text: Lille oldbabylonsk grammatik af 
  Introduktion til Oldbabylonsk.
  Oldbabylonsk er et østsemitisk sprog, som blev brugt i oldtidens Mesopotamien (omfatter omtrent nutidens Irak) fra cirka 2000-1500 fvt. Det blev skrevet med kileskrift.
  Oldbabylonsk er en akkadisk dialekt. Akkadisk er samlebetegnelse for en række østsemitiske sprog, der alle sandsynligvis har rødder i et såkaldt ”Tidligst semitisk”-sprog fra første halvdel af det 3. årtusinde fvt. Fra 2600 fvt. kendes indskrifter på oldakkadisk, som via Sargon af Akkad (cirka 2300 fvt.) blev gjort til rigssprog. Det er fra oldakkadisk, at oldbabylonsk udspringer, men den præcise forbindelse mellem disse kendes ikke.
  De akkadiske sprogs videre udvikling gennem de efterfølgende 15. hundrede år inddeles i tre perioder: Fra cirka 1500-1000 fvt. kalder vi sproget for mellembabylonsk, fra cirka 1000-600 fvt. kalder vi det for nybablonsk, og 600 fvt. til 100 evt. kalder vi det senbabylonsk.
  Omtrent samtidig med oldbabylonsk blev en nært beslægtet dialekt af akkadisk anvendt i det nordlige Mesopotamien. Denne dialekt kaldes oldassyrisk, og den ligger omtrent så tæt på oldbabylonsk, som svensk ligger på dansk. Efterhånden fjernede de to dialeekter sig længere og længere fra hinanden.
  Periodeinddelingen af det assyriske sprogs udvikling i nord svarer til den for det babylonske sprog i syd. Efter oldassyrisk fra cirka 2000-1500 fvt., kommer det vi kalder mellemassyrisk (ca. 1500-1000 fvt.), og fra cirka 1000-600 fvt. kommer det vi kalder nyassyrisk.
  Fonologi.
  Vokalerne.
  Der er tre simple vokaler på akkadisk: a, i og u. Derudover kan e afledes af enten a eller i.&lt;br&gt;
  Vokalerne findes som korte (a, e, i, u), lange (ā, ē, ī, ū) og ekstralange (â, ê, î, û). &lt;br&gt; 
  Derudover er der de to halvvokaler w og j.&lt;br&gt;
  Af senere græske transkriptioner af akkadisk kan det ses, at der også har været vokalen o.
  Konsonanterne.
  Kosonanterne er: d, t, ţ, n, b, p, m, g, k, q, z, s, š, ş, l, r, ’(alef), h.&lt;br&gt;
  NB: h skal skrives med en bue under. Udtales som ch i det tyske Bach!
  Morfologi.
  Verber.
  Verbernes vokalmønster.
  Verber har normalt en rod på tre konsonanter, der kaldes 1., 2. og 3. radikal.&lt;br&gt; 
  Verbalrodden prs har konsonantskelettet p-r-s bestående af radikalerne r1-r2-r3.&lt;br&gt; 
  Vokalerne -a- -ā- inden i konsonantskelettet p- -r- -s modificerer roden. De fortæller os, at vi her har at gøre med prs i infinitiv.&lt;br&gt; I imperativ hedder prs for eksempel purus. Det kan ses af vokalerne -u- -u-.
  Der findes grundlæggende fire typer af verber. Vi kalder dem a/u, a/a, i/i og u/u verber.&lt;br&gt; Disse bogstaver er verbernes vokalmønstre, og de har betydning for, hvordan verbet bøjes.
  Lad os se på et a/a verbum som şbt:&lt;br&gt;
  Det første a betyder, at verbet har a mellem 2. og 3. radikal i præsens og perfektum.&lt;br&gt; Det andet a betyder, at şbt i modsætning til prs har a mellem 2. og 3. radikal i præteritum og i imperativ. prs havde u!&lt;br&gt; 
  I ordbøgerne skriver vi vokalmønsteret i en parentes efter verbet, der per konvention er sat i infinitiv.
   Infinitiv: parās (a/u)| Præsens: parras| Perfektum: ptaras | Præteritum: prus|Imperativ: purus| 
   şabāt (a/a)| şabbat| ştabat*| şbat| şabat|
   šarāq (i/i)| šarriq| štariq | šriq| širiq|
   maqāt (u/u)| maqqut| mtaqut | mqut| muqut|
   *t bliver assimileret med ş. Vi får derfor ştabat&gt;şşabat.
  Verbernes stamformer.
  Verberne vi så på ovenfor stod alle i grundform. &lt;br&gt;Der findes i alt fire stamformer, som verberne kan stå i. De farver grundbetydningen af verbet på forskellige måder:
   Form: | Infinitiv: | Beskrivelse:
   G-form | parās | Grundform (grundbetydning)
   D-form | purrus | 2. rad fordobles (emfase)
   Š-form | šuprus | š- er præfiks (kausativ)
   N-form | naprus | n- er præfiks (passiv)
  Stamformerne underdelses med et -ta- infiks i en Gt-, Dt- og Št- form (OBS der er normalt ingen Nt) samt med et -tan- infiks i en Gtn-, Dtn-, Štn- og en Ntn-form.&lt;br&gt; Derudover forekommer der en sjældnere ŠD-form: 
   Gt-form | pitrus |-ta- er infiks
   Gtn-form | pitarrus* |-tan- er infiks
   Dt-form | putarrus |-ta- er infiks
   Dtn-form | putarrus** |-tan- er infiks 
   Št-form | šutaprus |-ta- er infiks
   Štn-form | šutaprus*** |-tan- er infiks
   Ntn-form | itaprus**** |-tan- er infiks
   ŠD-form | šuparrus |š-præfiks, 2. rad fordobles
   *n er svagt. Det assimileres her til det efterfølgende -r-
   **man ville forvente putanrrus hvor n’et i infikset blev assimileret til det 
   efterfølgende 
   -r-. Det giver formen putarrrus, som ikke er acceptabelt.
   ***man ville forvente šutanprus. Det giver formen šutanprus, som ikke er acceptabel 
   som 
   tilfældet ovenover med formen putarrrus. Man kan nemlig ikke have tre på hinanden følgende 
   konsonanter -CCC-.
   ****som ovenover gælder reglen: ingen -CCC- konstruktion (nitanprusu &gt; nitaprus). nitaprus 
   &gt;itaprus skyldes, at n- er svagt. 
  Udover disse stamformer kan få verber forekomme i sjældne Nt- og R-former (parusus, 3. rad fordobles). Deres forekomst er meget begrænset.
  Stamformerne giver roden sin særlige betydning:&lt;br&gt; For eksempel betyder prs i grundformen parās at dele, men i D-formen betyder det at sønderdele. I Š-formen betyder det at få til at dele, mens den endeligt i N-formen betyder at blive delt.
  Underindelingerne i -t og -tn former giver rodden en yderligere specifik betydning.&lt;br&gt; -t giver roden en enten reciprok (x↔y), refleksivt (x←) eller separativtiv (x→) betydning&lt;br&gt; -tn giver den en itterativ betydning (noget der gøres meget, vedvarende, kontinuerligt). 
  De finite former.
  Præsens: Nutid, fremtid, datid om vane&lt;br&gt;
  Dannes med fordobling af anden radikal&lt;br&gt;
  NB: Ntn-formen er en undtagelse, fordi en fordobling af 2. radikal i præsens ville resulterer 
  i en -CCC- konstruktion, som ikke er tilladt (fx ttanappras &gt; ttanapras) 
  Perfektum: Afsluttet fortid med dets konsekvenser nu&lt;br&gt;
  Dannes med et -ta- infiks&lt;br&gt;
  NB: şşabat er et eksempel på assimilation, hvor et -t- infiks assimilerer med ş, der er 
  roddens 1. radikal. Reglen gælder, når 1. radikal er enten d, ţ, s, ş og z. 
  Som det ses af ovenstående assimilerer -t- ikke til š; derfor formen štariq 
  NB: Når der tilføjes en vokalendelse efter den sidste radikal i G-form perfektum synkoperer 
  vokalen mellem de to sidste radikaler. Fx ptarasū &lt; ptarsū
  Præteritum: Datid i fortællemåde&lt;br&gt; 
  Dannes ved at stille 1. og 2. radikal sammen&lt;br&gt; 
  NB: G-perfektum og Gt-perfektum er som sagt identiske. De udviser derfor begge den samme vokalsynkope, hvor den anden vokal synkoperer.&lt;br&gt; 
  Det må derfor ud fra sammenhængen afgøres, om fx ptaras enten er Gt-præt. eller G-perf.&lt;br&gt; 
  I N-præt. er der også vokalsynkope (fx pparisū &gt; pparsū) 
  Imperativ: Befalinger&lt;br&gt;
  Imperativ dannes som præteritum uden præfiks (fx purus)&lt;br&gt;
  Den forekommer kun i 2. person.Det markeres af de almindelige endelser på de personlige, dependente pronominer i 2. person
  2. m. s.: -ø Eksempel: purus
  2. f. s.: -ī Eksempel: pursī
  2. c. p.: -ā Eksempel: pursā 
  NB: Der er vokalsynkope i G-imperativ, når der tilføjes en vokalendelse efter sidste radikal.&lt;br&gt; 
  Fx: purusā &gt; pursā 
  Den første vokal mellem 1. og 2. radikal er i G-form i imperativ den samme som den anden 
  vokal mellem 2. og 3. radikal.&lt;br&gt; 
  Vokalen kan derfor aflæses af det enkelte verbums type (a/u, a/a, i/i eller u/u).
  De eneste undtagelser er a/a verberne lmd, plh, pšh, rkb og tkl, der indsætteret -i- mellem 
  1. og 2. radikal i stedet for det forventede a (fx lmd (a/a) lmad &gt; limad). 
   
  I D- og Š-form markeres det ikke, om verbet er et a/u, a/a, i/i eller u/u verbum.&lt;br&gt; 
  I N og Ntn-formen har i/i verber en selvstændig form i præsens og prefektum, der markeres af et -i- mellem 2. og 3. radikal.&lt;br&gt; 
  I de øvrige former er vokalen et -a- i præsens og perfektum.&lt;br&gt; 
  Nedenfor vises rodden prs (a/u) i de fire stamformer G, D, Š og N i henholdsvis præsens, præteritum, perfektum og imperativ.&lt;br&gt;
   | G-form | D-form |Š-form | N-form
   Præsens | parras* | parras | šapras | pparras*,**
   Perfektum | ptaras | ptarris | štapris | ttapras**
   Præteritum | prus | parris | šapris | pparis**
   Imperativ | purus | purris | šupris | napris
   *Fordoblingen af 2. rad i præsens i G- og N-formen er uheldig for deres genkendelighed. 
   De kan let forveksles med D-formen, hvor 2. radikal også er fordoblet. Man må i stedet se 
   på personafikset (i G- og N-formen er det i-, medens det i D- og Š-formen er u-). 
   **I N-formen assimileres stammens n-præfiks med den efterfølgende konsonant (præs. 
   inparras &gt; ipparras, præt. inparis &gt; ipparis, perf. intapras &gt; ittapras). 
   NB: Pas på ikke at blande Gt-præs. sammen med G-perf., da de begge har -ta- infikset som 
   mærke. Man må i stedet se på 2. rad, der fordobles i præs. (Gt-præs. iptarras, G-perf. 
   iptaras). 
   Men hvordan stiller det sig så med G-perf. og Gt-præt? I G-perf. mærkes tempusformen 
   af et -ta- infiks (iptaras) og i Gt-præt mærkes stamformen af et -ta- infiks (iptaras). 
   Man kan derfor ikke se forskel på de to former, og må i stedet afgøre om det er det ene 
   eller det andet ud fra sammenhængen. 
   NB: Vokalmønsteret fortæller os om verbets bøjning i tid, når verbet står i grundform. 
   I de øvrige former bøjes a/u, a/a, u/u og i/i verber ens. En undtagelse, og dem er der altid i 
   grammatik, er som nævnt i/i verber i N- og Ntn-form. 
  Optativ&lt;br&gt;
  Optativ (også kaldet prekativ og injunktiv) er et præfiks, der kan sættes foran på verber i præteritum for at angive et ønske eller en vilje.&lt;br&gt; 
  Det findes kun i 1. og 3. pers. sg. og pl. I 2. pers. sg. og pl. bruges imperativ.&lt;br&gt;
  Verbet tilføjes henholdsvis maskulinum og femininum i 3. pers. pl. suffikset -ū og -ā.&lt;brZ 
  Ordet optativ kommer af det latinske ord optativus, som betyder ønske.&lt;br&gt;
   Optativ: lu- i 1. pers. sg. (fx luprus, jeg vil afgøre) 
   i ni- i 1. pers. pl. (fx i niprus, vi vil afgøre) 
   li- i 3. pers. sg. og pl. (fx liprus, han vil afgøre)
   li- i 3. pers. pl. (fx liprusū/ā, de vil afgøre)
  Vetitiv&lt;br&gt;
  Vetitiv er den negerede udgave af optativen, og den udtrykker et negativt ønske eller vilje, men i modsætning til optativen findes vetitiven også i 2. person.&lt;br&gt; Hvor optativen kan oversættes med ’Gid de må…’, kan vetitiven oversættes med ’Gid de ikke må…’.&lt;br&gt; 
  Den dannes ved at sætte et ajj-præfiks foran på verbet, når det starter på en vokal, og et ē- præfiks, når det starter på en konsonant. 
   Vetitiv: ajj- i 1. pers. sg. (fx ajj-aprus) ē- i 2. pers. sg (fx ē-taprus/ī)
   ajj- i 3. pers. sg. (fx ajj-iprus) ē- i 1. pers. pl. (fx ē-niprus)
   ajj- i 3. pers. pl (fx ajj-iprusū/ā) ē- i 2. pers. pl. (ē-taprusā)
  De infinite former.
  Til disse former hører infinitiver, verbaladjektiver samt participier.&lt;br&gt; 
  De opfører sig nominelt og bøjes i kasus.&lt;br&gt; 
  Infinitiv bøjes som substantiverne, medens participium og verbaladjektiv bøjes som adjektiverne.&lt;br&gt;
  NB: I Gt- og Gtn-form assimilerer -t- ligesom i G-perf. med et forudgående d, ţ, s, ş og z.&lt;br&gt; 
  I de infinite former er der ikke noget præfiks, fordi de ikke kan have subjekt,
  og når første radikal enten er d, ţ, s, ş eller z i de infinite former i Gt og Gtn, 
  laver de metatese med -t-, som foranstilles verbalstammen.
  Infinitiv&lt;br&gt; 
  Dannes i G-form ud fra formlen: r1-a-r2-ā-r3(+kasus)&lt;br&gt; 
  I de øvrige former, inkl. Gt og Gtn, indsættes vokalen -u- mellem 2. og 3. radikal.&lt;br&gt;
  Infinitiv er i Gt-, Gtn-, D-,Dt-, Dtn-, Š-, Št-, Štn-, N- og Ntn-formen 
  identisk med de tilsvarende former af verbal adjektiver.
  Verbal adjektiv&lt;br&gt;
  Dannes i G-form ud fra formlen: r1-a-r2-v-r3-(+kasus)&lt;br&gt; 
  NB: I G-form synkoperer den sidste vokal, når der tilføjes en vokalendelse på verbal
  adjektivet (fx parisum &gt; parsum).&lt;br&gt; 
  Vokalen mellem r2 og r3 er som regl et -i-. Enkelte verber har -a- og -u-&lt;br&gt;
  I de øvrige former, inkl. Gt og Gtn, indsættes vokalen -u- mellem 2. og 3. radikal.&lt;br&gt; 
  Verbal adjektivet er i Gt-, Gtn-, D-,Dt-, Dtn-, Š-, Št-, Štn-, N- og Ntn-formen 
  identisk med de tilsvarende former af infinitiver.&lt;br&gt;
  Verbal adjektiverne kan både bruges attributivt (fx god mand) og prædikativt (fx manden er god).&lt;br&gt;
  Attributivt bøjes adjektivet efter det nomen, som det modificerer, i køn, tal og kasus.&lt;br&gt;
  Prædikativt konstrueres adjektivet som en stativ ud fra stammen.&lt;br&gt; 
  Tempus markeres ikke, da der er tale om en tilstand og ikke en proces.&lt;br&gt; 
  Oversættelsen af tid må afgøres ud fra sammenhængen.&lt;br&gt;
  Endelig kan verbal adjektivet bruges substantiveret og beskrive en person eller en ting 
  som er eller var det, som beskrives af verbet.&lt;br&gt;
  Almindeligvis bøjes de som substanitverede adjektiver som adjektiver, 
  men de kan også bøjes som substantiver.&lt;br&gt;
  Participium&lt;br&gt;
  Dannes i G-form ud fra formlen: r1-ā-r2-i-r3-(+kasus)&lt;br&gt;
  De øvrige former dannes af præteritum og tilføjes præfikset mu-.&lt;br&gt; 
  Vokalen mellem 2. og 3. radikal er imidlertid altid -i- (præt. kan også have -a- og -u-)&lt;br&gt;
  NB: I Gt- og N-form synkoperer den sidste vokal, når der tilføjes en vokalendelse på 
  participiet
  Ventiv.
  Ventiv er et suffiks, der kan sættes bag på verber. Det angiver en nuanceforskel fra grundbetydningen, som er svær at oversætte.&lt;br&gt; Ordet selv kommer af det latinske ventus, der betyder vind, og formen kan forklares som det, der går i retning af den talendes opmærksomhed, eller det som er i centrum for den talendes opmærksomhed (det er ofte den talende selv). 
  Nuancen med -am er, at personen nærmer sig den talende.
   Ventiv: -am i sg. og 1. pers. pl (fx iparrasam)
   -nim i 2. og 3. pers. pl. (fx iparrasūnim) 
   NB: I 2. fem. sg bliver formen -īm. Pronominal sufikset er i denne bøjning -ī, og -am 
   (ventiven) bliver derfor assimileret til -īm (tašapparī-am &gt; tašapparīm).
  Stativ.
  Stativ kommer af det latinske ord stativus, som betyder stående.&lt;br&gt; 
  Formen er nominel og hører nærmere til under nominer (substantiver og adjektiver) end verber, da det er en prædikatform, som bruges i stedet for former af ’at være’, der ikke findes på OB.&lt;br&gt; 
  Se nærmere under status absolutus nedenfor.
  Substantiver.
  Substantiver findes i to former: Status rectus og status constructus (eller bare konstrukt).&lt;br&gt;
  Status rectus.
  Status rectus formen er fri, og den kan derfor stå alene.&lt;br&gt;
  Den dannes med tilføjelse af en kasusendelse på nominet, der bøjes i nominativ/akkusativ/genitiv i maskulinum/femininum og singularis/dualis/pluralis:
   Maskulinum Femininum
   Singularis Dualis Pluralis Singularis Dualis Pluralis
   Nominativ -um -ān -ū -(a)tum* -tān -ātum
   Akkusativ -am -īn -ī -(a)tam* -tīn -ātim
   Genitiv -im -īn -ī -(a)tim* -tīn -ātim
   *-at- infikset i fem. foran suffikserne -um, -am og -im er svagt. Derfor er den korrekte form 
   af det forventede mar-atum &gt; martum. -a-’et falder altså væk. Det synkoperer. 
   Eksempler: mārum (søn) bøjes mārum, māram, mārim, mārū, mārī*, mārī* 
   mārtum (datter) bøjes mārtum, mārtam, mārtim, mārātum, mārātim*, mārātim* 
   *Da endelserne er identiske i de to kasus akk. og gen. i pl. slås de sammen til en 
   maskulinum og en femininum pluralis oblicus. Altså: mask. pl. obl. af mārum er mārī, fem. pl. 
   obl. af mārtum er mārārtim.
   NB: Visse verbers køn er leksikalsk, og ikke morfologisk, så som nārum (flod). Suffikset -um 
   fortæller os umiddelbart, at det er en mask. sg. nom., men det er faktisk fem. sg. nom. 
  Status constructus.
  Status constructus formen er bundet, og den kan derfor ikke stå alene.&lt;br&gt; 
  Den står som modifikator til et hoved; fx i mārat mārim (sønnens datter), hvor mārat (datter) 
  er bundet til mārim (sønnens).&lt;br&gt; 
  I Status constructus forkortes substantivet ved at fjerne kasusendelsen. For eksempel hedder hus i rectus formen i mask. nom. sg. bītum, mens den i konstrukt mask. sg. i både nom., akk. og gen. bare hedder bīt.
   Maskulinum Femininum
   Singularis Pluralis Singularis Pluralis
   Nominativ -ø -ū -at -āt
   Oblicus -ø -ī -at -āt
   NB: I nogle tilfælde har substantivet vokalen -i efter den sidste konsonant i sg. 
   Det drejer sig om de bundne former af ord, der kun har en stavelse (fx abi far), to ens 
   konsonanter i enden (fx libbi hjerte) samt femininer, der ender på -š (fx napišti liv). 
   Eksempler: bīt ilim (gudens hus), ilat ilātim (gudindernes gudinde), ili mātim (landets gud).
  Status absolutus.
  Status absolutus er en form, som verbet sættes i, når man fuldstændigt ubetinget understreger noget.&lt;br&gt;
  Absolutus formen dannes som den bundne form ved at fjerne kasusendelsen fra rectus formen: 
  For eksempel hedder rectusformen šarrāqum (tyv) šarrāq (tyv!)i absolutus formen. 
  NB: Den første sætning ovenfor er i øvrigt en nominalsætning. Den har nemlig ikke noget verbal, og prædikatet udgøres af absolutus formen šarrāq. &lt;br&gt;
  Stativ.
  Stativ er en konsekvens af status absolutus.
  Det er en prædikatform i sætninger uden verbal, som består af en adjektiv stamme (fx paris af prs roden) samt et pronominalt enklitikum, der tjener som sætningens subjekt.&lt;br&gt; 
  Her er pars (af parsum: afgørelse) prædikat, og det modificerer det nominelle hoved -āku (jeg er).&lt;br&gt;
   Stativ: 
   Singularis Pluralis
   -āku i 1. pers.c (communalis er fælleskøn) -ānu i 1 pers.c.
   -āta i 2. pers. mask. -ātunu i 2. pers. mask 
   -āti i 2. pers. fem. -ātina i 2. pers. fem.
   -ø i 3. pers. mask. -ū i 3. pers. mask.
   -at i 3. pers fem. -ā i 3. pers fem.
   NB: Prædikatformen betegner en tilstand og er som sådan tidsløs. Om denne tilstand finder sted 
   i fortiden, nutiden eller fremtiden må man så slutte sig til ud fra sammenhængen som i 
   eksemplet med parsāku ovenover. 
   I modsætning til stativen betegner de finite tider af den samme rod (fx prs) en proces, der 
   markers på rodden. 
   Eksempel: aprus (jeg afgjorde) 
   parsāku (jeg, der har afgjort/ jeg, der afgører/ jeg, der vil afgøre). 
   Eksempler med stativ: šar-ø (han er kongen). Hammurabi šar-ø Bābilim (Hammurabi, 
   han er kongen af Babylon), šar-ø Bābilim šū (han er Babylons konge).
  Adjektiver.
  Adjektiver findes ligesom substantiver i rectus og constructs formen.&lt;br&gt; 
  De dannes af en verbalrod efter mønsteret r1-a-r2-v-r3.&lt;br&gt; 
  Vokalen mellem 2. og 3. radikal er for det meste -i- som i adjektiv stammen paris af roden prs.&lt;br&gt; Det kan dog også være -a- som i rapaš (bred) eller -u- som i zapur (ondsindet). 
  Adjektiver står i samme køn, tal og kasus som det nomen, de modificerer, der skal være kongruens, og deres endelser er som nominernes med undtagelse af mask. pl.:
   Maskulinum Femininum
   Singularis Pluralis Singularis Pluralis
   Nominativ -um -ūtum -atum -ātum
   Akkusativ -am -ūtim -atam -ātim
   Genitiv -im -ūtim -atim -ātim
   Eksempel: parsum, parsam, parsim, parsūtum, parsūtim, parsūtim
   paristum*, paristam, paristim, parisātum, parisātim 
   *Man ville forvente parisatum, men da man ikke kan have to på hinanden følgende korte 
   stavelser falder -a-’et væk. Man siger, at vokalen synkopere. Det er et eksempel på 
   vokal synkope.&lt;br&gt; 
   Et andet eksempel:&lt;br&gt; 
   napištum (af npš liv) &lt; napišatum. 
   I pl. er formen napišātum &gt; napšātum. 
  Status rectus formen er attributiv. Status constructus er prædikativ. 
  Den prædikative konstruktion fungerer også med nogle substantiver som fx šarrum. 
   Hammurabi šar (Hammurabi er kongen) 
  Konjunktioner.
  Hypotagmer.
  Subjunktiv kommer af det latinske ord subjungere, der betyder at forene under.&lt;br&gt; Subjunktiv bruges til at forbinde en hovedsætning med en bisætning ved hjælp af konjunktioner (hypotaxis), som kan oversættes med vore danske thi, fordi, efterdi, dersom, eftersom, som, tilmed osv.&lt;br&gt; Formen dannes ved at sætte et -u suffiks bag på verbet, men det bortfalder, når der står et andet suffiks efter verbet. 
  -u'et er i det sidste eksempel faldet bort på grund af pronominal cirkumfikset ta- -ā, 
  der står efter verbet.
  Hendiadys.
  Hendiadys, eller at forbinde tætliggende begreber, dannes ved at anbringe et -ma enklitikum bag på verbet. 
  -ma brugs også i verbalsætninger på andet end verbet, hvor enklitikumet ikke er en konjuktion; i stedet bliver det brugt til at give betydingtyngde, emfase. -ma topikaliserer med andre ord sætningens naturlige prædikat. &lt;br&gt;
  I en dansk oversættelse af den akkadiske brug af -ma kan topikaliseringen indikeres ved at placere det betonede først i sætningen.
  Et -ma kan blive sat bag på personnavne for at topikalisere dem. Det optæder typisk i indledning af de oldbabylonske breve, der oplyser brevets afsender og modtager, der findes på grundformen: 
  Paratagmer.
  Sideordnende konjunktioner udtrykkes med u (og) samt med ū(/)lū (enten x eller y).
  Pronominer.
  Dependente pronominer.
  Personlige, dependente pronominer&lt;br&gt; 
  De personlige, dependente pronominer markeres af et cirkumfiks på finite verber.&lt;br&gt; 
  De findes i en fælles G- og N-form samt i en fælles D- og Š-form.&lt;br&gt; 
  Forskellen består i, at G- og N-formens vokaler er i og a, medens alle præfigerede vokaler i D- og Š-form bliver u-. 
   G- og N-form D- og Š-form 
   Singularis Singularis
   1. pers. c. a- -ø 1. pers. c. u- -ø
   2. pers. m. ta- -ø 2. pers. m. tu- -ø 
   2. pers. f. ta- -ī 2. pers. f. tu- -ī
   3. pers. c. i- -ø 3. pers. c. u- -ø
   Dualis Dualis 
   3. pers. c. i- -ā 3. pers. c. u- -ø
   Pluralis Pluralis
   1. pers. c. ni- -ø 1. pers. c. nu- -ø
   2. pers. c. ta- -ā 2. pers. c. tu- -ā
   3. pers. m. i- -ū 3. pers. m. u- -ū
   3. pers. f. i- -ā 3. pers. f. u- -ā
   NB: D- og Š-formen opløser forskellem mellem 1. pers. c. sg. og 3. pers. c. sg. og du.
   Verber med e i sig i stedet for a ændrer a'et i præfikset til et e.
   Eksempel: 
   epēšum (at gøre) i 1. pers. c. sg. præsens er eppeš
   amārum (at se) i 1. pers. c. sg. præsens er ammar
   Nogle eksempler med parāsum: 
   aparras (jeg afgør), niprus (vi afgjorde), iptarsū (de har 
   afgjort), uštapris (jeg, han/hun/den/det, vi to har ladet det 
   afgøre), tuparrisā (I afgjorde definitivt), ittaprasā (de har fået 
   afgjort)
  Pronomial suffikser&lt;br&gt;
  Possesive pronominer kan markeres på nominer og præpositioner med suffikser.&lt;br&gt; 
  De bøjes efter person, tal, køn og kasus.
   Singularis
   1. pers. c. -ī, -ja
   2. pers. m. -ka 
   2. pers. f. -ki
   3. pers. m. -šu
   3. pers. f. -ša
   Pluralis
   1. pers. c. -ni
   2. pers. m. -kunu
   2. pers. f. -kina
   3. pers. m. -šunu
   3. pers. f. -šina
   Eksempler: ilassu (hans gudinde (tš &gt; ss)), šar mātīšunu (deres lands konge), ittīja (med mig)
   NB: Dentaler og siblianter (d, t, ţ, z, s, š, ş) foran et š i et 3. pers. pronominal suffiks 
   bliver til ss. 
   NB: Genetivendelsen i singularis bliver til et lang i (-ī-) foran et pronominal suffiks. 
   NB: Variationen mellem -ī og -ja i 1. pers. c. sg. afhænger af tal og kasus på det pågældnde 
   nomen, som det sættes på. Nominer i sg. i nominativ og akkusativ suffigeres -ī, medens nominer 
   i alle andre tilfælde suffigeres -ja. Fx hedder det ilī (min gud) og ilūja (mine guder).
  Akkusativ og dativ objekt kan også markeres på verber med et suffiks.&lt;br&gt; 
  De bøjes efter person, tal, køn og kasus. De kan både udtrykke et objekt eller gentage et objekt i sætningen.
   Akkusativ Dativ
   Singularis Singularis
   1. pers. c. -(a/n)nni 1. pers. c. -(a)m/-nim
   2. pers. m. -ka 2. pers. m. -kum 
   2. pers. f. -ki 2. pers. f. -kim
   3. pers. m -šu 3. pers. m. -šum 
   3. pers. m. -ši 3. pers. f. -šim
   Pluralis Pluralis
   1. pers. c. -niāti 1. pers. c. -niāšim
   2. pers. m. -kunūti 2. pers. m. -kunūšim
   2. pers. f. -kināti 2. pers. f. -kināšim
   3. pers. m -šunūti 3. pers. m. -šunūšim 
   3. pers. m. -šināti 3. pers. f. -šināšim
   Eksempler: işbatūninni (de greb mig), nimhassunūti' (vi slog dem, şš&gt;ss ), 
   eppeškināšim (jeg vil handle for dig), şuhāram aţţardakkum (jeg har sendt dig 
   slaven, mk&gt;kk)
  Det sidste eksempel ovenfor indeholdte ventiven -am (jf. nedenfor) efterfulgt af et dativ objekt. Der kan yderlige sættes et akkusativ objekt bag på verbet, så vi får suffikskæden -ventiv-dativ-akkusativ bag på verbet.
  Den følgende passage fra Hammurabis lovstele kan tjene som eksempel på den resumptive brug af pronominal suffikser i en sætning:
  Independente pronominer.
  Personlige, independente pronominer&lt;br&gt;
  De personlige, independente pronominer bøjes ligesom de independte efter person, tal, køn og kasus.
   Nominativ Akkusativ Dativ
   Singularis Singularis Singularis
   1. pers. c. anāku yâti yâšim
   2. pers. m. atta kâta/i kâšum
   2. pers. f. atti kâti kâšim
   3. pers. m šū šuāti* šuāšim*
   3. pers. f. šī šiāti* šiāšim*
   Pluralis Pluralis Pluralis
   1. pers. c. nīnu niāti niāšim
   2. pers. m. attunu kunūti kunušim
   2. pers. f. attina kināti kinašim
   3. pers. m. šunu šunūti šunūšim
   3. pers. f. šina šināti šināšim 
   NB: I 3. pers. mask. og fem. i akkusativ og dativ er der flere varianter. 
   3. m. s. akk.: šuātu, šâti, šâtu. 3. f. s. akk.: šuāti, šâti 
   3. m. s. dat.: šâšum, šašim. 3. f. s. dat.: šuāšim, šâšim
  Possesive, independente pronominer&lt;br&gt;
  De possesive, independente pronominers funktion svarer til de possesive prononminal suffikser. 
  De bøjes i person og tal (ikke i køn) efter den, der besidder, og de retter sig i kasus, køn og tal efter det nomen, som de modificerer.&lt;br&gt; 
  De bruges både attributivt (fx yûm bītī (mit hus)) og prædikativt (fx bītum šū yûm (det hus er mit)). 
   Mask. sg. nom. Fem. sg. nom. Mask. pl. nom. Fem. pl. nom.
   1. pers. sg. yûm yattum/n yûtum/n yâtum/n
   2. pers. sg. kûm kattum/n kûttum/n kâttum/n
   3. pers. sg. šûm šattum/n šûttum/n -
   1. pers. pl. nûm nuttum/n nûttum/n -
   2. pers. pl. kunûm - - -
   3. pers. pl. šunûm - - -
   De øvrige kasus: m. s. akk. -âm, m. s. gen. -êm, f. s. akk. -am/n, f. s. gen. im/n, m. pl. 
   obl. -im/n, f. pl. obl. -im/n.
   NB: Alle former undtagen dem i maskulinum singularis har variation mellem mimation (-m 
   endelse) og nunation (-n endelse)
  Refleksive pronominer&lt;br&gt;
  Der er ingen selvstændige refleksive pronominer på akkadisk, der svarer til dansk "mig selv", "ham selv", "dem selv"…&lt;br&gt; 
  I stedet bruges substantivet ramānum med possesive pronominal suffikser.
  ana ramānīya (for mig selv)
  ina ramānīšunu (af dem selv)
  Demonstrative pronominer&lt;br&gt;
  Pronominet annûm er det hyppigste nære demonstrative pronomen på akkadisk for "dette"/"denne"/"disse". 
  Det bøjes ligesom adjektiver og findes både med mimation (-m endelse) og nunation (-n endelse).&lt;br&gt; Hunkønsformen bruges neutralt.
  De personlige, independente pronominer i 3. person er de mest hyppige på akkadisk for "det"/"den"/"dem".&lt;br&gt; 
  De bruges anaforisk til at betegne noget allerede nævnt, og de kan derfor ofte oversættes med førnævnte.
  Det akkadiske demonstrative pronomen ullûm bruges også for "det"/"den"/"dem" samt for 
  "noget fjernt".
  De interrogative pronominer&lt;br&gt;
  Det personlige interrogative pronomen ("hvem?") er mannum, der kasusbøjes som et substantiv.
  Det upersonlige interrogative pronomen ("hvad?") er mīnum, der kasusbøjes.&lt;br&gt;
  Det findes også med tryk på sidste stavelse som minûm. 
  Endelig bruges ayyum (hvilke(n)?), der kasusbøjes som et adjektiv.&lt;br&gt;
  Det er ureglmæssigt i femininum singularis, der i nom. hedder ayyītum.v 
  Attributivt kan den både stå foran og bagefter sit nomen, medens det prædikativt står foran 
  sit nomen. 
  Indefinite pronominer&lt;br&gt;
  De indefinite pronominer dannes som oftest af de interrogative pronominer ved reduplikation 
  af stammen eller ved suffigering af partiklen -ma.
  Det personlige indefinite pronomen ("nogen (som helst)") er mamman/mamma (nm &gt; mm), som er ubøjeligt.&lt;br&gt; 
  Det optræder selvstændigt og i apposition til et nomen.&lt;br&gt;
  Når det negeres, kan det oversættes med "ingen (som helst)".
  Det upersonlige indefinite pronomen ("noget", "hvad som helst") er mimma (nm &gt; mm).&lt;br&gt; 
  Det er almindeligvis ubøjeligt.&lt;br&gt; 
  Det optræder selvstændigt og i apposition til et nomen.&lt;br&gt;
  Endelig bruges ayyumma ("nogen", "nogle", "hvilke(n) som helst), der bøjes som et adjektiv.&lt;br&gt; 
  Det er ureglmæssigt i femininum singularis, der i nom. hedder ayyītumma.&lt;br&gt;
  Teksteksempler.
  med poss.pron suffiks i 1. pers.c.sg, sb i mask.pl.obl., rod nsr i G-form i den finite form 2.pers.mask.sg.præs 
  Øvelsestekster.
  Hammurabi som dommer.
  Brev fra Kong Hammurabi af Babylon til hans guvernør Sin-iddinam. Det omhandler handelagenten Ilšu-ibbi, der har lånt ca. 9000 Liter korn til statholderen Sin-māgir. I tre år har han forgæves forsøgt at få lånet krævet ind. Hammurabi træder nu til som dommer i sagen og beordrer, at Sin-māgir skal betale kornet med renter tilbage til Ilšu-ibbi. 
  Transkription.
  ana Sin-iddinam qibīma umma Hammurabima Ilšu-ibbi tamkārum wakil hamištim kiam ulammidanni umma šūma šalāšā kur ûm ana Sin-māgir šakkanakkim addimma ţuppašu našiākūma ištu šalāš šattim ētenerressūma âm ul inaddinam kiam ulammidanni ţuppašu āmurma âm u şibizzu Sin-māgir lišaddinūma ana Ilšu-ibbi idin
  En bortløben slaves frihed.
  Warad-bunene er flygtet til Babylon efter at have været solgt til slaveri i Eshnunna i fem år. Han er nu blevet indkaldt for at gøre tjeneste som politisoldat. Den særlige slavefrisure er derfor blevet bortbarberet som tegn på hans frisættelse fra slaveriet, men han kan ikke være politisoldat. Han skal arbejde for sin familie med at gøre landbrugsarbejde, der giver familien ret til at forpagte land af staten.
  Transkription.
  Warad-bunene ša Piri'-ilīšu bēlšu ana Ašnunna ana 1 1/2 mana kaspim iddinūšu hamšat šanātim ina libbi Ašnunna bēlūtam illikma ana Bābilim ittābitam Sin-mušallim u Marduk-lamassašu abi şābim Warad-bunene issûma kiam iqbûšum umma šunūma ellēta abbuttaka gullubat tallak ina rēdî Warad-bunene šū kiam īpul umma šūma ina rēdî ul allak ilkam ša bīt abīja allak 
  Fjender og varsler.
  Brev fra Qurdūša til Bēlšunu, der omhandler uro og fjender i landet. Qurdūša har tidligere skrevet et brev til Ibni-Marduk, Warad-Šigar og Bēlšunu, men han ændrer nu sin tidligere ordre til dem. I stedet skal de bringe ét lam fra hans flok af småkvæg til en varselstager for at få undersøgt, hvad der skal ske med hans kvæg og småkvæg. Såfremt der ikke viser sig noget tegn på fare for fjenden eller for røveren kan kvæget og småkvæget blive ført hen til Qurdūša. På vejen skal de gøre holdt i Kish, der er uden for fjendens rækkevidde, og hvor de kan forsyne sig med masser af korn. Herfra skal de så underrette Bēlšunu om deres situation. 
  Transkription.
  ana Bēlšunu qibīma umma Qurdūšama Šamaš liballiţka kima tešmû mātum dalhat u nakrum ina mātim nadi ţuppī ana Ibni-Marduk ana Warad-Šigar u ana kâšum ušpellam ištēn puhādam ina şēnī ana bārîm leqeāma arkat alpīja u şēnīja pursāma šumma ana mahrīja illakānim šumma tībi nakrim šumma tībi habbātim lā ibaššīma ana mahrīja lillikānim šumma ana Kiši šūribāma nakrum lā ikaššaskunūti u âm mala ibaššû ana Kiši šūribāma ţēmam gamram šuprānim
  Note:
  Brevskriveren har lavet en skrivefejl. Han har været ved at skrive ikaššassunūti, men har rettet det til, så der i stedet står ikaššaskunūti. Han glemte bare at rette -as- til -ad-.
  Ægteskab og tårnspring.
  En ægteskabskontrakt, der omhandler Sîn-abūšus ægteskab med Tarām-Saggil og Iltānni. Hvis én af de to kvinder vil skilles fra deres mand, skal de kastes ned fra et tårn. Hvis manden vil skilles fra sine hustruer, skal han give dem økonomisk kompensation blandt den løse og den faste ejendom. Det bestemmes desuden, at Iltānni skal vaske Tarām-Saggils to fødder og bære hendes stol ind i hendes guds tempel. Hun skal dele hendes vrede og give hende velbehag. Hun må ikke åbne hendes forseglede dokumenter, og hun skal male og skænke 8 liter bygmel til hende. Til sidst kommer en liste med ti vidner, der certificerer det som et retsdokument.
  Note: 
  Tarām-Saggil var en betydningsfuld, rig præstinde, der ikke måtte føde børn. Hun har været en økonomisk gevinst for Sîn-abūšu, der desuden har giftet sig med den laverstående Iltānni, der har kunne føre hans slægt videre.
  Transkription.
  Tarām-Saggil u Iltānni mārat Sîn-abūšu Warad-Šamaš ana aššūtim u mutūtim īhussināti Tarām-Saggil u Iltānni ana Warad-Šamaš mutīšina ul mutī atta iqabbīma ištu dimtim inaddûšināti u Warad-Šamaš ana Tarām-Saggil u Iltānni aššātīšu ul aššatī atti iqabbīma ina bītim uniātim ītelli u Iltānni šēpī Tarā-Saggil imessi kussâša ana bīt ilīša inašši zēni Tarām-Saggil Iltānni izenni salāmīša isallim kunukkīša ul ipette sūt tappinnam iţênma uţehhēši mahar Ēribam mār Puzzur-abi mahar Dullukum mār Sizunawara mahar Išmapeš mār Ēbelum mahar Kunatum mār Nūr-abi mahar Kanarabi mār Ūtakšakkišēmi mahar Sîn-šamuh mār Nūr-Sîn mahar Ukīnkila mār Sîn-ka’iš mahar Şilli-Adad mār Ērib-Sîn mahar Šamaš-rīš mār Ilī-bēlī mahar Apil-ibbī
  Litteratur til videre studier.
  John Huehnergard:" A Grammar of Akkadian". Harvard Semitic Museum Studies 45. Scholars Press. Atlana. Georgia. ISBN 0-7885-0318-9