringsprocesser, der kan ende med en typisk podsol, det vil sige en jord, der både har en veludviklet humus-al-horisont (Bh-horisont) og en veludviklet ofte cementeret jern-al-horisont (Bs-horisont). Et sidste og mere sjældent forekommende udviklingstrin er dannelse af lyse tunger af blegsand (E-materiale) omkranset af sort Bh-materiale, der gennemskærer Bs-horisonten.
  Jordbundstyper og deres udbredelse.
  FAO skelner mellem lidt over hundrede jordbundstyper, der samles i 25 hovedgrupper, nemlig: