text: Alkymisten i rollespil er oftest en urtekyndig, der er i stand til at lave forskellige drikke af urter. Alkymisten laver drikkene mod betaling. De er tillige ofte besat af tanken om at lave bly om til guld. 
  Oftest ses alkymisten som en gammel, med stok og briller. Desuden har de oftest sværte i ansigtet efter det seneste uheld i værkstedet.
  Alkymisten bruger det meste af tiden på eksperimenter og dets lige, nå de ikke lige er i gang med at samle urter og koge drikke på dem. 
  Alkymisten har egenskaben Drogekundskab , med hvilken han er i stand til at lave drikkene. Der er to forskellige måder at gøre det på, enten har spillederne lavet nogle urter der er spredt ud i spilområdet som alkymisten så skal finde, eller også skal man bruge rigtige urter, der så samles og tørres.
  Alkymisten kan også bruge sin viden til at lave og sælge forskellige slags urtete, med forskellige opfriskende virkninger.
  Fra Leksikonet.
  Alkymi er en tidlig videnskabelig og filosofisk praksis, der kombinerer elementer af kemi, metallurgi, fysik, Lægevidenskab/medicin, astrologi, semiotik, mysticisme og kunst. Alkymi blev praktiseret i mange tidlige kulturer, således f.eks. i Ægypten, Indien, Kina, det klassiske Grækenland, Rom, i den muslimske kultur og – nok mest kendt – i Europa fra middelalderen op til det 19. århundrede i et kompleks netværk af skoler og filosofiske systemer, der strækker sig over mere end 2500 år. Alkymien er i eftertiden mest kendt for især de middelalderlige alkymisters forsøg på ved forskellige kemiske reaktioner og legeringer at frembringe guld.
  Historie.
  Den vestlige alkymi har et af sine væsentligste udspring i den såkaldte hermetiske tradition, der kan dateres tilbage til hellenistisk tid]], og særligt i den oprindeligt arabiske Tabula Smaragdina, "Hermetikkens bibel", som føres tilbage til den mytiske Hermes Trismegistos, en synkretistisk græsk-ægyptisk guddom og legendarisk antik alkymist. Det har medført, at begrebet alkymi ofte bliver blandet sammen med magiske forestillinger, jagten på "de vises sten", der skulle kunne bruges til at omdanne metaller, - og en drøm om at lave guld.
  Realiteten er, at mange af Middelalderens alkymister var seriøst arbejdende kemikere. De var henvist til at arbejde ud fra den religiøse og magiske forståelsesramme, som var gældende i samtiden, og de måtte bygge på den sum af faktisk viden, som var tilgængelig. Alkymien var en åndsretning, hvor argumentation og bevisførelse afhang af evnen til at påvise sammenhænge mellem de kemiske stoffer og f.eks. de fire temperamenter, de fire elementer, kosmologien og gudstroen.
  Mange af alkymisterne støttede sig til skrifter, til kabbalaen og *, og de var overbeviste om, at forhold havde betydning for stofferne og menneskenes temperamenter. En del var regelrette svindlere, der søgte at udnytte tidens overtro og frygt for det ukendte til egen vinding. Til gengæld blev flere alkymister anklaget for hekseri, sort magi og trolddom og indstævnet for inkvisitionen.
  Selv om man i dag ikke kan anerkende undersøgelser på dette grundlag som forskning, lykkedes det alkymisterne at lægge en solid basis for den senere, objektive kemiske videnskab. 
  Den sidste alkymist var samtidig den første moderne kemiker. Hans navn var Philippus Paracelsus og han levede mellem 1494 og 1541 i stadig søgen efter viden inden for lægevidenskab/medicin og kemi.
  Nogle mener, at alkymisternes arbejde skal forstås åndeligt, således at det var et forsøg på at opnå en sprituel forvandling, hvor målet blandt andet var at blive et helt, og åndeligt talt androgynt menneske. Blandt andre Carl Gustav Jung og Jes Bertelsen arbejdede i flere år med alkymi ud fra en sådan psykisk anskuelse.