text: Købstæder i Danmark var indtil kommunalreformen i 1970 bebyggelser med særlige privilegier, typisk opnået ved kongelig indvirken. Disse privilegier indbefattede som regel: 
  Derudover kunne eksempelvis religionsfrihed (kendes bl.a. fra Fredericia) være en del af privilegiet.
  Forudsætninger.
  Fremkomsten af købstæder hviler på tre forudsætninger:
  Kendetegnende for købstæder er således en vedvarende særlig høj befolkningstæthed i forhold til omegnen i forbindelse med en næringsmæssig specialisering, særlige rettigheder i retslig og andre administrative henseender.
  Ved siden af det grundlæggende forudsætninger bidrog en række medvirkende omstændigheder til købstædernes udvikling. Tilstedeværelsen af en kongelig borg, der fungerede som sæde for lensadministrationen, bevirkede, at de pågældende købstæder fik tilført dele af landbrugernes overskud i form af skatter, bispetiender og landgildeafgifter. Grundlaget for købstædernes trivsel blev yderligere fremmet ved torvedage en eller to gange om ugen, hvor landbefolkningen bragte deres overskud til torvs og til gengæld anskaffede sig, hvad de havde brug for, en vareudveksling der hvilede på Harald Hens gennemførelse af et kongeligt monopoliseret møntsystem baseret på penningen allerede i 1000-årene.
  Et forhold, som måtte fremme købstædernes rolle som samlingssteder for befolkning og sysselsætning, var behovet for kongelige og kirkelige embedsmænd: da købstæderne udgjorde særskilte retsområder, indebar dette, at der blev oprettede særlige domstole, "byting", med egen "foged", der blev oprettet et særskilt bystyre, "byrådet", bestående af "rådmænd", købstæderne fik en egen "stadsret" og egen "byskriver" samt "stadsbud" (preco), der igennem hele middelalderen fungerede som politimyndighed, en "vægter", et stedligt forsvar (senere ændret til en borgervæbning), "kæmner" til at forvalte byens pengemidler, ofte en "sankt jørgensgård", det vil sige sygehus. Dertil kom byens borgere i form af håndværkere, handlende, arbejdsmænd, søfolk samt adelige, der ejede en gård i byerne og gejstlige. Købstæderne fungerede som kongens "residens", når denne rejste rundt i landet og for Viborgs, Ringsteds og Lunds vedkommende tillige som mødested for "landsting". Mange købstæder havde flere kirker og var inddelte i flere sogne.
  Det var dog ikke alle købstæder, der lå nær et administrativt center, så allerede tidligt udviklede købstæderne sig uens: de bedst stillede opnåede indbyggertal over 1000, mange andre kun på nogle få hundrede.
  Stadsretternes oprindelse og tildeling.
  Købstadsrettigheder blev i middelalderen tildelt af "byherren", det vil sige den person, som havde overherredømmet over det område, hvorunder købstaden hørte. Det kunne være kongen, men også en hertug (således greven af Holsten, hertuger af Sønderjylland, Nørrejylland og Halland), en ærkebiskop (således for de bornholmske købstæders vedkommende), en biskop (således biskoppen af Roskilde, der var byherre for København), eller abbedissen og konfessoren af et kloster (således Maribo). Tildelte rettigheder gjaldt kun så længe, den pågældende havde overherredømmet og/eller var i live: således havde den svenske konge herredømmet over Skåne i midten af 1300-tallet og udstedte 1353 en stadsret for Malmø, men da Valdemar Atterdag havde genvundet Skåne, fik Malmø en ny stadsret. Hver gang, en konge døde, måtte stadsretten fornyes, og skete det ikke, havde stedet mistet sin særstilling. 
  Det var imidlertid ikke muligt for en hertug at påtvinge en købstad en bestemt stadsret, hvis stedets indbyggere ikke var enige heri.
  Udstedelsen af købstadsrettigheder skete i almindelighed efter anmodning fra stedets (købstadens) indbyggere. De måtte i almindelighed betale en vis afgift for dette gode.
  Selve udstedelsen af stadsrettighed skete skriftligt. Ofte var det en kendt og anset stadsrettighed, som byherren gav lov til at måtte bruges af ansøgeren. Sådanne "udlån" af stadsretter skete blandt andet med stadsretterne for København, Lund, Malmø, Odense, Ribe, Roskilde, Slesvig, Viborg, Aalborg og Århus; Tønder fik lov til at anvende Lybæks stadsret. Hvis en byherre fandt, at der var bestemmelser i en stadsret, som ikke passede, var der mulighed for at tage forbeholdt for disse bestemmelsers ibrugtagen. På lignende måde kunne en ufyldestgørende stadsret suppleres med bestemmelser hentet fra andre stadsretter.
  Købstædernes fordeling og beliggenhed.
  I løbet af middelalderen oprettedes et net af købstæder, der med de tildelte beskyttelsesområder for handel og håndværk dækkede stort set hele kongeriget og Sønderjylland bortset fra Jyllands, Skånes, Hallands og Blekinges indre (kystfjerne) egne. Mange steder, blandt andet på Lolland og Falster, var netværket så tæt, at købstæderne dårligt kunne opnå et opland af betydning. En del af denne tæthed skal ses i lyset af nærheden til Hansastæderne langs Østersøens sydkyst, men også de vigtige vandveje gennem Øresund og i Vadehavet medvirkede til købstæders opkomst i disse områder; en del købstæder opstod i tilknytning til "sikringen af overfart mellem landsdelene". De fleste købstæder lå tillige i tilknytning til datidens "hovedvejsnet", hærstræderne eller hærvejene, og den del af dette vejnet, der løb igennem købstaden, fik ofte navnet "Algade" (fx Holbæk). 
  Historisk fremtræder købstæderne overvejende som tilhørende bestemte typer.
  Tingsteder og handelspladser.
  Blandt de ældste købstæder fra før 1200 fremstår Ribe og Hedeby som vigtige handelspladser, henholdsvis for det vestlige Nørrejylland og for handel mellem Nordvesteuropa og Østersøområdet, men især på Sjælland fremkom før år 1200 en række købstæder i indlandet, ofte med en indbyrdes afstand svarende til en dagsrejse med heste og vogn: fra Slagelse og Næstved til Ringsted videre til Roskilde og herfra enten til Slangerup og Helsingør eller til København og videre til Lund. Fra Roskilde var der også forbindelse til Holbæk og Kalundborg, hvorfra overfart til Århus skete. I Nordjylland kan peges på Viborg og Hjørring som indlandskøbstæder opståede før år 1200. Beliggenheden skyldes næppe frygt for venderne men snarere kongens behov for at kunne rejse rundt og styre sit land, ikke mindst løse interne konflikter, og her var en central beliggenhed af betydning. Således var Viborg, Ringsted og Lund mødesteder for landsting, mens Roskilde ifølge Adam af Bremen var kongesæde og også Slangerup tilhørte Kronen. Fælles for alle disse tidligste købstæder er, at de så at sige var "arvet" af kongemagten. Det var disse tidlige vejknudepunkter og vadesteder med deres muligheder for handel, som allerede i vikingetiden fik tilført to nye centralfunktioner: en række af dem blev bispesæder (Hedeby/Slesvig, Ribe, Århus, Viborg, Odense, Roskilde samt Lund, der i 1104 blev ophøjet til ærkebispesæde) og flere fungerede tidvis som møntsteder (foruden bispesæderne også Ålborg, Randers, Slagelse, Ringsted og Tommarp), det vil sige, at deres rolle som administrative centralsteder og handelspladser blev forstærket ved kongelige tiltag. 
  "Oversigt over sammenhængen mellem tidlige købstæder og deres funktioner og forudsætninger. Vikingetid og tidlig middelalder indtil år 1200. 2 havde været hedenske kultsteder, 4 var tingsteder (landsting, sysselting), 7 blev bispebyer, mindst 12 blev møntsteder. Klostre, helligåndshuse og Sankt Jørgensgårde var senere tilkomne tiltag, som fremmede byernes udvikling. "KVJ" angiver omtale i Kong Valdemars Jordebog 1231."
  Overfartssteder og ved borge.
  I 1100-tallet kom et nyt lag af købstæder til omfattende overfartssteder (Ålborg, Assens, Middelfart, Bogense, Skælskør) og i ly af borge, der var bygget til beskyttelse mod venderne: København, Kalundborg, Stege, Nykøbing Falster, Nyborg, Kolding, Sønderborg. Samtlige købstæder oprettede før 1140 karakteriseres i Kong Valdemars Jordebog fra 1231 som kongelev, bortset fra Ribe, hvor de kongelige rettigheder var overdragne til biskoppen. Måske gælder det samme for købstædernes oprettelse som for møntprægningen, der kun fandt sted på kongelev, men ikke på fædrenegods, at der var tale om udnyttelse af en regaleret, det vil sige en ret i kraft af kongeembedet og ikke en ret for kongen personligt i kraft af slægtstilhør.
  Kongelige handelspladser.
  Det kortvarige tidsrum fra år 1200 til 1270 kendetegnedes derimod ved, at der nu anlagdes en lang række kystnære købstæder, hvoraf en lang række kan ses i lyset af, at handelsruterne ændrede sig: mens hovedruten tidligere havde gået fra Nordvesteuropa til Sønderjylland og herfra videre til Østersøen, så kom den nu til at følge Elben (Hamborg) og herfra til Østersøen, hvor en lang række tidlige slaviske handelspladser nu blev inddraget i det europæiske handelsnet med en tilflytning af tyske købmænd og håndværkere. Det gælder steder som Lybæk, Wismar, Rostock, Stralsund og Danzig. Skibsfarten ændrede sig: skibene blev større og med større dybgang, hvilket stillede nye og større krav til havneforholdene: havnen måtte være ret dyb og trygt beskyttet. Afgørende var også tilstedeværelsen af et opland eller bagland af en vis størrelse. Dette gjorde beliggenheden i en dyb fjord ønskelig, idet den kombinerede en tryg havn og et opland næsten hele kompasset rundt. Lignende forhold kan medvirke til at forklare beliggenheden af eksempelvis Vordingborg, Svendborg og Fåborg, hvor det var beliggenheden ved et smalt sund beskyttet af øer, der sikrede havnens tryghed. Også overfartssteder som Assens, Middelfart og Bogense kunne opfylde disse vilkår. Samtidig udnyttede kongemagten sin position til at fremme handelspladser på steder, der enten tilhørte kongen som arvegods eller kongelev eller hvor der fandtes en kongsgård. På sådanne steder blev der opført en borg, der kunne yde købstaden beskyttelse mod ydre fjender. Staden fik torveret og et beskyttet opland for håndværk, handel og søfart samt udpeget som særlige retsdistrikter. Endelig blev bygget kirker og oprettet klostre, helligåndshuse og Sankt Jørgensgårde (det vil sige sygehuse) og til disse henlagt større ejendomsbesiddelser, der sikrede tilførsel af landbrugsprodukter ud over dem, der blev bragte til torvs. Alle disse udviklingsfremmende tiltag skete ved kongen, på Bornholm og i Søborg dog ved ærkebispen i Lund og i Sønderjylland den siddende hertug. Karakteristisk er, at mange af disse købstæder optræder i Kong Valdemars Jordebog fra 1230. Blandt de nye byer fra denne tid var Vordingborg, Store Heddinge, Slangerup, Helsingør, Skibby, Stiftsbjergby, Holbæk, Skælskør, Kalundborg, København og Søborg på Sjælland, Stege på Møn, Nykøbing og Stubbekøbing på Falster, Nakskov og Sakskøbing på Lolland, Rudkøbing på Langeland, Nyborg, Svendborg og Fåborg på Fyn, Lemvig, Grenå, Vejle, Kolding, Haderslev, Åbenrå og Egernførde i Jylland, Nykøbing på Mors, hvortil kom Laholm i Halland, Væ, Åhus, Ystad, Trelleborg, Helsingborg, Simrishavn og Sølvesborg i Skåne og steder på Bornholm. På Ærø anlagdes Ærøskøbing omkring 1250, ikke af den danske konge men af markgreve Johan II af Brandenburg, der formodentlig fik øen i besiddelse som medgift ved sit ægteskab med Valdemar Sejrs datter Sofie. 
  "Oversigt over sammenhængen mellem tidlige købstæder og deres funktioner og forudsætninger. Kongeligt anlagte købstæder 1200-1270. Karakterististisk for købstæderne fra denne periode var beliggenheden på kongsjord (forstrand, kongelev) eller ved en kongsgård, ofte i tilknytning til en kongeligt oprettet borg og for en stor dels vedkommende orienterede mod Østersøhandel med en dyb, beskyttet havn. I nogle tilfælde var der formentlig tale om gamle overfartssteder. Klostre, helligåndshuse og Sankt Jørgensgårde var en byudviklende men næppe byskabende faktor i denne periode. "KVJ" angiver, at byen omtales i Kong Valdemars Jordebog 1231."
  Klosterbyer og sene handelspladser.
  En tredje gruppe var købstæder anlagte mellem 1270 og 1350: Bogense på Fyn fik købstadsrettigheder i 1288., Hobro, Holstebro, Ringkøbing, Ebeltoft i Jylland, Sønderborg på Als, Køge på Sjælland, Nysted på Lolland (købstad 1409), Rønne og Neksø på Bornholm. Efter en pause under Den Sorte Død blev købstadsgrundlæggelser genoptaget af Erik af Pommern i begyndelsen af 1400-tallet, der oprettede Malmø, Landskrona (1413), Helsingør (nygrundlagt 1426), Præstø (1403), flyttede byen fra Tårnborg til Korsør (1425), Kerteminde og Skagen (begge 1413). I flere af disse tilfælde var det forsøg på at gøre midlertidige fiskelejer til faste købstæder, der lå bag (Helsingborg, Ystad, Trelleborg, Simrishamn, Malmø), i andre var forudsætningen oprettelsen af klostre: Landskrona, Mariager, Maribo (købstad 1416), for Helsingørs vedkommende tillige kontrollen over Øresund. Køge fik et franciskanerkloster i 1484 og rettigheder i 1488, Sæby fik et karmelitterkloster i 1462 men fik først købstadsrettigheder i 1524, Ny Varberg fik et karmelitterkloster i 1470-erne og Sølvesborg i 1480-erne. Lemvig blev købstad i 1471 men uden at få et kloster.
  "Oversigt over sammenhængen mellem senmiddelalderlige købstæder og deres funktioner og forudsætninger. Sen middelalder 1270 til 1536. Flere havde deres oprindelse som fiskerlejer eller fik rettigheder i forbindelse med et anlagt kloster."
  Omlægninger.
  I begyndelsen af 1500-tallet blev købstadsgrundlæggelser i nogen grad erstattet af kongelige forsøg på at regulere og flytte købstæders beliggenhed dels af sikkerhedsmæssige, dels af omsætningsmæssige årsager. Særlig tydeligt var dette under kong Hans, der pålagde indbyggerne i Avaskær samt Lykaa at flytte til Ronneby og nedlagde Gamle Varberg, Ny Varberg, Kongsbakke, Gamle Falkenberg samt Ny Falkenberg til fordel for Halmstad. Christian II forsøgte at samle handelen i Ny Varberg, nedlagde Gamle Falkenberg til fordel for Ny Falkenberg og oprettede Engelhom for at samle landhandelen i en del af Skåne et sted.
  Oplandets betydning.
  Et forhold af voksende betydning var købstædernes handelsmæssige opland. Mens især skibsfarten spillede en rolle for fjerntransport, måtte de som regel ret mangelfulde landeveje sikre forbindelsen mellem købstæderne og deres landbrugsmæssige bagland. Varer blev fragtet de ret korte afstande på vogn eller kunne for dyrenes vedkommende selv gå til torvs. Det forhold, at vejnettet var i relativt dårlig stand, gjorde, at baglandet oftest kun havde begrænset omfang, og efterhånden blev det en fast regel et regne dette til 1 mil for håndværkets vedkommende og 1½ mil for handelens vedkommende. I de fleste tilfælde kan det konstateres, at købstæderne netop kom til at ligge med indbyrdes afstande, der afspejlede oplande af denne størrelse.
  Følgen af de tætte købstadsnetværk var, at en del købstæder med tiden atter mistede deres rettigheder, mens omvendt mere levedygtige steder med tiden fik tillagt sig købstadsrettigheder. Fra tid til anden gjorde kongemagten forsøg på ved mere eller mindre udtalt tvang at ændre købstadsbeliggelsesfordelingen, men ofte kun med ringe held.
  Renæssancen og enevælden.
  På samme måde som middelalderens købstæder falder i nogle få hovedtyper, falder købstæderne fra renæssancen og enevælden i tilsvarende grupper: nogle blev oprettede i forbindelse med kongelige slotte (fx Skanderborg, Hillerød, Hørsholm), andre af forsvarsmæssige hensyn (fx Christianopel i Blekinge, Christianshavn, Frederiksodde, Glücksburg i Holsten), Sorø af hensyn til det kongelige akademi, Nibe blev oprettet på grundlag af fiskeri og handel og endelig opnåede herrnhuternes Christiansfeld købstadsrettigheder.
  Af ikke mindre betydning var dog de byudvidelser, der planlagdes og fandt sted i forbindelse med hovedstaden. Christian IV planlagde Nyboder som led i en byudvidelse mod nord med et oktogonalt gadenet, der dog efter kort tid blev afløst af et retvinklet gadenet.
  Købstædernes byplaner.
  De danske købstæder kan inddeles i to hovedtyper: selvgroede og planlagte.
  Selvgroede købstæder.
  De selvgroede købstæder stammer stort set alle fra 1000-tallet og før. De kan underinddeles i to typer: "indlandsbyer" dannede, hvor flere landeveje mødtes og vejnettet derfor fik et mere eller mindre grenet forløb, og "vadestedsbyer" ved åer, blandt andet i de østjyske fjorde, hvor vejene samledes ned mod vade- eller overfartsstedet, hvor vejnettet derfor fik en mere eller mindre udpræget vifteform. Kendetegnende for de selvgroede byer er, at vejene kunne få et mere eller mindre buet forløb tilpasset stedlige terrænforhold og måske ejendomshensyn. Eksempler på sådanne indlandsbyer er Hjørring, Viborg, Slagelse, Ringsted og Lund. 
  Hjørring var hjemsted for et sysselting; også her mødtes tre landeveje i en vejgaffel. Købstadsrettigheder fik byen i 1243 af Erik Plovpenning. Allerede i tidlig middelalder fik byen hele 3 kirker: Sankt Hans, Sankt Olai og Sankt Annæ Kapel. Ved sct. Olai Kirke fandtes Sct. Olai kilde eller korskilden. Desuden fandtes, dengang sydvest for byen, et Sankt Knuds Hellig Kors kapel i tilknytning til en gennem lange tider besøgt helligkilde. 
  Viborg er efter navnet formodentlig et gammelt hedensk helligsted. Tidligt er det blevet hjemsted for et landsting. Viborg ligger centralt for et stort opland med veje mod nord (til Ålborg), nordnordvest mod Nibe, nordvest til Skive, vest til Holstebro og mod øst til Randers, nordøst til Hobro og Sydøst til Århus. Mod syd udgår Hærvejen; Viborg Sø var oprindeligt delt i to søer adskilte af en landforbindelse, men senere blev vandstanden hævet i forbindelse med anlæggelse af en mølle og vejen mod øst afløst af en overfart. Byens mange indfaldsveje mod vest mødtes i en nord-sydgående hovedgade.
  I Slagelse dannede et mindre højdedrag (hvor Sankt Mikkel kirke blev placeret) midtpunkt i byens gadenet, 
  I Lund grenede vejen sig i to på forløbet nordover. 
  Eksempler på vadestedsbyer er Randers, hvor de mange sammenløbende veje nord for overfartsstedet gav gadenettet dets karakteristiske vifteform, og Haderslev, hvor landevejen mellem Kolding og Aabenraa krydsede vejen mod Ribe og de nordfra kommende veje liigeledes løber sammen nord for overfartsstedet.
  Planlagte købstæder.
  Kun få købstæder er selvgroede. I langt de fleste tilfælde kan det konstateres, at de fra begyndelsen har været mere eller mindre planlagte. For Hedebys vedkommende kan konstateres, at bebyggelsen fra begyndelsen har ligget på regulerede parceller, som senere ikke ændrede beliggenhed eller udseende. For Ribes vedkommende er det sandsynliggjort, at byens navn hentyder til de parceller eller jordstykker, som købmændene fik stillede til rådighed for deres boder.
  Der kendes nogle få oplysninger om denne middelalderlige byplanlægning: Om Helsingør oplyses, at Erik af Pommern befalede borgerne i Helsingør "at de der oppå Krogen skulde flytte og bo og der en ny Købstad at bygge", og om Ängelholm oplyses: "men denne bys omkreds og grænser lod sønnen, Christian (II), da han var blevet konge, afmærke med en plovfure og lod gaderne udstikke - i påsyn af en stor menneskemængde, der var strømmet til".
  Middelalderen.
  Det er sandsynligt, at de fleste "middelalderlige købstæder" er mere eller mindre planlagte med gadenet orienteret og reguleret efter kystlinje og måske et vandløb (der dannede grundlag for en skibbro eller havn), med torveplads og skibbro samt med en opdeling af bygrunde med faste eller regulerede mål. Disse træk genfindes med stedlige variationer i de fleste ældre købstæder. 
  "Skibbroen".
  Købstæderne blev som regel ikke lagt direkte ved havet men derimod i tilknytning til et større vandløb, der løb ud i havet. Denne beliggenhed skyldtes ikke så meget frygt for overfald fra vendere eller andre, men snarere en række andre hensyn. Vigtigst i denne sammenhæng var en tryg havn for datidens ret fladbundede skibe. For disse blev der ved åen anlagt en skibbro, det vil sige en havnekaj med bolværk, hvor losning og ladning kunne ske. Skibbroen fik også betydning for byens grundplan, idet gader som regel blev anlagt i fast afstand fra denne således, at der var plads til lagerbygninger med mere. Skibbroen afspejlede den betydning som skibsfarten havde for købstædernes trivsel.
  Vandløbene havde dog også betydning på anden måde: de sikrede byens indbyggere drikkevand og vand til mølledrift, de kunne være steder for fiskeri af ferskvandsfisk, ligesom de kunne spille en rolle i forbindelse med byens forsvar, hvor de kunne levere vand til en voldgrav.
  "Torvet".
  Man skelner mellem to slags middelalderkøbstæder: strandkøbing og akselkøbing. Akselkøbingen fik sit navn af, at den lå inde i landet, hvorfor varerne fra oplandet blev bragt til torvet med vogne, på hjul og aksel. Mens torvet i nogle købstæder fra starten var planlagt som sådant og enten med en rektangulær eller trekantet form, klarede man sig andre steder med udvidelser af byens hovedgade, Algaden, i bredden (således i Holbæk). 
  Formen på torvene må nok til dels tilskrives topografiske forhold og måden, indfaldsvejene mødtes på. Trekantede torve opstod, hvor en vej grenede sig i to i en vejgaffel (fx i Lund), og hvor kystlinjen krummede således, at et rektangulært vejnet efterlod et trekantet areal egnet til formålet (fx i Nakskov). Langt de fleste torve var dog firkantede axeltorve (fx i Assens og Fåborg) og modsvarede en hel eller halv karre. Mange af disse er dog først opståede efter reformationen i forbindelse med nedrevne klostre. Men desuden fandtes bestemmelser i byvedtægter og stadsretter, der fastlagde, at ejendomme kunne eksproprieres mod erstatning, således bestemte Christoffer af Bayerns stadsret for København fra 1443, at "Behøver Byen noget Stræde eller Vej gennem nogen Borgers Gaard eller Jord til Kongens og Stadens Nytte, da skal han det tillade og tage til Gengæld derfor".
  Torvet lå ikke sjældent ved en kirke.
  "Gadenettet".
  Gadenettet var tilnærmet rektangulært således, at der mellem gaderne fandtes byggefelter af passende størrelse for gårde. Undersøgelser peger på, at disse byggefelter var tilpassede bestemte faste målforhold.
  Der er gjort forsøg på at bestemme de oprindelige målforhold ved karredannelserne i de middelalderlige købstæder. For Assens og Fåborg på Fyn er formodet lodder med en bredde på 21 eller 42 jyske alen a 57,14 cm (det vil sige 12 eller 24 m), mens Helsingør formodes anlagt efter en plan bestående af roder med bredder på 15 fod a 0,293 m, idet man har anvendt moduler på 5 roder og kareer med bredder på 15, 20 og 30 roder.
  I takt med byens vækst blev baggader anlagt parallelt med hovedgaden og med nye bygrunde udstukket, blandt andet langs bagsiden af de oprindelige grunde. Den derved opståede byplan fik betydning for købstadens sociale geografi (standsinddelingen) helt frem til den industrielle tid, hvor der atter skete en forandring. I hele denne tid boede købstadens overklasse (købmandsfamilier med videre) langs hovedgaden, håndværkere i de næstmest tiltrækkende områder, mens byens dårligst stillede blev henvist til yderområder.
  Gadenavne i mange købstæder antyder, at de var samlingssteder for folk med samme næringsvej. Eksempler herpå er Kræmmergade, Sudergade og Smedegade i Ribe, Smedegade i København og mange andre.
  Renæssancens byplaner.
  Senere købstadsanlæg skete ligeledes efter regulære byplaner. Dette gælder ikke mindst de købstæder, der blev anlagte som led i rigets forsvar, således Christianspris, Fredericia, Kristianstad, Kristianopel, Hørsholm, Frederiksværk og andre, ligesom man i gamle byer forsøgte at indpasse nye byplaner i de gamle strukturer (fx Nyboder i København). Kendetegnende for renæssancens anlagte købstæder er således byplaner med symmetrier og geometriske former, gadeplaner med radiale eller rektangulære former, ligesom fæstningsanlæg indgik som led i byplanen og blev anlagt med en rundkredsagtig form, polygonale fæstningslinjer med fremspringende, flerkantede bastioner og voldgrave foran.
  De tidligste af disse byplaner var med radialgader mellem et centralt beliggende torv og den omgivende befæstnings bastioner og bebyggelseskarrer med skæve hjørner, men efter enkelte forsøg vendte man tilbage til rektangulære karreer og rudeformede gadenet. Karakteristisk for disse byplaner var tillige, at der ofte indgik kanalanlæg og kajgader, idet de naturgivne forhold sjældent muliggjorde den traditionelle skibbro.
  I kongeriget blev Frederiksodde (senere Fredericia) oprindeligt planlagt med en halvkredsagtig befæstning, rektangulære gader og kanaler. Glückstadt i Holsten blev af Kronen planlagt som en halv-polygon med radialgader mellem det centrale torv og byens bastioner.
  Købstædernes alder og historie.
  Jernalder og vikingetid (indtil 1050).
  Frisiske wiker (handels- og centralpladser) kendes fra romersk jernalder, germansk jernalder og vikingetid. De mest kendte wikerog tidlige handelspladser fra germansk jernalder og vikingetid er Hedeby ved Slien, Dankirke og Ribe ved Vadehavet, Lindholm og Sebbersund ved Limfjorden, Stentinget i Vendsyssel, Gudme på Fyn, Tissø, Boeslunde og Lejre på Sjælland, Sorte Muld på Bornholm, Slöinge og Uppåkra i Skåne. I Skåne findes desuden en række køpinger hidrørende fra vikingetiden og beliggende 2-5 km fra kysten og ofte ved en (dengang) sejlbar å: Köpinge ved Helsingborg, Löddeköpinge nordvest for Lund, Hököpinge syd for Malmø, Kyrkoköpinge og Dalköpinge øst for Trelleborg, Stora Köpinge mellem Ystad og Tommarp i det sydøstlige Skåne, Elleköpinge og Köpinge ved Åhus, der aldrig opnåede købstadsret. Også i Jylland forekommer sådanne pladser, som senere forsvandt: Hedeby blev opgivet til fordel for Slesvig, Aggersborg og Lindholm Høje blev afløste af Ålborg, Okholm kan være forløber for Ribe, Trabjerg kan være forløber for Holstebro. I Sønderjylland har endvidere været peget på Starup som forgænger for Haderslev, Varnæs som forløber for Aabenraa og Brovold på Als, der måske er en forløber for Sønderborg. I omgivende lande kendes blandt andre Helgø og Birka i Mäleren og Kaupang ved Oslofjorden. Kendetegnende er, at de fleste af disse steder opgives henimod vikingetidens ophør eller i tidlig middelalder. De opstod i kraft af en fordelagtig beliggenhed for fjernhandel og af en handlingskraftig stedlig leder eller ledelse men stod og faldt med denne og evnen til at fastholde handelen. Handelspladserne afspejler en decentral magtstruktur, hvor stedlige magthavere i nogen grad var i stand til at fremme egne steder for omsætning, men med kongemagtens voksende styrke og de ændrede besejlingskrav ændredes forholdene efterhånden, og de tidlige handels- og håndværkscentre måtte vige for de af Kronen støttede bedre beliggende købstæder. Fælles for de handelspladser, der overlevede vikingetiden, og den tidlige middelalders købstæder var netop, at de lå på Kronens jord og dermed kunne favoriseres ved kongelige privilegier.
  Baggrunden for fremkomsten af wikerne må søges i den internationale udvikling: i 700-tallet havde araberne overtaget handelen mellem Vesteuropa og Orienten i kraft af deres erobringer omkring Middelhavet. Samtidig havde kalifatet åbnet en række sølvminer, og værdierne herfra blev omsat i skind og pelse, slaver og andre goder, som blev skaffet ved handel i Østeuropa. Omtrent samtidig var der opstået et nyt handelstyngdepunkt omkring Den engelske Kanal, hvor friserne hurtigt blev dominerende i skibsfarten. Endelig var der i Norden blevet oprettet stedlige handelspladser, hvor der omsattes varer både fra øst og vest. Efterhånden blev nordiske handelsfolk dominerende i handelsforbindelserne mellem kalifatet og Nordvesteuropa, idet hovedhandelsruten fra Den engelske Kanal gik nordpå til Sønderjylland, hvor sejladsen skete ad Ejderen og Trene til Hollingsted. Herfra var der en 20 km lang strækning over land til Slien, hvorfra handelsforbindelserne fortsatte både nordpå til Kaupang og østpå over Østersøen til de russiske floder og ad disse videre til Sortehavet og Orienten. Karakteristisk nok blev landskabet langs Skånes sydkyst benævnt "østerlen" (af Østerleden), det vil sige vejen mod øst. Flere steder langs denne handelsrute blev etableret handelspladser, og nogle af disse skulle blive de ældste købstæder. 
  Oprindelig var disse handelspladser kontrollerede af stedlige stormænd, og den tidlige kongemagt var ikke stærk nok til at hævde sin stilling; faktisk var kamp om kongemagten længe et forhold, som svækkede de skiftende kongers evne til at sikre sig kontrol og handel og møntvæsen. Kongemagtens kontrol med handelen måtte derfor i vid udstrækning støtte sig på eksisterende handelspladser og et samarbejde med den ekspanderende missionsvirksomhed, herunder tidligt kirkebyggeri. Dette må ses som baggrunden for, at Hedeby, Ribe og Århus tidligt blev kombinerede centre for konge og kirke.
  Middelalderen (1050-1536).
  Først i tidlig middelalder styrkedes kongemagten, som herefter kunne udnytte sine magtpositioner til yderligere at befæste sin stilling. Denne magt bestod dels i jordejendom, dels i regalier det vil sige særrettigheder. Jordejendommene bestod af to bestanddele: "kongelev" betegnede områder, som var henlagt til kongen i kraft af dennes funktion, "patrimonium" betegnede kongens personlige ejendom. Der har været peget på, at steder med navnet "Husby" eller "Huseby" kan have betegnet "kongsgårde", hvorfra kongen ved stedlige repræsentanter udøvede kontrol over større omgivende landområder. Men overordnet var kongens stilling således, at han kun kunne udøve sin myndighed ved personlig tilstedeværelse, og følgen var, at kongen og hans hof i begyndelsen måtte rejse land og rige rundt for at udøve denne myndighed. Det er sandsynligt, at der blandt andet derfor opstod et enkelt net af "kongeveje" (hærveje), som kongen anvendte i denne forbindelse, og som bestod af en øst-vestgående forbindelse fra Lund tværs over Sjælland og Fyn til Jylland samt i Jylland Hærvejen op til tingstedet i Viborg. Disse veje fulgte overvejende vandskel således, at man udgik at krydse større vandløb. Senere, da købstæderne blev anlagte, blev de forbundne med hærvejsnettet, og de strækninger, som gik igennem købstæderne, fik ofte navn af "Algade" eller "Adelgade". Rejsende var underlagt kronens garanti for tryghed under rejsen, og da byernes torve udgjorde dele af dette fredssikrede vejnet, kom torvefred til at indgå som et særligt kongeligt regale; til gengælde skulle handlende og købstæderne så betale en afgift til kongen.
  Regalerne bestod også i ejendomsret til forstranden, hvilket skulle blive af betydning, da Kronen aktivt begyndte at oprette købstæder. De ældste købstæder var veletablerede handelspladser, som Kronen kunne sikre sig herredømmet over, og først i løbet af middelalderen kunne kongen selv oprette nye købstæder og derved undergrave de pladser, der havde været under stormændenes kontrol. Endvidere havde Kronen eneret på at garantere freden, møntvæsenet, retsvæsen og regulere udøvelsen af håndværk, handel og skibsfart (herunder vareudførsel) samt at uddelegere disse rettigheder helt eller delvist til stedlige myndigheder, og middelalderen kan siges at blive indledt, da Kronen blev i stand til ubestridt at udøve disse rettigheder.
  De ældste bebyggelser, som siden fik købstadsprivilegier, stammer fra vikingetiden. Kendetegnende er, at de fleste købstæder anlagdes ved åer eller mindre vandløb, ofte på "steder hvor disse krydsedes af vejforbindelser og hvor der var overfart eller vadested". Medvirkende ved denne beliggenhed synes dels at være muligheden for at sejle til og fra staden med den ikke særligt dybtgående skibstype, der var i brug indtil omkring år 1200. Desuden synes vandløbene at have haft betydning ved vandforsyning til husholdninger og vandkrævende virksomhed, blandt andet ferskvandsfiskeri og driften af "vandmøller". Vandmølledrift i købstæder kendes blandt andet fra Ribe, Vejle og Roskilde. Nogle udviklede sig i kraft af en "domkirke" eller et "kloster", andre som "torvekøbinger", der skyldte handelen deres opkomst, og atter andre var "borgbyer", der voksede op i ly af et af 1100-tallets nye borganlæg. Flere af de tidlige købstæder var tillige tidlige "udmøntningssteder", således Hedeby/Slesvig by, Ribe, Århus, Randers, Viborg, Aalborg, Odense, Slagelse, Ringsted, Roskilde, Lund og Tommarp. Kun undtagelsesvis fandt udmøntning sted uden for købstæderne. Fra 1200-tallet blev det reglen, at et "marked" ikke kunne holdes uden kongelig tilladelse. 
  Omkring 1070 omtaler Adam af Bremen en række "civitas", det vil sige biskopsæder eller domkirkebyer: Slesvig, Ribe, Viborg, Århus, Odense, Roskilde og Lund. Roskilde omtaltes som kongesæde. Desuden nævnes Aalborg og byer ved de østjyske fjorde uden nærmere angivelse. Ringsted og Slagelse omtales allerede inden år 1100 som købstæder. 1140 gav Erik Lam Næstved torveprivilegier.
  Omkring 1200 talte det danske område følgende købstæder:
  Den magtpolitiske forskydning i Østersøområdet under Valdemarerne frem til 1225, hvor den danske rolle i samhandelen brydes, fik stor betydning for opvæksten af en række danske købstæder, således Kolding, Haderslev, Aabenraa, Sønderborg, Flensborg, Assens, Fåborg, Svendborg, Rudkøbing, Nakskov, Sakskøbing, Stege, Skælskør, Næstved, Vordingborg og Køge. Samarbejdet mellem konge og kirke afspejlede sig blandt andet ved oprettelsen af et stort antal klostre før midten af 1200-tallet.
  Den krise, som ramte landet med Den sorte død i 1348 bevirkede, at nogle af de gamle købstæder mistede deres købstadsrettigheder, således Skibby og Søborg på Sjælland, Borre på Møn og Herrested på Fyn. Også kongemagten blev midlertidigt svækket, blandt andet som følge af pantsætning, og kunne i en periode ikke støtte købstæderne så aktivt som tidligere. Følgen var, at Hanseforbundets indflydelse i Danmark voksede og ikke altid til gavn for købstæderne. Også den traditionelle bondesejlads især i de syddanske egne bidrog til at svække købstædernes stilling.
  En ændring indtrådte først med rigssamlingen under Valdemar Atterdag og oprettelsen af Kalmarunionen under dronning Margrethe. Erik af Pommern gjorde som konge ihærdige forsøg på at styrke købstæderne: "Købstadsforordningen af 1422" indskærpede købstædernes monopol på handel og håndværk. Dette var især vendt mod hansekøbmændene, der mange gange købte deres varer direkte fra danske godsejere, bønder og fiskere. Med den nye forordning sikrede man, at der kom en dansk købmand som mellemhandler. Forordningen gav også hvert håndværkerlav eneret på udførelse af arbejde indenfor deres fagområde.
  Købstæderne fik også udvidet selvstyre. Det daglige ansvar med kontrol af håndværk og handel samt udligning af skatter skulle varetages af 2 borgmestre og 6 til 12 rådmænd, der blev valgt blandt byens større handelsfolk. Byrådsarbejdet var ikke lønnet, men efterhånden gav stillingen en række privilegier bl.a. fratagelse af byskat, og ofte fik de en særskilt del af byens fællesjord til græsning af deres kreaturer. Ligeledes kunne afgørelser fra bytinget i en række større byer ankes til byrådet, der også mange gange havde domsmyndigheden i handels- og arveretssager.
  Endelig oprettede Erik af Pommern et antal nye købstæder: Kerteminde, Skagen, Landskrona, Maribo og Korsør.
  Ved reformationen 1536 fandtes i hele Danmark (medregnet Sønderjylland, Skåne, Halland og Blekinge) 85 købstæder. Med et betjeningsopland på 2 mil (det vil sige i en afstand af op til 15 km fra staden) var hele landet vel betjent, bortset fra det indre Jylland, Himmerland, Vendsyssel og de indre dele af Skåne, Halland og Blekinge; til gengæld var de danske øer og dele af især den skånske kyst ofte inden for betjeningsafstand af mere en een købstad, hvilket – alt andet lige – måtte bidrage til at vanskeliggøre disses vækst og velstand.
  Udviklingen i Holsten.
  En særlig rolle spillede grevskabet Holsten. Holsten bestod i den ældre middelalder af 4 landskaber: Ditmarsken mod vest, det egentlige Holsten midt i landet og op til Ejderen, Stormarn mod syd samt Østholsten, der var beboet af slaviske folkeslag. Ditmarsken formåede at opretholde et udstrakt selvstyre som underlagt Stade. Ret tidligt samledes de tre vestlige grevskaber på de saksiske hertugers hænder, og disse udnævnte vicegrever som vasaller, men til helt ned i 14. århundrede beholdt hvert landskab dog sin »overbode«, en slags folkevalgt tingformand, der næst efter greven var landets fornemste mand, og hvis embede synes at have været knyttet til enkelte mægtige slægter. 
  Mens kristendommen uden større vanskelighed bredte sig blandt sakserne, havde den meget ublide kår hos vagrierne. Omkring 1100 syntes kampen dog at være endt, da deres fyrste, Henrik, havde antaget kristendommen. Ved sin død overdrog han sine besiddelser til den danske jarl i Sønderjylland Knud Lavard, der undertvang en stor del af de obotritter, der var nært beslægtede med vagrierne, og som også udstrakte sin indflydelse over de saksiske dele af Holsten. Her var schauenburgerne, en dygtig og energisk slægt fra Weser-egnen, kommet til magten i 1110, da grev Adolf 1. af Schauenburg (1106-1128) var blevet forlenet med Holsten og Stormarn af hertug Lothar af Sachsen. Det lykkedes hans søn, Adolf 2. (død 1164), endelig at få bugt med vagrierne, som efter Knuds drab 1131 atter havde genoptaget deres gamle plyndringstogter. 
  Landet blev erobret og 1143 forlenet til grev Adolf 2., der i stedet for de gamle indbyggere, hvoraf mange var blevet dræbt, indkaldtes nybyggere fra Westfalen, Holland og Frisland. Samtidig vandt kristendommen fast fodfæste i landet, særlig ved den fromme Vicelins bestræbelser, og bispedømmet i Oldenburg, som størstedelen af Holsten hørte under, oprettedes på ny. I 1163 flyttedes bispedømmet imidlertid til Lübeck, der kort i forvejen var blevet anlagt af grevens lensherre, hertug Henrik Løve af Sachsen.
  Efter Henrik Løves fald (1180-1181) begyndte dansk indflydelse at gøre sig stærkt gældende i landet, og samtidig løsrev Ditmarsken sig fra forbindelsen med Holsten, og Lübeck udsondredes som en fri rigsstad. Begge disse samfund sluttede sig til Danmark, der også fandt bistand hos den misfornøjede adel, og efter, at grev Adolf 3. af Holsten i 1202 var blevet taget til fange, måtte han 1203 købe sin frihed mod afståelsen af sine lande til Valdemar Sejr, som forlenede dem til sin søstersøn, grev Albert af Orlamünde.
  Grev Adolf 3. opgav i første omgang grevskabet Holsten og trak sig tilbage til Grevskabet Schauenburg, og det var først hans søn, grev Adolf 4., der fik held til at generobre Holsten. Valdemars forsøg på at fastholde magten over Holsten og de andre nordtyske områder mislykkedes fuldstændigt, da han led nederlag til en koalition af nordtyske fyrster under ledelse af ærkebispen af Bremen og Adolf 4. i Slaget ved Bornhøved i 1227.
  Efter dette slag vendte schauenburgerne atter tilbage, men Ditmarsken gav sig nu ind under ærkebispen af Bremen, og trods gentagne forsøg magtede de holstenske grever aldrig at undertvinge disse frie marskbønder. Grevernes statsretlige stilling var efter Henrik Løves fald undergået en stor forandring, for selv om de retsligt set var hertugen af Sachsen-Lauenburgs vasaller, så var de i virkeligheden uafhængige, og pligter mod lensherren i form af krigstjeneste og lignende mærkes ikke. Langt farligere rivaler havde greverne i den stridbare, godsrige lavadel, hvis egentlige hjemstavn var grevskabets kerneområde i egnen omkring Bornhøved.
  "Klostre og købstæder".
  Dette er den politiske baggrund for oprettelsen af klostre og købstæder. Allerede i 1100- og 1200-tallet stiftes flere klostre: i 1125 stiftes en augustinerkloster i Bordesholm, i 1155 flyttes et augustinerkloster til Segeberg, i 1186 stifter Adolf 3. af Holsten et cistercienserkloster i Reinfeld, 1211/12 stifter Albert af Orlamünde et benediktinerkloster i Preetz, i 1224 stifter han et kloster i Reinbek, i 1230-erne stiftes et kloster i Itzehoe, i 1242 stifter Adolf 4. af Holsten et franciskanerkloster i Kiel, i 1245 stiftes et benediktinerkloster i Cismar. Desuden stiftes af Heinrich von Barmstedt i 1235 et kloster i Uetersen i Pinneberg, og i 1397 stiftes et karteuserkloster i Ahrensbök af Henrik 2. og grev Klaus af Holsten.
  På Adolf 4.s tid fik flere steder købstadsrettigheder: Oldenburg i 1235, Plön i 1236, Itzehoe i 1238. Alle fik lübsk stadsret. 
  Da grev Adolf 4. i 1239 gik i kloster, efterfulgtes han af sine to sønner, Johan og Gerhard, der herskede i fællesskab, uden at nogen deling fandt sted. På Gerhard 1.s tid fik følgende steder købstadsrettigheder:, Wilster i 1240, Kiel i 1242, Neustadt og Segeberg i 1244, Rendsburg i 1253, Meldorf i 1256, Eutin i 1257, Crempe i 1260, og efter delingen i 1273 oprettede Johan 2. af Holsten yderligere Lütjenburg i 1275 og Heiligenhafen i 1305, begge i Grevskabet Holsten-Kiel.
  "Holsten underlægges den danske konge".
  Således var forholdene, da stænderne i Holsten i 1460 enedes med adelen i Slesvig om at vælge den danske konge, Christian den 1., til hertug over Slesvig og greve af Holsten – vel at mærke mod at han skrev under på, at landene altid skulle forblive samlet og ikke måtte lægges ind under det danske rige. På denne måde blev hertugdømmerne formelt knyttede sammen med det danske kongerige. Ifølge de privilegier, Christian 1. havde måttet udstede for at opnå valg, skulle de to lande blive »evig udelt tilsammen«, og stænderne skulle efter hans død have frihed til at vælge en af hans sønner eller andre arvinger til herre. Men efter kongens død valgtes imidlertid begge hans sønner — Hans og Frederik — til hertuger i Holsten, landet var nemlig 1474 ophøjet til et hertugdømme, og da Frederik 1490 blev myndig, skred man til en deling, idet de to fyrster fik hver sit hovedslot, Segeberg og Gottorp, hvortil lagdes efter indtægten lige store stykker af begge hertugdømmerne. Fælles blev derimod nu som senere stænderne: prælater, ridderskab og byer. 1523—1544 udgjorde Holsten atter et hele, men dette sidste år foretog man en ny deling, som skulle få langvarig betydning. Landet blev nemlig tredelt mellem kong Christian 3. og hans to brødre, Adolf og Hans, hvis besiddelser imidlertid efter Hans' død 1580 tilfaldt de to andre linjer, den kongelige og den gottorpske. Ligeledes var Ditmarsken, som 1559 endelig var blevet erobret, blevet tredelt og senere tvedelt. Disse delinger skulle også få indflydelse på købstadsudviklingen i de kommende århundreder.
  Renæssancen (1536-1660).
  Det Danmark, der i 1536 fremstod af borgerkrigens og grevefejdens kaos, var i høj grad præget af krigens hærgninger, dels de egentlige krigshandlinger, dels de hårde skatteudskrivninger og plyndringer. Ikke desto mindre lykkedes det ret hurtigt ikke blot at udbedre skaderne men tillige at bringe landet ind i en tid med velstand og fremgang. Baggrunden herfor var en stærkt stigende efterspørgsel efter fødevarer i Vest- og Mellemeuropa, hvilket atter hang sammen med en voksende befolkning, ikke mindst i byerne. Det lykkedes kong Christian 3. og hans dygtige rådgivere, blandt andre kansleren Johan Friis og rentemesteren Eskil Oxe at udnytte de gode tilstande til rigets fordel. Især studehandelen oplevede et opsving, hvilket atter betød, at de store kvægopdrættere – kronen og hovedgårdene – tjente gode penge på at sende stude sydover til Hamborg, Lybæk og Stade, hvorfra de fortsatte til Oldenborg, Rhinlandet, Holland eller Brabant. Denne udvikling blev begunstiget af, at der allerede ved Christian 2.s landlov fra 1521 var givet forbud mod udførsel af græsøksne, og ved forordning af 15. juli 1524 blev givet adelen, bisperne og kronen eneret til at opfede stude på indkøbt foder mens andre måtte nøjes med det foder, man selv havde avlet. Også købstæderne nød i nogen grad fordele af denne udvikling: blandt dem, der deltog i denne studehandel, var købmanden Jens Bang i Aalborg.
  Merkantilisme.
  Tiden fra omkring 1550 og frem til omkring 1800 var præget af "merkantilismen", en tankegang gående ud på at sikre sig en gunstig handelsbalance, hvor værdien af udførslen oversteg værdien af indførslen og derved sikrede landet et overskud i penge, desuden at virke for oprettelsen af nye industrier og at fremme handelen ved monopoler, toldbeskyttelse og støtte til virksomheder og handelskompagnier, herunder ved at oprette virksomheder drevet for statens regning. Bag hele denne virksomhed stod målet: at styrke riget og statsmagten. Politisk fandt denne økonomiske tankegang støtte i den såkaldte "regalisme", hvis mål var at sikre kronens rettigheder, regalerne, ved salg af privilegier og enerettigheder, ved større toldindtægter samt ved oprettelse af kongeligt drevne handels- og industriforetagender, der både kunne sikre forsyningen af råstoffer og fremstillingen af forsvarsmæssigt vigtige produkter, fra kanoner over krudt til klæder til hæren. Allerede tidligt optræder danske konger som drivkraft bag sådanne foretagender: kong Hans stod således bag oprettelsen af "Holmen" ved København og dermed skibsbygning med militære formål, og oprettelsen af en jernhytte ved Helsingborg, nævnt første gang 1504 og senere ledet af lensmanden Aage Andersen Thott, må ses i samme forbindelse. Et bevaret regnskab viser, at der blev fremstillet både kanoner, kugler og fyrbolte. Også "Kgl. Majs. Bøssestøberi", der fra reformationen til 1586 lå tilknyttet Skt. Petri Kirke, derefter flyttet til Skt Klara Kloster i Møntergade, afspejler den kongelige militære virksomhed. Her blev fremstillet "stykker". "bøsser", "slanger", "kartover" og andre slags kanoner. En krudtmølle ved København brændte i 1550, og senere blev en ny anlagt ved Ørholm ved Mølleåen nord for hovedstaden, og en harniskmølle til fremstilling af rustninger lå ved Hvidøre-bækken ligeledes nord for København. I Nysted blev oprettet et salpeterværk i 1563. Foruden de kongelige foretagender indrettede private adelige lignende virksomheder rundt om i landet.
  Ud fra samme tankegang oprettede Christian IV i 1605 Tugt- og Børnehuset i København. Formålet var både socialt og produktionsmæssigt: tughthuset skulle virke som en håndværkerskole for løsgængere for derved at bringe en ende på et voksende problem med "betleri og trygleri". Meningen var at indsamle sådanne løsgængere fra hele landetog sende dem til oplæring på Tugthuset. I 1622 havde Tugthuset 450 lemmer, i foråret 1624 omkring 550, ved årets slutning 650 og i efteråret 1625 næsten 700 lemmer, både kvinder og mænd, især sysselsat ved vævning. Næsten hele produktionen gik til det kongelige klædekammer, hvilket nedbragte importen af klæde, men næsten intet blev solgt til private. Senere oprettedes Klædekompagniet for at fremme handelen blandt købmænd og kræmmere og Silkeværket med op mod 100 værksteder, men kun Børnehuset overlevede de første år. Af private tiltag kan nævnes oprettelse af et sæbesyderi omkring 1616, sukkerraffinaderier, et limmanufaktur, et korduanmanufaktur og flere initiativer, stort set alle baserede på samarbejde med udlændinge, men de blev alle kortvarige of fik næppe nogen betydning for hovedstadens udvikling. Tugt- og Børnehuset lukkede i 1650. Mens forsøgene på at få manufakturer igang i købstæderne mislykkedes, blev mere vellykkede foretagender oprettede på landet, således langs Mølleåen og Brobyværk geværfabrik oprettet omkring 1648.
  Sideløbende forsøgte Christian 4. med ulige tiltag for at fremme købstædernes udvikling: tiltag efter tiltag blev sat i gang, fx nye kompagnier omkring 1620: 1619 Islandske Kompagni, 1620 Klædekompagniet, 1621 Østersøkompagniet og Guineakompagniet. Alle modtog de omfattende støtte fra statens side uden, at det hjalp stort.
  Ligeledes stod han for opførelsen af adskillige nye bygninger i København: Børsen, Tøjhuset, Provianthuset, Trinitatis Kirke, Rundetårn, Regensen, Holmens Kirke, Rosenborg – samt bydelen Nyboder. Hvortil kommer købstaden Christianshavn på Amager, der trods sin formelt selvstændige stilling indgik som et led i det samlede, københavnske fæstningsværk.
  Christian 4.s mange tiltag fik dog kun begrænset betydning for købstadsudviklingen. Ulige tilbageslag i form af krige, økonomiske kriser, brande, oversvømmelser og sygdomsepidemier bevirkede, at der alt i alt var tale om stagnerende samfund. Kort før sin død udfærdigede kongen 1647-48 et forhandlingsoplæg til rigsrådet, hvori det blandt andet siges, at "det vil holdes i agt, at man erlanger en vis stabel i København til de fremmede, som dér kan være fri i deres huse og logementer til at ekscersere deres religion, aldenstund kommercium intet slår til ved vore egne at drive til disse rigers forbedring".
  Forsvarspolitik.
  Det andet hensyn, der spillede en stor rolle i Kronens købstadspolitik, var "forsvarsmæssige forhold". Flere fæstninger blev udtænkt, nogle bygget og – for at tilgodese rigets udvikling – tillige ofte forsynet med købstadsprivilegier til næringslivets fremme.
  Fra reformationen frem til enevældens indførelse oprettede Christian 4. (eller i det mindste forsøgte at oprette) et antal nye købstæder: 
  Flere af disse var fæstningsbyer og anlagt først og fremmest af militærstrategiske årsager. Foruden de nævnte havde kronen flere andre projekter, således en omflytning af Bredsted i Sønderjylland omkring 1615. Derudover anlagdes nye købstæder i Norge og i Holsten.
  Bystyret.
  I begyndelsen af 1600-tallet bestod bystyret i et råd, der efter indbyggertallets størrelse kunne bestå af 1-2 borgmestre og op til tolv rådmænd; rådet var selvsupplerende, men borgestrene skulle godkendes af den kongelige lensmand. Ved siden af rådet fandtes en byfoged, en by- og rådstueskriver samt, efter forholdene, kæmnere, skatmestre, stadsbude og vægtere. Rådet havde bemyndigelse til at ordne købstadens almindelige anliggender, herunder økonomi, byggearbejder, markvæsen i forbindelse med købstadens landdistrikt, havnevæsen, næringslivet, borgervæbning, skolevæsen, fattigvæsen samt retspleje, ide rådmænd var dommere i rådstueretten.
  Ved købstadsforordningen af 1619 lod Christian IV ordningen ændre ved at give lensmændene større indflydelse på købstædernes anliggender; foruden at føre tilsyn kunne denne nu direkte medvirke i bystyret.
  Skibsfarten.
  Renæssancen var en storhedstid for skibsfarten: råvarer og færdigvarer blev fragtet mellem rigets mange dele, ikke mindst fra provinsen til hovedstaden, men også mellem de enkelte provinser, mellem Kongeriget, Norge og Hertugdømmerne samt til og fra udlandet. De hjemlige varer i denne handel og skibsfart var fortrinsvis fisk, landbrugsprodukter: fedevarer (kødvarer), heste, kvæg, korn, mel, brød, smør, ost, malt, øl, huder samt materialer til byggeri som kalk og teglsten. Fra Gotland kom blandt andet tjære. Fra Norge og Skåne blev indført jern og jernvarer. Fra Norge, Bohuslen, Halland og Blekinge, der udgjorde en del af riget, blev indført tømmer og træ, til tyske byer i Østersøen blev udført sild, huder, læder, klæde, salt og træ, fra England og Skotland stammede stenkul, klæde, tin, bly, saffran, uld, huder, malt, fisk, hvede og byg samt Nederlandene fortrinsvis salt samt forædlede varer som smør, oste, lærred og klæde. Fra Frankrig og Spanien kom salt og vin. Fra Island kom strikket uldtøj, tran og fisk. En betydelig del af denne handel og skibsfart var transithandel.
  Skibsfarten hang sammen med købstædernes havneforhold. Egentlige havne kendte man ikke. I mange tilfælde var havnen en åbrink med et bolværk, i andre tilfælde udgjordes havnen af en eller flere vaser eller af en mole af træ og/eller sten, eller havnen var en "naturhavn" i form af en fjord mere eller mindre beskyttet af en odde eller en ø eller i form af et beskyttende næs. De fleste havne fik efterhånden stigende problemer med tilsanding således, at større skibe måtte ankre op ude på en rhed ud for købstaden, eller der blev oprettet en ladeplads længere ude i fjorden, hvor omladning af varerne fandt sted. De fleste købstæder havde en eller flere hjemmehørende skuder, der vel udgjorde kernen i byernes handel men blev suppleret med besøg af fremmede fartøjer. 
  De udskibede råvarer og forædlede produkter stammede overvejende fra købstædernes eget bagland, og skibsfarten var derfor et spejl af købstædernes beliggenhed. Handelen med disse varer fandt som regel sted på købstædernes torve, og denne handel blev suppleret med et eller flere årlige markeder, der kunne trække håndværkere og handlende til fra andre købstæder og områder. Torvepladserne var som regel ikke store.
  Et karakteristisk træk i tiden var teglbrænding med tilhørende teglfragter. Fra omkring 1530 oplevede landbrugseksporten – og dermed herregårdene – gode tider med voksende efterspørgsel og stigende priser. Fra afslutningen af Den nordiske Syvårskrig (1563-1570) og indtil Kalmarkrigens udbrud (1611-1613) var der en forholdsvis lang fredsperiode, hvor de stærkt voksende tyske og hollandske byer i voksende omfang efterspurgte landbrugsvarer. Fra 1570 indtog Amsterdam en nøglestilling som indfører af korn, der gik til Nederlandenes industrielle udvikling. Ved denne efterspørgsel stod det danske korn meget stærkt, indtil baltisk korn kom ind på markedet.
  De gode tider fortsatte ind i begyndelsen af 1600-tallet, og efter en kortvarig afsætningskrise under krigen 1625-1629 satte en ny opgang ind i 1630-erne, der varede til 1640-erne, hvor østbaltisk og russisk korn sænkede priserne på Danmarks afsætningsmarkeder. I 1647 indførtes derfor indførselstold på udenlandsk korn. Også kongemagten nød godt af højkonjunkturen. De store overskud, som handelen indbragte, blev blandt andet brugt til prestigebyggeri i form af slotte og herregårde. Hertil skulle bruges brændt tegl. Råvarerne hertil, egnet ler til teglfremstilling og træ til selve brændingen, fandtes de fleste steder i landet. Oftest anlagdes et teglværk derfor af hensyn til at nedbringe fragtbehovet mest muligt i nærheden af det sted, hvor byggeriet skulle finde sted, men i farvandet mellem området fra Østfyn sydover Taasinge til Ærø på den ene side og Langeland på den anden synes teglbrænding med salg at have fundet sted i et ikke ubetydeligt omfang. Behovet for kapital til bekostning af storfremstilling af og handel med brændte teglsten gjorde, at denne øjensynligt var organiseret af adelen, men til selve sejlfragten kunne anvendes skuder ejede af mindre skudehandlere, fortrinsvis købmænd, der herved fik yderligere en vare at befragte.
  Købstæderne spillede en væsentlig rolle i denne skibsfart. Havneforholdene blev ikke væsentligt forbedrede i renæssancen, men behovet for større skibe var voksende, og følgen blev ibrugtagning af nye skibstyper med større lasteevne men fortsat en begrænset dybgang. I nogle tilfælde blev anvendt større skibe, som ikke kunne anløbe skibbroen. I så fald måtte de ankre op på rheden uden for købstaden, og varerne blev omladet til mindre fartøjer, som fragtede dem i land. For Kronen og købstæderne betød denne virksomhed, at der kunne opkræves havne-, bro-, pæle- eller bolværkspenge på grundlag af skibenes størrelse. Nu som før forsøgte købstæderne at få eneret på denne skibsfart, men nu som før spillede bondesejlads en ikke ubetydelig rolle. Det var ofte de samme rejsemål, der gik igen under disse sejlture.
  Torve og markeder.
  Købstæder skulle tjene som sted for omsætningen mellem land og by, og det gjorde de også i vid udstrækning. For at sikre købstæderne deres omsætning med oplandet blev indført læbælter, det vil sige fastlagt grænser for omgivende områder hvis indbyggere skulle foretage deres køb og salg i pågældende købstad. Enkelte købstæder fik et opland på 4 mil eller ca. 30 km, de fleste 2 mil eller ca. 15 km og de mindste 1 mil eller ca. 7,5 km. Nøglepersonerne i denne omsætning var købmænd. Af en regnskabsbog for en købmand i Ribe femgår det, at denne havde en samlet omsætning i tiden 1630-1650 på 40.000 rigsdaler, hvoraf 211 børgere tegnede sig for 39%, 30 gejstlige i byen for 7%, 24 adelige i oplandet for 28%, 66 gejstlige i oplandet for 13% og 179 bønder for 11%, det vil sige at omtrent halvdelen af købmandens omsætning skete med kunder i selve købstaden og den anden halvdel med kunder i oplandet. Således stod de adelige for den højeste gennemsnitlige omsætning fulgt af gejstlige i staden og i oplandet, borgere og endelig bønder. Også byhåndværkerne skulle nyde godt af sådanne læbælter, men deres muligheder blev indskrænkede ved, at visse håndværk blev tilladte at udøves også indenfor læbæltet, nemlig grovsmede, tømrere, murere, vævere, bødkere, hjulmænd, teglslagere, pottemagere, skræddere der syede vadmel samt skomagere der fremstillede bøndersko. Til trods for disse bestemmelser om læbælter forekom talrige eksempler på ulovlig handel i for af landkøb eller forprang, ulovlige håndværkere kaldet bønhaser og fuskere, samt forekomst af ulovlige havne for omsætning. Derved svækkedes købstædernes betydning, og talrige skatterestancelister viser, at mange havde vanskeligt ved at få økonomien til at løbe rundt. Men regnskaber for førlov og sjettepenge viser også, at nogle håndværkere, handlende og andre i tjenesteydende næringer var i stand til at skabe sig et overskud, der derfor skulle beskattes, hvis de ville flytte fra købstaden.
  I omsætningen spillede torve og markeder en vigtig rolle. Torvet var det sted, hvor købmænd og håndværkere kunne falbyde deres varer til omegnens bønder og selv købe de produkter, som bønderne bragte til torvs. I flere tilfælde blev en ugentlig torvedag fastlagt ved kongelig bestemmelse.
  Markeder var færre men trak til gengæld folk til fra fjernere egne. Ofte deltog håndværkere fra andre købstæder, når der blev holdt marked, og konkurrencen kunne derfor være hård.
  Hertugdømmerne.
  Ved delingen af hertugdømmerne 1581-82 havde kongen, Frederik II, fået Tørning Len, Haderslev Amt, Flensborg Amt og Landskabet Bredsted (Nørre Gøs Herred), mens hertug Adolph på Gottorp var blevet tildelt Aabenraa Amt, Løgumkloster Amt, Tønder Amt, Gottorp Amt, Sønder Gøs Herred (Husum Amt), Nordstrand, Ejdersted, Stapelholm og Femern, og Hans den Yngre havde fået Sønderborg Amt, Nordborg Amt samt Ryd Kloster i Flensborg Amt.
  I den del, der var tilfaldet hertugen af Gottorp, lå i det nordlige område købstæderne Tønder og Aabenraa og i den sydlige del Slesvig og Egernførde samt flækken Husum. I 1590 gav Johan Adolf af Slesvig-Holsten-Gottorp købstadsrettigheder til Tønning og Garding, og i 1603 ophøjede han Husums stabelret til købstadsret. Af betydning var det også, at han i 1608 indførte førstefødselsretten således, at den ældste søn altid ville arve besiddelserne udelt.
  I 1621 lod hertug Frederik 3. oprette Frederiksstad efter forbillede fra Glückstadt i Holsten.
  "Tønning".
  Ved hertugdømmernes deling i 1544 tilfaldt Tønning de holsten-gottorpske hertuger, og hertug Adolf af Gottorp opførte Tønning Slot i årene 1580—1583 og gav byen købstadsrettigheder i 1590. Slottet var placeret i byens sydlige del. Det bestod af en nærmest kvadratisk bygning med et firesidet tårn på hvert hjørne, omgivet af volde og en voldgrav. I dag minder kun voldgraven i slotsparken og slotsalleen herom.
  Byen blev udvidet, og mange nye huse opførtes. Derom minder i dag endnu mange gavlindskrifter. Stor betydning fik anlæggelsen af havnen i 1613. Samtidigt blev kanalerne fra Katingsil til Garding (Süderbootfahrt ≈ Sønderbådfart) og fra Tønning til Tetenbøl (Norderbootfahrt ≈ Nørrebådfart) bygget. På den tid gik skibsfarten især til Nederlandene.
  Byen har lidt meget af oversvømmelser, navnlig 1634. Også af krigene har den været ramt, således af Kejserkrigen 1627—29, da den i over et år var besat af de kejserlige tropper under Wallenstein. Fra 1644 lod hertugerne byen befæste, og den blev fra nu af deres hovedfæstning.
  I anden halvdel af 1600-tallet havde Tønning en mindre flåde af fortrinsvis mindre skibe, mindst: i 1650 nævnes 5 skibe på i alt 131 læster, i 1651 6 skibe på 166 læster, i 1663 14 skibe på 191 læster, i 1664 7 skibe på 135 læster, i 1665 6 skibe på 81 læster, i 1666 9 skibe på 142 læster, i 1668 3 skibe på 66 læster, i 1677 ingen (alle skibe opbragte af franske kaperer), i 1682 7 skibe på 65 læster, i 1689 1 skib på 16 læster og i 1698 2 skibe på 56 læster. Ingen skibe oversteg i perioden 49 læster. Tallene angiver skibe, der sejlede på Kragerø i Norge.
  Fæstningsværkerne blev sløjfede 1675, da den danske konge var kommet i besiddelse af fæstningen ved begyndelsen af den Skånske Krig, men hertugen genopførte dem i 1692, og byen modstod en 2 måneder varende belejring fra danskernes side i året 1700.
  Den 28. november 1706 fik skibsbygmester Harder Henrich Reimann tilladelse til at anlægge en bedding for skibsreparationer med eneret for en tiårig periode. Da koncessionen udløb, blev den ikke fornyet, og beddingen blev ødelagt under de efterfølgende krigsbegivenheder.
  I 1713 blev Tønning besat af den svenske hær under general Magnus Stenbock og derefter belejret af danskerne, indtil den i 1714 måtte overgive sig. Fæstningsværkerne blev da atter sløjfede, og Tønning var fra den tid en ubefæstet by.
  "Husum".
  I 1544 tilfaldt Husum ved hertugdømmernes deling hertug Adolf af Gottorp. Byen havde fra tidligere status af flække, men hertugen gjorde byen til et eget birk med 8 rådmænd og en præsident.
  I årene 1566-1582 rasede "den spanske syge", der kostede 1.500 personer livet.
  I årene 1578-82 byggede hertug Adolf af Gottorp Husum Slot som trefløjet slot med Frederiksborg Slot som forbillede. I 1582 blev Husum af hertug Adolf udskilt fra Søndergøs herredsting, og gjort til et særskilt "weichbild" (birk), samt forsynet med en egen stadsret og politiordning, med Visbys søret.
  I 1601 blev bygget et rådhus for byen. Den 20. april 1603 gav hertug Johan Adolf byen stadsprivilegier. Stadsretten blev udstedt 22. marts 1608.
  1627-29 og igen 1644-45 led byen under tidens krigeriske begivenheder.
  Efter den store stormflod i 1634 stagnerede byens økonomiske udvikling, fordi dens opland på Nordstrand gik tabt, og Husum fik konkurrence af havnebyerne ved Ejderen, Tønning (anlagt 1590) og Frederiksstad (anlagt 1621).
  Det var i Husum at kartografen Johannes Meyer i 1652 udgav de kendte landsbeskrivelser over hertugdømmerne. Antoinette Bourignon opholdt sig i byen i 1673, og anlagde i sit hus sit eget bogtrykkeri, hvori hun lod sine egne bøger trykke, men det blev hende straks frataget på øvrighedens befaling.
  Antallet af hjemmehørende skibe var minimum i 1650 4 på 123 læster, i 1651 3 på 87 læster, i 1663 1 på 26 læster, i 1664 3 på 24 læster, i 1665 2 på 20 læster, i 1666 15 på 453 læster, i 1667 13 på 869 læster, i 1668 8 på 96 læster, i 1671 2 på 59 læster, i 1677 6 på 84 læster, i 1689 3 på 110 læster, i 1691 2 på 210 læster, i 1694 1 på 45 læster, i 1698 1 på 59 læster og i 1699 1 på 91½ læster. Skibene sejlede på Langesund og Kragerø i Norge. En del af nedgangen i flåden skal formodentlig tilskrives tab på grund af franske kapere.
  I 1713 led byen under, at den svenske general Stenbock oprettede sit hovedkvarter der.
  Byen led meget under store oversvømmelser i årene 1717, 1718 og 1720.
  "Glückstadt".
  Glückstadt blev grundlagt i 1616 af Christian 4., konge af Danmark og Norge og hertug til Slesvig og Holsten. Hensigten var at etablere en konkurrent til byen Hamborg, og den skulle være en uindtagelig fæstnings- og havneby ved den nedre (nord-vestlige) del af Elben. I fundatsen af 22. marts 1617 fik byen lybsk og hamburgsk stadsret. Befæstningen fuldførtes i 1620. Kongen søgte at lokke indbyggere til ved dels at give "handelsprivilegier", dels at gøre den til "hovedsæde" for den kongelige del af hertugdømmerne, dels at love "religionsfrihed" og fulde borgerrettigheder. Sidstnævnte forhold betød, at der kom sefardiske jøder, hollandske reformerte, remonstranter og mennonitter, og katolikker til Glückstadt. Blandt de tidlige indvandrere var Alvaro Dinis, købmand og møntmester. Benjamin Musaphia, hans broder der var købmand, filosof, naturforsker, rabbiner og læge (en tid livlæge for Christian IV) og Daniel Mamias de Castro, købmand og læge.
  I 1623 og nogle få år efter var Glückstadt møntprægningssted. Virksomheden var ophørt før 1630.
  I 1623 blev byen givet stabelret på handelen på Island. I perioden 1627-1639, da Hans Nansen residerede i byen som salgsleder for det islandske kompagni, var Glückstadt stabelstad for islandshandelen.
  Byen blev gentagne gange belejret og angrebet under de talrige krige, som i 1600-tallet fandt sted, og som Danmark – takket være Christian 4. – nød fornøjelsen at deltage i. Under kejserkrigen modstod byen i 1627–28 en femten uger lang belejring, som lededes af hertug Johann Tserclaes Tilly.
  Byen led hårdt under krigen, og de virksomheder, som tilflyttede portugisere havde oprettet - saltsyderi og sukkerraffinaderi - blev ødelagte, og deres ejere forlod byen. For at rode bod på dette gav Christian IV udvidede privilegier for at få portugisiske jøder samt nederlandske mennonitter og remonstrater til at slå sig ned i byen. Takket være denne politik udviklede byen sig mellem 1630 og 1648 til en af de største byer i den danske konges rige. Imidlertid mødte de nyindflyttede også modstand fra byens indbyggere, og der blev udstedt trusler imod dem. I 1623 boede der 29 sefardiske familier, men i 1690 var der kun 10 personer tilbage.
  I 1628 indførte Christian 4. Elbtolden, som alle forbipasserende skibe (ikke mindst til og fra Hamborg) måtte betale. Elbtolden varede til 1645.
  I 1630 lod kongen opføre et slot kaldet "Glücksburg", hvor han opholdt sig under sine besøg. Her fejredes i 1643 hertug Frederiks (dengang fyrstbiskop af Bremen og Verden, senere Frederik 3. af Danmark) bryllup med Sophie Amalie af Braunschweig-Lüneburg. Slottet forfaldt senere og blev nedrevet i 1708.
  I 1648 oprettede Frederik III et regeringskancelli, som fik sæde i Glückstadt. Statholderen og regeringskancelliet blev et mellemled til det Tyske kancelli i København. Da den gottorpske del af Slesvig 1675-79, 1684-89 og endeligt fra 1713 blev forenet med den kongelige del, blev regeringskancelliet delt i et slesvigsk kancelli, Justitskancelliet på Gottorp Slot, kaldet Overretten på Gottorp, og et holstensk kancelli, der forblev i Glückstadt, og som også fik navn af Overret.
  "Frederiksstad".
  Frederiksstad blev grundlagt i 1621 efter ordre fra hertug Frederik 3.. Han ville midt under 30-årskrigen skabe en stor handelsby efter merkantilistiske principper, der kunne konkurrere med storbyen Hamborg. De første indbyggere var hollandske remonstranter og mennonitter, som han gav religionsfrihed og toldfrihed i 20 år. Mange af dem var velhavende handelsmænd og håndværkere. Frederiksstad blev bygget efter nederlandsk forbillede med kanaler (gracht), gavlhuse og en retvinklet byplan. Det fremgår af byplanen, at byen var tænkt som storby. I de første år var nederlandsk officielt sprog i Frederiksstad. Frederik 3. forsøgte også at hente sefardiske jøder fra Den iberiske Halvø, men det forhindrede en handelsaftale med Spanien. I 1675 begyndte ashkenaziske jøder fra Tyskland og Østeuropa at flytte til den sydslesvigske by.
  Byen fik flere kirker: Den luthersker kirke blev påbegyndt 1644 og indviet 1649. Den remonstrantisk-reformerte kirke blev bygget 1624-25. En synagoge blev opført i 1648.
  Krige, kriser og epidemier (1625-1660).
  Den fremgang, som landet oplevede i de første menneskealdre efter reformationen, vendte til en stadig mere alvorlig krise fra midten af 1620-erne. Baggrunden herfor var ikke mindst udenrigspolitikken, hvor landets inddragelse i Kejserkrigen (1627-1629), Torstenson-krigen (1643-1645) og sidst – og værst – Karl Gustav-krigene (1657-1660) påførte landet skader og ulykker af et ufatteligt omfang.
  Allerede 1654-55 blev dele af landet ramt af pest, og under "Karl Gustav-krigene" ramtes landet af en ny bølge. Folk døde i tusindvis, utallige prøvede at flygte, blandt andet til Ribe der nærmest omdannedes til en kæmpemæssig flygtningelejr. Ødegårde og øde tomter bredte sig overalt i landet. Utallige gårde var "ruineret". Også købstæder blev hårdt ramt af pesten, især Ribe, Varde, Fredericia, Vejle, Horsens, Kolding og Aabenraa. Det er beregnet, at omkring en sjettedel (14-17%) af alle kongerigets indbyggere (omkring 110-120.000 af i alt omkring 800.000 indbyggere) døde under krigen.
  Kort tid før Karl Gustav-krigene havde Frederik 3. grundlagt to nye fæstninger og købstæder: 
  Baggrunden for disse var den ændrede tilstand efter Torstenson-krigen 1643-1645. Ved freden i 1645 havde Danmark-Norge måttet afstå Halland for en 15-årig periode. Dermed var den faste landforbindelse mellem Skåne i syd og Norge i nord blevet afbrudt. Hvor sejladsen mellem de to kongeriger tidligere havde kunnet ske langs den hallandske kyst, var danske skibe nu henvist til at sejle langs den jyske østkyst indtil Fladstrand og derfra den korteste rute over Kattegat til Marstrand, hvorfra sejladsen videre nordover atter kunne ske langs en kyst på den danske konges hænder. Hals blev oprettet dels for – sammen med Marstrand – at kunne kontrollere (så vidt muligt) farvandet på dette strategisk vigtige sted (og dermed tillige sikre, at Sverige – trods besættelsen af Halland – alligevel ikke havde fri adgang til verdenshavet mod vest), dels at beskytte indsejlingen til Limfjorden, lige som stedet var velbeliggende for et toldsted for hele Limfjordsområdet. Fredericia lå på det vigtige sted Bersodde, hvor muligheden for at beskytte overfarten mellem Fyn og Jylland fra et eventuelt svensk angreb over Kattegat var bedst. Begge steder fik tildelt købstadsrettigheder.
  Bybefolkningen.
  Der findes kun begrænsede oplysninger til belysning af bybefolkningernes sammensætning i renæssancen. Mandtal, borgerruller, borgerskabsprotokoller og førlovsregistre kan bidrage til at belyse forholdene, selv om oplysningerne ikke er fyldestgørende. Ad denne vej kan belyses dels borgernes næringssammensætninger, dels deres herkomst.
  Helsingør var en af de største provinsbyer. For Helsingør findes en borgerrulle fra 1625. For 460 af 667 borgere angives næringsveje: 1 apoteker, 6 arbejdskarle, 15 bagere, 1 barber, 1 blegemand, 1 blytækker, 1 bogtrykker, 1 broksnider, 15 bryggere, 1 buntmager, 1 bødker, 1 bøssemager, 35 bådsmænd, 2 drejere, 4 dragere, 1 feldbereder, 25 fiskere, 5 færgemænd, 4 glarmestre, 4 grovsmede, 5 guldsmede, 8 hakkelseskærere, 7 handskemagere, 1 hattemager, 3 hjulmænd, 1 huemager, 5 kalkslåere, 2 kandestøbere, 1 kedelsmed, 4 kleinsmede, 1 kobberfører, 3 kobbersmede, 2 kokke, 1 kopsætter, 1 kornmåler, 4 krogmagere, 4 kræmmere, 1 lademager, 1 linvæver, 1 lygtemager, 2 malere, 8 maltgørere, 17 murere, 1 møller, 1 plattenslager, 15 plidskarle, 1 possementmager, 1 posthugger, 1 postrider, 3 pottemagere, 1 prenter, 2 rebslagere, 2 rokkemagere, 1 rotgieter, 2 sadelmagere, 1 saltsyder, 1 savskærer, 1 sejrmager, 2 skibskarle, 1 skibstømrer, 11 skippere, 1 skoflikker, 12 skolappere, 30 skomagere, 47 skræddere, 2 skytter, 2 slagtere, 5 smede, 12 snedkere, 4 stenhuggere, 6 styrmænd, 2 svarrere, 3 sværtfegere, 1 søfarende, 1 sømand, 1 teglbrænder, 1 teglstryger, 3 trommeslagere, 14 tømrere, 1 tørveskærer, 1 urmager, 1 urtegårdsmand, 2 urtekrømmere, 23 vognmænd, 17 vævere og 2 mere. For 11 byer var fordelingen i hovedtræk: 6-7% levede af immaterielle næringer, 3-4% var handlende, 4-11% var fiskere og søfarende, 79-86% var håndværkere, men andelene kunne variere betydeligt fra by til by. Gruppen af håndværkere kan underinddeles i dem, der forarbejdede metal, træ, læder, fødevarer, byggehåndværkere og andre. Oplysninger om den brede underklasse af tyende og tjenestefolk, løse arbejdere, fattige og betlere findes ikke i disse opgørelser. De kan have udgjort op til omkring en tredjedel af den samlede befolkning.
  Med hensyn til borgernes oprindelse var en god del naturligvis født i selve købstaden mens tilflytterne overvejende stammede fra oplandet. Blandt udlændinge spillede tyskere en hovedrolle, andre kom fra Slesvig, Holsten, Nederlandene, Skotland og Norge, sjældnere fra Sverige. For Helsingør vedkommende er for årene 1556-1599 opgjort, at skotter og englændere udgjorde omkring 6% af befolkningen, nederlændinge 10-12% og tyskere omkring 10%. Den samlede andel af udlændinge svingede fra 15 til 33% med en stigende andel fra midten til slutningen af århundredet. I 1625 var fordelingen i Helsingør således: 5 var fra Helsingør, 6 fra Sjælland (Frederiksborg, Slangerup, København, Roskilde, Skælskør og Faxe), 1 fra Ystad i Skåne, 6 fra Halland (heraf 1 fra Halmstad og Varberg), 1 fra Nakskov på Lolland, 3 fra Jylland (Hals, Niebe og Kolding), 1 fra Haderslev i Sønderjylland, 2 fra Norge (Oslo og Marstrand), 2 fra Skotland og 6 fra Tyskland (Bremen, Minden, Ostfriesland, Parchim, Preussen og Stralsund. For Sønderjyllands vedkommende kan nævnes, at for årene 1630-1640 og 1647-1656 stammede af borgerne i Haderslev: 65 fra Haderslev amt, 16 fra øvrige Sønderjylland, 3 fra Nørrejylland, 1 fra resten af kongeriget, 1 fra øvrige Norden, 3 fra Holsten, 13 fra Tyskland og 1 fra Polen.
  Bybefolkningen var mobil. For Køge er det for årene 1621-1652 opgjort, at 717 tog borgerskab mens 19 opsagde deres og flyttede andre steder hen. Tallene svingede voldsomt gennem perioden, fra i gennemsnit 25 om året i årene 1621-24 til 10 om året i årene 1649-52. En del af disse udsving kan skyldes Torstensonkrigen. Som hovedregel var der langt flere tilflyttere end fraflyttere, og en stor del af flytningerne skete mellem købstæder indbyrdes.
  Enevælden (1660-1857).
  Tiden omkring 1660 udgjorde et vendepunkt i rigets historie: landet led hårdt dels under Karl Gustav-krigene, dels under skiftende epidemier. Et stort antal gårde lå ved krigenes afslutning øde og ødelagte hen, og rigets vigtigste opgave måtte blive at komme sig ovenpå de foregående tiders ulykker. Det lykkedes kongemagten at opnå en stærkere stilling ved indførelse af enevælde, godt støttet af borgerskabet, og dermed muligheden for bedre at kunne føre sin egen politik på trods af godsejerne, men det kunne ikke undgås, at skiftende regeringer skelede til det, man anså for landets hovedinteresse: at få landbruget på fode igen.
  Dette forhindrede imidlertid ikke, at den nye enevældige regering også forsøgte at fremme købstædernes forhold. Nu som før var regeringen behersket af de tanker, der er betegnet som merkantilismen. Følgelig måtte det blive regeringens mål at fremme en økonomisk udvikling, hvor landet kunne blive mest muligt selvforsynende med råvarer og luksusvarer, at sikre at forædlingen af råvarer skete inden for rigets interesser, at sikre en vareudveksling internt i riget mellem dets forskellige dele: kongeriget, hertugdømmerne, Norge, de nordatlantiske besiddelser og kolonierne, samt at sikre en handelsbalance med overskud i samhandelen med udlandet. Længe, helt frem til 1797, var beskyttende toldsatser en betydende del af denne politik. I erkendelse af mangelen på kyndige i råvareforædling satsede regeringen nu som tidligere på at skaffe sig sådanne kyndige personer fra udlandet ved at tildele disse ulige fordele og begunstigelser. For yderligere at fremme udviklingen gik enevælden selv ofte ind med risikovillig kapital og ofte med store tab til følge.
  Nye købstæder 1660-1720.
  Kun få nye købstæder oprettedes under den ældre enevælde: 
  Frederikssund udviklede sig som en slags ladeplads for købstaden Slangerup men satte med tiden denne i skyggen.
  Dertil kom fæstningsanlægget i Fladstrand. Dettes oprettelse synes til dels at være sket i lyset af freden i København 1660, hvor Danmark måtte afstå ikke blot Skånelandene men tillige Bohuslen med Marstrand. Derved forøgedes behovet for et udskibningssted så nordligt i Jylland som muligt, og havnen ved Fladstrand var efter forholdene en af de bedste muligheder, der fandtes. Stedet kunne således tjene såvel handelsmæssige som forsvarsmæssige hensyn, men af disse synes sidstnævnte i begyndelsen at have vejet tungest.
  Store Nordiske Krig skulle markere et skel i enevælden. Efter krigen blev hertugdømmernes gottorpske andele i 1721 inkorporerede under den danske krone, hvorved hele området formelt hørte under Kronen. I praksis blev hertugdømmerne imidlertid fortsat styret som et særskilt område med egne love og regler.
  Nye købstæder 1720-1814.
  Efter den unge enevældes tiltag for oprettelsen af blandede fæstningsanlæg og købstæder gik der mere end et halvt århundrede, inden nye købstæder kom til:
  Kendetegnende for disse er, at de fortrinsvis havde økonomiske hensyn bag sig. Til gengæld havde man i det lange tidsrum fra den unge enevælde til afslutningen af Store Nordiske Krig ladet flere steder drive handel, håndværk og skibsfart uden særrettigheder hertil: Allinge-Sandvig, Fladstrand, Løgstør, Nørresundby, Hillerød og Nibe. Kun de to sidstnævnte var med (og da blandt de første), da man atter gav sig i kast med at udnævne nye købstæder. 
  Købstæderne havde en vis forret til håndværk, handel og skibsfart inden for en vis omkreds (læbæltet) omend dette ikke synes at have haft nogen stor betydning for deres næringslivs trivsel: i adskillige købstæder spillede fiskeri og landbrug en ikke ubetydelig rolle som levevej.
  Merkantilismen under enevælden.
  Atter igen efter enevældens indførelse forsøgte man sig med oprettelse af handelskompagnier for fjernhandelen: 1662 Islandsk Kompagni, 1670 Ostindisk Kompagni, 1671 Vestindisk Kompagni, 1672 Guinesisk Selskab. Desuden førsøgte man at ophjælpe industriel virksomhed, blandt andet tobaksspinderier. Man indkaldte fremmede håndværkere ved forordninger i 1671, 1681, 1682, 1688, 1698 og 1705. Ved købstadsforordningen af 1682 blev der givet København og 25 steder. eneret på udenrigshandel, men allerede 1689 måtte ordningen atter opgives. Adskillige købstæder havde forholdsvis mange landbrugere, skønt dette ikke skulle være deres hovednæringsvej. I Rentekammeret, der havde en central rolle i de mange tiltag, formuleredes 1685 erfaringen: "Det er ikke venteligt, at købstæderne skal rejse sig, så længe bonden ikke er ved magt" Ganske vist fik købstæderne et vist indslag af fremmede, men nogen blomstrende fremgang for næringslivet skete ikke.Christian Vs Danske Lov fra 1683 fastlagde som almen regel, at håndværkere på landet ikke måtte bosætte sig nærmere end 1½ mil (11 km) fra en købstad, og at bønderne inden for en afstand af 2 mil (15 km) fra denne kun måtte handle i købstaden.
  Skibsfarten under enevælden.
  I årtierne efter Karl Gustav-krigene skete en fuldstændig omfordeling af den indenrigske skibsfartstonnage: før krigen havde størstedelen hørt hjemme i provinsen, men efter fredsslutningen voksede Københavns andel fra 45% i 1670 til 61% i 1698, og næsten alle fartøjer over 50 læster var hjemmehørende i hovedstaden. Denne udvikling fik også indflydelse på skibsfarten, idet der herved blev skabt en købmandsstand i hovedstaden, som var i stand til at drive en begyndende oversøisk kompagnifart, mens provinsen fortsatte med sin gamle indenrigsfart, herunder sejladsen på Norge og Hertugdømmerne. De vigtigste varer for fragt blev nu landgildekorn, toldmel, skattekorn, malt, brød, smør, ærter, saltet og røget flæsk og fisk samt brændeved, der blev fragtet dels til Københavns slot og Kongens Bryghus, dels – omend i mindre omfang – til de kongelige slotte Antvorskov, Koldinghus og Haderslevhus. Den samlede skibsfart hermed var dog beskeden, i gennemsnit havde købstæderne to-tre anløb om ugen.
  I første halvdel af 1700-tallet synes den samlede, kongerigske skibsflåde at have ligget på et nogenlunde fast niveau på mellem 5.000 og 7.000 kmcl. Derimod svingede fordelingen mellem de enkelte landsdele og på de enkelte toldsteder åbenbart en del: således faldt Rudkøbing tolddistrikts andel fra ca 3,1 % i 1707 til ca 1,8 % ved århundredets midte, hvorimod Fåborg tolddistrikts andel voksede fra 2,6 % til 5,2 %, mens Svendborg tolddistrikts andel lå nogenlunde fast på henved 3,0 %.
  Lave kornpriser og høje skatter i årene efter 1720 fik bønderne til at skære ned på de få fornødenheder udefra såsom salt, jern og tobak. Behovet for tilførsler af disse varer var derfor yderst beskedent, og skibsfarten måtte derfor fortrinsvis overleve på den handel og skibsfart, der skulle forsyne hovedstaden med varer.
  En betydelig del af det danske landbrugs produktion blev afsat i rigets hovedstad, København, og resten af landbrugets overskudsproduktion i kongeriget og Sønderjylland gik til andre dele af helstaten, Norge og de nordatlantiske øer. Fra gammel tid havde bønderne ved Bovbjerg og Harboøre lov til selv at sejle på Norge med deres sandskuder og betale med korn for det tømmer, de havde behov for, og som ikke kunne købes i Lemvig i bunden af Limfjorden. 1733 fik bønderne på Langeland bekræftet deres gamle ret til at udføre deres produkter med egne fartøjer.
  Denne udvikling skyldes flere forhold: for det første var fragtmulighederne mange: først og fremmest København havde sine store og vedvarende behov for fødevarer og brændsel, og fra Østersøen til Middelhavet var der ulige lande med ulige varer til eksport og ligeså sammensatte og store behov for import. Blandt de varer, der fortrinsvis påkaldte sin behov for varefragt, var korn, frugt, grønt, fisk, brændsel, træ og tømmer, foruden potaske og jern, desuden varer som salt, vin, tobak, krydderier og meget andet, alt i større eller mindre mængder.
  Indenfor Danmarks egne grænser var der tre store rejsemål: hovedstaden, København, hvis store behov for fødevarer, brændsel og andet gav anledning til en stor, vedvarende skibsfart, dernæst Norge med dets behov for korn og omvendt eksport af træ, jern og sild, og endelig hertugdømmerne, der kunne levere mangt og meget til hjemligt forbrug og som også var aftager af danske landbrugsvarer.
  Københavns vedvarende, store betydning for skibsfarten i anden halvdel af 1700-tallet lå ikke mindst i hovedstadens stærke befolkningsvækst, således voksede byens indbyggertal fra 70.514 i 1769 til 100.975 i 1801, en fremgang med ikke mindre end 43% i løbet af en menneskealder. Den voksende befolkning skulle have dækket behov for boliger (dvs. byggematerialer hertil), brændsel og fødevarer. Dette afspejledes i den fra de danske provinser indkomne skibsfartstonnage, der voksede fra 21.000 kmcl i 1769 til 32.000 kmcl i 1798. Da der kunne rummes to favne brænde pr. kmcl, har brændetilførslerne krævet mellem 10.000 og 20.000 kmcl skibsrum pr. år svarende til henved halvdelen af den indkomne skibsfartstonnage. På lignende måde voksede korntilførslerne fra 186.000 t pr år i 1750-erne til 257.000 t pr år i 1790-erne svarende til en stigning i transportbehovet fra 4650 kmcl til 6425 kmcl, eller sagt på en anden måde: det har krævet henved en fjerdedel af det samlede skibslasterum.
  For Norges vedkommende synes importen af træ herfra at være af størst betydning for skibsfarten hertil: opgjort efter behov har korneksporten til Norge fyldt mindre end halvdelen af de skibe, der kom fra Norge, selvom der var store uligheder fra tolddistrikt til tolddistrikt, og en del skibe tilmed sejlede fuldtlastede til Norge men kom hjem i ballast.
  For transithandelens vedkommende var det Danmarks beliggenhed mellem Østersøen på den ene side og Vesterhavet med dets omgrænsende egne Norge, England, Nederlandene og (fjernere) middelhavsområdet på den anden, der spillede ind. Behovene for råvareleverancer fra Østersø-området til den fremvoksende industri i Nordvesteuropa samt salt og luksusprægede varer som vin og tobak, gjorde Danmarks beliggenhed yderst fordelagtig og skabte mulighed for danske skibe i at deltage også i denne handel.
  Fra Østersøens baltiske og sydlige havne gik korn, fortrinsvis hvede og rug, til England, Holland, Frankrig og havne i Middelhavet, og fra disse gik ikke mindst vin og salt tilbage igen. Fra havnene i Bohuslen gik sild til eksport. Fra Sverige, især Stockholm, Gävle og Norrköping, gik jern og potaske i store mængder til eksport, mens til gengæld salt blev indført. Jern blev endvidere eksporteret fra Norge. Træ blev eksporteret fra Norge, Sverige og Baltikum.
  Endelig fandtes en handel på Middelhavet og på kolonierne i Indien, der altovervejende spillede en rolle for den københavnske skibsfart.
  Bybefolkningen.
  Antallet af "købstæder" var lille, og de fleste af disse forblev meget små gennem hele 1700-tallet; Endnu i 1801 havde de fleste danske købstæder og flækker kun nogle få hundrede indbyggere. Kendetegnende var det, at de største købstæder lå i Sønderjylland og Holsten. Oversigt over Købstædernes indbyggertal indtil 1801:
  "Kilder: Degn (1987) tabel 1; folketællingerne 1769, 1787 og 1801 ifølge de trykte udfald. Købstæder med mere oprettede mellem 1600 og 1801 er vist med kursiv."
  Det er opgjort, at købstadsbefolkningen i hele tidsrummet frem til 1801 udgjorde mellem en fjerdedel og en femtedel af landets samlede befolkning, men bag denne tilsyneladende stagnation i bybefolkningen ligger en faktisk befolkningsvækst på omkring 72% fra omtrent 112.000 indbyggere i 1672 til 193.000 indbyggere i 1801. Imidlertid var ikke kun købstadsbefolkningen men også landbefolkningen vokset, hvilket må ses i lyset af begivenheder i tiden forud for enevældens indførelse: under Karl Gustav-krigene og i årtiet forinden var befolkningen gået voldsomt tilbage på grund af epidemier og krige; utallige gårde stod øde, og da befolkningen atter voksede som følge af høje fødselstal og lave dødstal måtte det blive en hovedopgave for godsejerne at få flest mulige af disse ødegårde besat, hvilket da også skete. Alligevel var landbefolkningen i stand til af afgive en del af sit befolkningsoverskud til købstæderne, som derved også fik del i denne nye befolkningsvækst, til trods for vornedsskabet og i 1733 indførelsen af stavsbåndet på Sjælland. Indførelsen af stavnsbåndet bevirkede, at landbefolkningens afvandring til købstæderne blev hæmmet, og følgen blev, at en stor del af håndværkerne på landet var folk, der ikke kunne afvandre, hvilket atter bevirkede, at købstædernes hævdede eneret på især håndværk blev hæmmet. Set i dette lys kan det siges, at den manglende urbanisering gennem hele denne del af enevælden var et udslag af den førte befolknings- og næringspolitik, der i virkeligheden hæmmede den udvikling, som andre dele af regeringens politik tilstræbte. For at købstæderne skulle vokse, måtte befolkningsvæksten i vid udstrækning ske ved egentlig indvandring, fra hertugdømmerne, Norge eller udlandet. I virkeligheden skulle det først blive efter ophævelsen af stavnsbåndet i 1788 med virkning fra århundredeskiftet, at købstæderne for alvor kunne aftage en voksende andel af befolkningen. 
  Købstædernes befolkningsudvikling var imidlertid uens for de enkelte byer. Den svage, til tider ujævne befolkningsudvikling, må ses i lyset af, at købstæderne som hovedregel havde en negativ naturlig befolkningsudvikling: der var flere døde end fødte. For at købstæderne blot skulle kunne opretholde deres indbyggertal krævedes en årlig tilflytning på 4-5%. Årsagerne til denne overdødelighed var flere, først og fremmest sygdomme som børnekopper og mæslinger, der kunne slå op til en fjerdedel af børnene ihjel, mangel på kvalificerede jordemødre og læger, dårlig hygiejne samt det forhold, at der ofte var stor aldersforskel mellem ægtefæller, hvilket mindskede børneavlen.
  Tilflytning måtte ske enten fra landdistrikterne eller fra udlandet. Borgerskabsprotokoller for perioden 1700-1797 for kongeriget viser, at omkring en fjerdedel af dem, der tog borgerskab, var født i selve købstaden, en tiendedel stammede fra andre købstæder, en tredjedel fra landdistrikterne og en fjerdedel fra udlandet, mens resten kom fra Skånelandene, Hertugdømmerne eller Norge.. Fordelingen kunne dog variere fra købstad til købstad og for de enkelte dele af landet, således havde København forholdsvis mange indvandrere, i første halvdel af århundredet især fra Skånelandene, i slutningen af århundredet især fra hertugdømmerne. Internt i kongeriget var der en indvandring til købstæder fra deres omgivende landdistrikter samt en nettoflytning fra Jylland til øerne og København. Det gamle ord om, at "vi er alle jyder for Vorherre" havde således en vis gyldighed..
  Staten forsøgte at fremme indvandringen af udlændinge, især sådanne som formodedes at kunne drive manufakturer og/eller handel i større omfang, ved at give dem privilegier, hvis de ville slå sig ned i købstæderne., og den havde et vist held med denne politik, fordi mange kom til Danmark som flygtninge fra uroprægede områder i udlandet. En forordning herom kendes fra 1671, og i 1680-erne forsøgte man yderligere at fremme indvandring ved at give trosfrihed samt frihed for skatter og afgifter, således i Fredericias privilegier fra 1682, hvor jøderne fik tilladelse til at oprette en synagoge, og i 1685, hvor tilsvarende rettigheder blev givet til den evangeliske og reformerte religion. I 1688 fik tyske jøder, der kunne spinde tobak, tilladelse til at slå sig ned på Christianshavn, og i privilegierne for uldmanufakturer af 1698 fik udlændinge religionsfrihed overalt i kongeriget. Lignende rettigheder blev givet for tilflyttere til hertugdømmerne, hvor ikke mindst jøder slog sig ned i Altona, Frederiksstad, Glückstadt og Rendsborg-Neuwerk.
  I henseende til næringsforhold bestod købstæderne af ulige grupper: først og fremmest embedsmænd, der lod sig inddele i nogle hovedgrupper, de gejstlige, de verdslige, de militære, handlende, søfolk, håndværkere, kunstnere og fabriksdrivende, landbrugere, fiskere samt lønarbejdere og fattige. De gejstlige omfattede biskop, sognepræst, kapellan, klokker, degn og skoleholder samt organist. De verdslige omfattede stiftsamtmand, amtmand, amtsforvalter, borgmester, rådmænd, byfoged, by- og rådstueskriver, tolder, toldkontrollør, vejer og måler, postmester, kirurg. De handlende omfattede købmænd, værthusholdere og apoteker. Håndværkerne faldt i tre hovedgrupper: håndværk som skomagere, snedkere, smede, skræddere, hattemagere, bagere, bødkere, Feldberedere, guldsmede, handskemagere, malere, murermestre, glarmestre, kobbersmede, parykmagere, sadelmagere og farvere kunne forekomme i selv de mindste købstæder og flækker, håndværk som tømrere, gørtlere, kleinsmede, rebslagere, vævere, drejere, slagtere, bogbindere, kandestøbere, urmagere, knapmagere og møllere samt mere sporadisk barberere, tobaksspindere og pottemagere forekom i de mellemstore købstæder, mens håndværk som hjulmænd, garvere, nålemagere, vognmænd, billed- og stenhuggere, stolemagere, bundtmagere, sejlmagere, blikkenslagere og brolæggere kun forekom i de største købstæder hvor man også kunne finde næringsveje, som kun forekom i enkelte købstæder: sverdtfejere, kammager, bendrejer, børstemager, skibsbyggere og klokkestøber. Omvendt kunne købstæderne betinget inddeles i de små med 3-15 håndværk representerede, mellemstore med 16-27 håndværk representerede og store med flere håndværk representerede. Skippere og fiskere udgjorde særskilte næringer, men der kunne veksles mellem dem efter konjunkturer, og de blev derfor samlede i gruppen "de son levede af havet". Agerdyrkning udgjorde ofte en binæring for stadens borgere snarere end en egen levevej.
  Helt frem til første halvdel af 1700-tallet var håndværk stort set ene om at repræsentere forædlings- og fremstillingsvirksomhed i købstæderne, men hen imod slutningen af århundredet begyndte forskellige fabriksvirksomheder at dukke op.
  Bystyret.
  Ved købstadsforordningen af 1682 blev bestemmelser om købstædernes styre lagt i nye rammer. Købstæderne blev inddelte i tre klasser efter indbyggertal og fik tildelt øvrighedspersoner på grundlag af denne størrelse: 9 købstæder fik 2 borgmestre, 3 rådmænd og 1 byfoged, 23 købstæder fik 1 borgmester, 2 rådmænd og en byfoged, 26 købstæder samt 4 flækker (Hillerød, Rødby, Skanderborg og Sorø) fik en byfoged; alle byer havde desuden en byskriver. Borgmestre og rådmænd blev fra denne tid ofte kaldet magistraten, og i byer kun med en byfoged fik denne samme funktion. Enevældens overtilsyn blev henlagt til stiftsamtmændene, der dog i begyndelsen kun havde begrænsede muligheder for at blande sig; først ved instruks af 1690 blev disse muligheder udvidet og fastlagt nærmere.
  Frem til 1787 fandtes der kun 15 købstæder med en anden magistrat end byfogden, men i løbet af 1700-tallet indtraf en udvikling, hvor byens borgere, især købmændene, aftager i deltagelsen af bystyret, som i stedet overlades til en stand af professionelle embedsmænd. Samtidig indtraf fremkomsten af byråd eller borgerudvalg mellem 1722 og 1787, især efter 1745, og ved reskript af 1787 blev disse udvalgs virke lagt i fastere rammer med bestemmelser om deres rettigheder.
  "Odense".
  Odense var gennem hele enevælden en af Danmarks største byer, til dels en arv fra middelalder og renæssance. Staden lå fordelagtigt i bunden af Odense Fjord og med et stort opland omfattende både Nord- og Midtfyn. Som sæde for stiftsamtmanden, biskoppen, amtmanden over Nyborg Amt og med større militære indkvarteringer havde staden i sig selv en betydelig befolkning, både administrativ og i form af søfolk, handlende og håndværkere. Pontoppidan nævner i 1774 blandt disse 34 købmænd, 43 værtshusholdere og af håndværkere: 13 bagere, 2 barberere, 1 billedhugger, 1 blikkenslager, 1 blytækker, 2 bogbindere, 2 brolæggere, 1 buntmager, 10 bødkere, 4 drejere, 9 felberedere, 1 garver, 2 gørtlere, 4 glarmestre, 5 grovsmede, 6 guldsmede, 46 handskemagere, 4 hattemagere, 3 hjul- og karetmagere, 1 kammager, 2 kandestøbere, 11 kleinsmede, 5 knapmagere, 4 kobbersmede, 3 "Ledertouer", 2 malere, 6 murermestre, 1 møller, 5 parykmagere, 9 pottemagere, 4 rebslagere, 9 sadelmagere, 70 skomagere, 1 skorstensfejer, 33 skræddere, 7 slagtere, 15 snedkere, 2 stolemagere, 2 "Sverdtfeyere", 4 svineslagtere, 1 tobaksspinder, 3 tømmermestre, 3 urmagere, 16 vognmænd og 8 vævere.
  "Bogense".
  Bogense lå ved kysten på det nordvestlige Fyn. Staten havde et godt opland, men byen havde ikke megen velstand. Pontoppidan oplyser i 1774, at "Byens Næring bestaaer mest af Avling og liden Handel, som for nærværende Tid drives af syv Kiøbmænd med Korn og fede Vahre paa Norge og Kiøbenhavn, og derimod Udsalg af grove Vahre, saasom Tømmer, Bræder, m.m. til Bondens Brug." Staden havde 5 hjemmehørende skibe. Om havneforholdene oplyses: "Fartøyerne ligger i Vinter-Havn ved Lange-Dyb, hvilken Havn med liden Bekostning kunde settesi Stand. Indvaanernes Inclination er meget til Søefart." Indbyggertallet var ikke stort, Pontoppidan angiver: ""Borgernes Antal er 60, hvoraf de to Parter ere fattige foruden fattige Enker og Indsiddere. Haandverkere 36, hvoiblant en Farver."
  "Kerteminde".
  Kerteminde lå vedkysten på det nordøstlige Fyn. Oplandet var beskedent. Pontoppidan oplyser i 1774, at "Havnen er temmelig dyb og meget beqvem for Skibene, som kan ligge langs ved Siden af Skibs-Broen lige ned til Langebroe; i samme kan rummes 12 à 16 Fartøyer paa 4 à 600 Tdr., men Indløbet er ikkun 6 à 7 Fod dyb. Til Skibbroens Vedligeholdelse gives noge af hver Tønde Gods, og til at vedligeholde Langebroe, som ere 216 Alen lang, gives ligeledes Korn af omliggende Herreder og Sogne." Kerteminde havde tidligere fungeret som ladeplads for Odense, men denne rolle var nu overtaget af Stige Strand, og dette bevirkede aftagende virksomhed i staden. Ved staden lå 3 vindmøller. Om indbyggerne oplyses "Indbyggere ere: 1 Sognepræst, 1 Capellan, 1 Klokker, 1 Organist, 1 Byefoged som tillige er Byeskriver, 1 Tolder, 1 Controleur, 1 Veyer og Maaler, 14 Kiøbmænd, Haandværkere 42 af alle slags, hvoraf 8 Skoemagere, i alt 65 Borgere." 
  "Nyborg".
  Nyborg var overfartssted til Sjælland. Om indbyggertallet oplyser Pontoppidan i 1774: "I Nyeborg var i Aaret 1770 nesten 200 Familier, og uden for paa Byens Grund 17 Familier. Folke-Mængden skal der være 1450 Siele, hvoriblandt Børnenes Antal til tolv Aar udgiør 346 Siele; ellers ere Indvaanerne: Sogne-Præst, Capellan, Rector, 2 Hører, Magistraten, som har Ober-Ret, en Borgemester, som tillige er Byefoged, en Raadmand, og en Raadstue-Skriver, Amtsforvalter, Postmester og Tolder, 1 Controleur, Told-Inspecteur, Veyer og Maaler, 12 Handlende, 1 Mynster-Skriver, 1 Apotheker, 1 Chirurgus, 1 Stads-Musicant, 1 Organist, 2 Jordemødre, 1 Vand-Møller." Af håndværkere angives: "3 Bagere, 5 Slagtere, 1 Guldsmed, 1 Kobbersmed, 1 Kandestøber, 1 Blikkenslager, 2 Grov- og 3 Kleinsmede, 3 Bødkere, 5 Snedkere, 8 Skoemagere, 7 Skrædere, 1 Knapmager, 4 Muurmestre, 4 Tømmermænd, 1 Hattemager, 1 Sadelmager, 3 Feldberedere, 2 Væver, 2 Kornmaalere, 1 Peruqvemagere, 1 Bogbinder, 1 Uhrmager, 1 Skibs-Tømmermand, 2 Rebslagere og 4 Jøder." Om skibsfarten oplyser Pontoppidan, at købstaden havde "14 à 16 mindre og større Couffadie-Skibe, hvorved en 80 Søefolk næres og øves." Staden havde et Grønlandsk Kompagni, som deltog i robbefangsten.
  "Svendborg".
  Svendborg ved Fyns sydøstkyst var delt i to sogne. Pontoppidan oplyser om befolkningsforholdene: "I St. Nicolai Sogn er for nærværende Tid 200 Familier af 600 Personer over 12 Aar, 7 Characteriserede, hvoriblandt Søe-Capitainen og to Enker, 10 Justitz- og Kongelige Betientere, hvoriblandt 3 Enker. Geistligheden er: Sogne-Præst, Capellan, Capellan pro Persona, Chors-Degn, Klokker, som og tillige er Skoleholder, en Regne- og Skriver-Skolemester, 5 geistlige Enker, 18 Handlende, 14 Skippere, Haandverkere alle slags 71, de øvrige ere Dagleyere, Tiesnestefolk og Søefarende, i alt i dette Sogn 150 Borgere. I vor Frue Sogn er: Sogne-Præst, Capellan og Degn; af Haandverkere alle slags 55 Familier, med videre, saa at der i alt i vor Frue Sogn er 196 Familier, og i Aaret 1769 befandtes der 297 Mænd og Koner, 8 Enkemænd, 45 Enker, og Børn over 12 Aar 106 Siele, saa at der i Byen boer nesten 400 Familier. I Begge Sogner var i bemeldte Aar 1769 af Mandkiøn 773, af Quindekiøn 941, og i alt 1714 Siele. Samme Aar var der af Haandverkere: 9 Bagere, 1 Bøssemager, 1 Bogbinder, 5 Bødkere, 1 Dreyer, 8 Feldberedere, 2 Glarmestre, 1 Kandestøber, 1 Kobbersmed, 7 Pottemagere, 3 Peruqvemagere, 3 Malere, 4 Muurmestere, 17 Skoemagere, 4 Skoeflikkere, 3 Smede, 13 Skrædere, 10 Snedkere, 3 Stolemagere, 2 Seylmagere, 2 Tømmermænd, 1 Rebslagere, 1 Remmesnider, 1 Uhrmager, 6 Vævere, og 1 Barberer." Om byens havn oplyses: "Byens Havn er rummelig, og ikke ved nogen Kiøbstæd i Fyen bedre, da Skibene ikke i ondt Veyr kan tage Skade; samme er en Viig, som Havet har skaaret ind i Landet, og giøres sikker ved den liden Holm uden for. Fra Svendborg til Færgestedet ved Taasinge er 390 Favne. Byens Fartøyer ere: 1 Galliot paa 30 Læster, 1 paa 24 Læster, og paa 14 1/2 Læst, 25 Jagter fra 9 til 6 Læster inclusive, 3 dito paa 5 1/2 Læst, 5 paa 4 Læst, 10 Baade paa 1 og 1 1/2 Læst, i alt 37 Skibe og 10 Baade. De er og en erfaren Skipper, som lærer Skibsfolkene Styrmands-Konsten." "Handelen er mest paa Kiøbenhavn og noget paa Norge. Landets Producter som udføres ere: Korn, fede Vahre, Smør, Ost, Flesk, Kiød og endeel Frugt; derimod hiemføres Fisk, Tømmerlast, Jern, Tiere og grove Vahre til Indvaanerne og Bonden."
  "Rudkøbing".
  Rudkøbing på Langeland var en mindre købstad. Pontoppidan angiver i 1774, at "Indbyggerne ere: En Sogne-Præst, 1 Capellan, 1 Byefoged, som tillige er Herredsfoged over Nørre- og Sønder-Herreder, 1 Byeskriver, 1 Tolder, 1 Controleur og Strand-Controleur, 15 Handlende, 1 Apotheker, 1 Postmester, Haandverkere af alle Slags 75, hvoraf 10 Skrædere, 11 Skoemagere, 8 Snedkere, og foruden disse 21 Væverske; Der skal befindes i alt 110 Borgere og 700 Mennesker unge og gamle." "Under Byens Told-District er 13 Fartøyer af 176 Læster, som farer paa Norge og Kiøbenhavn."
  "Fåborg".
  Fåborg ved Fyns sydkyst var en søfartsby. Pontoppidan angiver i 1774, at "Byen har fordum havt Borgemester og Raad, men nu alene en Borgemester, som tillige er Bye- og Herredsfiged i Salling-Herred, en Bye- og Herredskriver, af hvilke Byetinget holds om Onsdagen, 1 Tolder, 1 Controleur, 1 Postmester, som tillige er en habil Chirurgus og Accoucheur, 1 Veyer og Maaler, 1 Apotheker, 12 Kiøbmænd, 20 Skippere, 1 Bogbinder, 3 Bødkere, 2 Dreyer, 6 Feldberedere, 1 Glarmester, 1 Handskemager, 3 Hattemagere, 1 Kobbersmed, 1 Maler, 2 Møllere, 2 Peruqvemagere, 1 Sadelmager, 1 Giørtler, 12 Skoemagere, 10 Skrædere, 1 Slagter, 2 Smede, 3 Snedkere, 1 Væver. Borgernes Tal er 150 à 160. I hele Byen er der ongefær 15 à 1600 Siele. Af Geistlige er 1 Sogne-Præst, 1 Capellan og 1 Chors-Degn." "Havnen paa den Søndre Kant er indesluttet, og formeret af den liden Øe Biørn-Øe, saa og bedre i Syd-Vest af en Odde paa Fyen kaldet Dyreborg Odde. Vest Syd-Vest er Biernet Land eller Krog, som tilforn efter Sandemænds Gang har tilhørt Faaborg, men er nu i Hvedholms Eyeres Hænder, Nord-Vest og Norden for er Svanninge høye Bierge og Faaborg selv, som alt sammen formerer Havnen, men Sønden for Biernøe ligger Avernachøe, Munchøe, Kordhavn, Vesten, Lyøe ec. Byen har i alt smaa og store Fartøyer fra 1754 til 1764, hvis Tab er beregnet til 30000 Rdlr. Borgemester Jacobsen har 1723 ombygt og forbedret Skibs-Broen; siden har de Handlende i 1755 lagt sammen og forbedret Broen med 36 Alen, og siden med Fløye paa 21 Alen." 
  "Assens".
  Assens ved Fyns sydlige vestkyst var søfartsby og overfartsby til Jylland. Pontoppidan angiver i 1774, at "Indvaanere ere 259, hvoraf 3 Fornemme, 5 Geistlige, 11 af Kongelige Betientere, 10 Kiøbmænd, 1 priviligered og 3 andre Vertshuuse, Haandverkere 103, Daglønnere 21 Familier. De, som have Borgerskab foruden Enker er 170; over tolv Aar findes der 820 à 830 Personer, foruden en Esqvadron Dragoner. Haandverkere ere 5 Bagere, 1 Barberer, 1 Bogbinder, 5 Bødkere, 2 Dreiere, Farver, 6 Feldberedere, 2 Giørtlere, 1 Glarmester, 1 Grovsmed, 1 Guldsmed, 7 Handskemagere, 2 Hattemagere, 1 Hiulmand, 1 Kobbersmed, 1 Kleinsmed, 2 Malere, 2 Peruqvemagere, 2 Rebslagere, 2 Sadelmagere, 18 Skomagere, 16 Skrædere, 4 Slagtere, 8 Snedkere, 2 Tømmermænd, 9 Vævere." Om skibsfarten: "Byens Skibe ere fem Couffardie, som ere 18 1/2 Læst, 6 1/2 Læst, 4 1/2 Læst, 3 Læst, en Jagt-Baad 1/2 Læst, nogle Baade paa 10 à 20 Tønder. Havnen er temmelig god, da et Rif fra Næsset skyder sig langt ud i Havet, og giør, at Fartøyer kan ligge i god Behold for alle slags Vinde. Skibs-Broen er for faa Aar siden udbygget, og forlænget ved en aaben Træ-Broe, saa at Byens største Fartøyer derved kan losse; Færge-Fartøyerne er to aabne Smakker til at transportere Hest og Vogn paa, desforuden en Post-Jagt og to store Baade." Udført blev korn og fedevarer, indført trælast, jern, salt og "andre grove Vahre".
  "Middelfart".
  Middelfart ved Fyns nordlige vestkyst var ligeledes overfartsby til jylland. Pontoppidan angiver i 1774, at "1769 var der, de Militaire undtagen, tillige med Koner og Børn, fra 8 Aar, 756 Siele og Familier i alt 150. Indbyggerne bestaaer af Geistlige: Af 1 Sogne-Præst, 1 Capellan, 1 Klokker, som tillige er Skoleholder, 1 Organist. Verdslige: 1 Byefoged, som tillige er Tolder og Byeskriver, en Controleur, 1 Færgemand, 1 Postmester, 1 Veyermester, 1 Raadstue-Betient, en Vægter. Borgerskaber er 100 Mand, deres Officerer iberegnet; deriblandt 7 Kiøbmænd, 6 Skippere, 6 Vertshuusmænd, 12 Daglønnere, af Haandverkere: 1 oriviligeret Farver, 2 Bagere, 2 Bødkere, 1 Dreyere, 3 Feldberedere, 1 Glarmester, 4 Hattemagere, 2 Handskemagere, 1 Kobbersmed, 2 Kleinsmede, 2 Muurmestere, 1 Rebslagere, 2 Smede, 3 Snedkere, 9 Vævere. Desuden er der indqvarteret 1 Esqvadron Dragoner med deres Heste." Om skibsfarten: "Ved Byens egne og Holsteenske fragtede Skibe gaaer Farten fornemmelig paa Dramen og de Østlige Pladser paa Norge, Bergen, Kiøbenhavn, Flensborg og Lybek." Som indførte varer nævnes "Trælast, Jern og Kalk fra Norge, Hør, Hamp, Isenkram fra Flensborg, Riga og Lybek, Vine, Specerier og Alen-Kram fra Kiøbenhavn." Som udførte varer nævnes "Alle slags Korn, i sær Malt, røget Flesk og Smør til Norge og Kiøbenhavn, ligeledes Dansk Korn-Brændeviin, Rebslager-Arbeyde, og nogle tusinde Alen i Byen fabriqvered Dynevaar baade til Norge og Kiøbenhavn; fra Flensborg tilføres med fremmede Skibe aarlig nogle Ladninger Tag- og Muur-Stene." Byen havde 5 fartøjer: en galliot, to galeaser og to jagter. "Byen har ingen sikker Havn, hvorudover de Skibe, som ligger der for at losse eller lade, maa i paakommende Storm, ofte med stor Fare vinde Anker, og søge Havn under den Jydske Vald, Fanøe, eller paa den Søndre Side af Byens Marker, under hvilke de tvende sidste af forbemeldte Skibe altid ligger i Vinter-Havn. Skib-Broen er formedelst Strømmen, og det nær ved Landet værende dybe Vand, ikkuns 41 Alen lang og 24 Alen bred, og lider ofte saa stor Skade af Strømmen og Driv-Iis, at de bevilgede Broe-Penge neppe kan strekke til dens Vedligeholdelse."" 
  "Aalborg".
  I en svarskrivelse fra Aalborg Magistrat dateret 22. september 1735 oplyses på en forespørgsel fra regeringen side, at byen havde 1 angelmager, 10 bagere, 4 barberere, 1 billedhugger, 3 bogbindere, 20 bødkere, 5 drejere, 4 feltberedere, 2 glarmestre, 4 guldsmede, 1 gørtler, 19 handskemagere, 7 hattemagere, 3 kobbersmede, 3 knapmagere, 4 linnedvævere, 4 malere, 5 murermestre, 1 nålemager, 5 parykmagere, 3 rebslagere, 3 saddelmagere, 1 sejlmager, 22 skræddere, 23 skomagere, 4 slagtere, 18 klein- og grovsmede, 12 snedkere, 1 stolemager, 2 tinstøbere, 5 tømrere, 2 urmagere samt 10 vognmænd, men fra omkring dette tidspunkt begyndte fabriksvirksomhed at dukke op i de største købstæder, således havde Aalborg i 1735 angiveligt et tobaksspinderi, en uldfabrik på fattiggården samt en handskefabrik, og byen havde 70 år tidligere haft et sukkerkogeri med eksport til Hamborg og Lybæk, men dette var blevet nedlagt efter krav fra den daværende regering for at blive flyttet til København. En uldfabrik blev startet i 1735 men trådte i likvidation i 1740 som følge af konkurrence fra landhåndværkere.
  En menneskealder senere giver Pontoppidan i Danske Atlas fyldige oplysninger om købstædernes indbyggere og næringsdrivende. Om Aalborg oplyses: ""Aalborg Byes Indvaanere ere, foruden Stiftamtmanden og Biskopen for nærværende Tid følgende: 1) Geistlige Betienter, ved Budolphi Kirke, Stifts-Provst og Sognepresten, en Residerende Capellan, en personel Capellan, en Klokker, en Graver, en Organist. Ved Vor Frue-Kirke, Sognepresten, en Residerende Capellan, en personel Capellan, en Klokker, en Graver, en Organist. Catechets Æmbed ved hver Kirke forretter personel Capellanen. Ved HospitalsKirken, en Prest. Ved den Latinske Skole: Rector, Conrector, 5 Collegæ, hvoraf en er Cantor, 43 Disciple. Ved de fire Danske Skoler, den Tydske, og Navigations-Skolen ere 6. Skolemestere. Derforuden høre under den geistlige Jurisdiction, Doctor Medicinæ og Physicus for Aalborg Stift, Apotekeren ved Kongelig Bevilling, Bogtrykkeren med sine Folk, adskillige Geistliges Fruer, Preste- og Degne-Enker som boe der i Byen. 2) Verdslige Betienter: Ved Raadstuen, tvende virkelige Borgemestere, tre virkelige Raadmænd, nu tillige en Vice-Borgemester og en Vice-Raadmand, Byfogeden, Bye- og Raadstue-Skriveren. Derunder hører 1. Raadstue-Tiener, 1 Skarpretter, 9. Vægtere, 1. Taarn-Vægter, 2. Fattig-Fogder, 1. Bysvend, 1. Natmand. Ved Toldboden, 1. Tolder, 1. Controleur, 3. Visiterere, 1. Veier og Maaler, 1. Mekler, 1. Havnefoged. Andre Betienter: Amts-Forvalteren, en Krigs-Commissarius, en Søe-Leutenant ved Enroulleringen, Hospitals-Forstanderen, en Ridende Postmester, en Agende Postmester, en Musicant, en Dandsemester, en Bedemand. Foruden disse høre under den verdslige Jurisdiction nogle Enke-Fruer og Enker som her opholde sig. 3) Borgere, i alt 386. som have taget Borgerskab, nemlig, Kiøb- og Handels-Mænd 79. Skippere som føre Fartøier 38. Chirurgi og Barberere 4. Handverksfolk og Kunstnere, som have Laug, ere følgende: Bagere 10, Bogbindere 4, Bødkere 9, Drejere 3, Felberedere 4, Guldsmede 4, Handskemagere 7, Hattemagere 6, Malere 4, Muurmestere 4, Parykmagere 8, Remsnidere og Sadelmagere 5, Skomagere 30, Skrædere 25, Smede begge Slags 9, Snedkere 11, Tømmermænd 5, Vognmænd 7. Haandverksfolk uden Laug: Beendreier 1, Bild- og Steenhugger 1, Børstmager 1, Bundtmager 1, Farvere 3, Garver 1, Glarmestere 2, Giørtlere 3, Hiulmænd 2, Kandestøber 1, Knapmagere 2, Kobbersmede 5, Møllere 2, Naalemagere 2, Podmestere 9, Reebslagere 3, Seglmager 1, Skibs-Tømmermænd 6, Slagtere 6, Stolmager 1, Uhrmagere 3, Vævere 3. Frie-Mestere: Handskemager 1, Kandestøber 1, Snedkere 3, Skomagere 6, Muurmestere 4, Skrædere 16. Vertshuusfolk: 5. Vinhandlere, og endeel der sælger Øl og Brændeviin. Daglønneres Tal kan ei bestemmes, thi, foruden de sig i Byen opholdende, gaae Huusmændene af Hasseris og andre nærliggende Landsbyer om Morgenen ind til Byen og tiene for Dagløn. Nu er her Overflødighed af slige Dagleiere, i sær siden Fiskeriet saa sterkt haver aftaget. Søefolket, i Hoved-Rullen 80. og Aparte-Rullen 55. Mand. Fattige, i Hospitalet 60. Lemmer og 1. i Daarekisten, uden Hospitalet som nyde Ugepenge 115. i Fattighuset udi Skolegaden 31. i Jens Bangs Fattighuus uden Vester-Port 24. Personer. Ere saa i Aalborg Mennesker over 12. aar 3043. Siæle, som svares Extra-Skat af." Af fabrikker nævnes "1) Et Sukker-Raffinaderie, som forsyner Aalborg- og Viborg-Stifter, har 1. Mester, 7. daglige Arbeidere, foruden Medhjelpere, naar behøves. 2) Et Sæbesyderie som giver god Fordeel. 3) En Kønrøgs-Fabrik i god Stand. 4) Et Teglbrænderie uden for Øster-Port, hvor der brændes Tag- og Muur-Steene, men ikke saa gode som de der indføres. 5) Et Trykkerie, som trykker al slags Linnet og Uldent. 6) en Veir-Mølle, bygt for 5 á 6 Aar siden uden for Vester-Port paa Gallie-Bakken, hvorpaa males fine Byggryn og Banker Byg, samt sigtes. 7) Et Bogtrykkerie, efter Kongeligt Privilegium givet Bogtrykkeren Johan Peder Holtzberg 1765."
  "Sæby".
  Langt fra alle købstæder kunne udvise et så alsidigt næringsliv som Aalborg. For den langt mindre søkøbstad Sæby oplyser Pontoppidan: "Byens Indvaanere bestaaer af følgende, Geistlige: Sognepresten, Capellanen, Chor-Degnen, Skoleholderen, Øvrigheds Personer og Betientere: Byfogeden, Byskriveren, en Forvalter, Strand-Controleuren, Consumptions-Forpagteren. Kiøbmænd 6. Handverkere følgende: Bødker 1, Farver 1, Felberedere 2, Fiskere 8, Guldsmed 1, Handskemagere 2, Hattemagere 2, Kobbersmede 2, Maler 1, Møller 1, Muurmestere 3, Parykmager 1, Pottemager 1, Sadelmager 1, Skomagere 6, Skrædere 4, Smede 2, Snedkere 3, Vævere 3, Vognmænd 2. Samt endeel Daglønnere, Vægter, Hospitals-Lemmer, nogle Enker og adskillige andre som her opholde sig. Udgiøre alle med hinanden ved 90. Familier og omtrent 314. Personer over 12 Aar." Der nævnes ingen fabrikker. 
  "Skagen".
  Skagen var egentlig et fiskerleje med købstadsrettigheder. Pontoppidan skriver: "Det gamle Skagen eller Høien har nu ikkun 30. Beboere. Men hele Skagens Indvaanere udgiøre i alt 130. Familier, deraf ere imellem 5. à 600. Personer over tolv Aar. Foruden Sognepresten, den Residerende Capellan, Byfogeden, Byskriveren som tillige er Tolder, og Skoleholderne, ere næsten alle Indbyggerne i Byen Fiskere. Kiøbmænd regnes her vel at være sex, men enten ere de tillige Fiskere eller og handle med Fiskevarer. Skippernes Tal er uvis, thi enhver, som eier Fartøig eller Baad, er selv Skipper derfor. Meget mindre kan Fiskernes Tal bestemmes, saasom de fiske næsten alle, baade gamle og unge, saasnart og saa længe Kræfterne tillade det. Af Handverksfolk ere her alene og uden Laug, 2. Tømmermænd, 1. Snedker, 2. Skomagere, 2. Smede, hvilke dog ogsaa undertiden søge Næring af Fiskeriet."
  "Hjærring".
  Om indlandskøbstaden Hjørring oplyses: "Indbyggerne udgiøre 148. Familier, bestaaende af 490 Siæle over 12 Aar. Geistlige: Sognepresten, Capellanen, tvende Degne. Øvrigheden: Byfogeden, Byskrivere, Tolderen. Kiøbmænd 5. Agerdyrkere 13. men desuden bruge Indvaanerne uden Forskiel, som det kan afsted komme, Agerdyrkning. Daglønnere 24. Haandverkere 33. nemlig: Bager 1, Bødkere 2, Farver 1, Felberedere 5, Guldsmede 2, Hattemagere 4, Skomagere 6, Skrædere 6, Smede 2, Snedkere 2, Tømmermænd 2." Heller ikke Hjørring havde fabrikker.
  "Thisted".
  Thisted havde først fået købstadsrettigheder ved middelalderens afslutning. Købstaden lå i det ret tyndt befolkede Thy og dens næringsliv blev svækket ved en omfattende skudehandel på Norge langs vesterhavskysten. Som følge af sin beliggenhed var byens skibsfart og handel domineret af Aalborg. Pontoppidan oplyser: "Indbyggernes Tal regnes til omtrent 600. Siæle over 12. Aar, og udgiør 209. Familier, bestaaende af 4. Geistlige Betienter, Sognepresten, den Residerende Capellan som tillige er Sogneprest i Skinderup, Klokkeren som tillige er Chor-Degn, en Dansk Skoleholder, 5. verdslige Betienter, Amtsforvalteren, Bye- og Herreds-Fogden, Bye- og Herreds-Skriveren, en Tolder, en Controlleur. For nærværende Tid boer her en Doktor Medicinæ, en Apoteker, en Chirurgus, samt nogle Enke-Fruer. 8 à 10. Kiøbmænd og Handlende, 14. som bruge den meste Agerdyrkning, 6. Skippere, endeel Daglønnere, og følgende Handverkere: Bagere 2, Bødker 1, Dreiels-Væver 1, Farver 1, Felberedere 2, Giørtlere 1, Grovsmede 3, Guldsmed 1, Handskemagere 3, Hattemagere 3, Kleinsmede 2, Kobbersmed 1, Maler 1, Muurmestere 3, Parykmagere 3, Reebslager 1, Sadelmager 1, Skomagere 11, Skrædere 5, Snedkere 6, Tømmermænd 6."
  "Nykøbing Mors".
  Nykøbing på Mors havde denne ø som sit naturlige handelsopland. Pontoppidan beskriver byens næringsliv således: "Indvaanerne i Nykiøbing, med Tienestefolk og Børn over 12. Aar beregnes til 392. Mennesker, og udgiør 138. Familier, som ere: En Sogneprest, En Capellan, en Chor-Degn, en Organist, en Klokker og Graver, en Byfoged, en Byskriver, en Apoteker, en Chirurgus, 14. à 16. Kiøbmænd som tillige bruge Jord, 43. andre Jordbrugere, 21. Skibsfolk, 18. Handverkere, 24. som bruge Tapperie og anden Huus-Næring, 21. Daglønnere, de øvrige ere fattige Folk som leve af Byens Almisse. Handverkerne ere disse: Bagere 2, Farver 1, Felberedere 2, Glarmester 1, Handskemager 1, Muurmester 1, Skomagere 3, Skrædere 2, Smed 1, Snedkere 2, Parykmager 1, Tømmermester 1.""
  Skønt fabriksdriften således var såre beskeden og i begyndelsen ikke særligt udbredt, udgjorde den alligevel et nybrud, som på længere sigt skulle blive af stor betydning.
  Tiden fra 1857 til 1970.
  1818 fik Fladstrand langt om længe købstadsrettigheder og ophævet til købstad under navnet Frederikshavn. Derefter blev egentlige købstadsrettigheder først tildelt igen ved århundredeskiftet: Esbjerg fik købstadsrettigheder i 1899, Løgstør, Silkeborg og Nørre Sundby i 1900, Frederiksværk i 1907, Herning i 1913, Struer i 1917 og endelig Vester Brønderslev i 1921. Fælles for disse byer var, at de havde udviklet sig til oplandsbetjenende industri- og handelsbyer ved egen fremdrift; tildelingen af købstadsstatus var snarere en følge af amtskommunale skatteforhold end udtryk for et behov for at fremme bydannelse i de pågældende egne.
  Den udvikling, som det danske samfund gennemgik i første halvdel af 1800-tallet, førte kun til mindre ændringer i de befolkningsmæssige – og dermed bebyggelsesmæssige – forhold. Sideløbende med kornhandelstiden oplevede landet en vis afvandring til købstæderne, og omkring midten af århundredet var opstået de første tilløb til forstadsbebyggelser uden for købstædernes administrative område – et forvarsel om den gennemgribende forandring, som da endnu blot var i sin vorden.
  Fra midten af 1800-tallet blev købstadsrettighederne udhulet ved nye love. Eneretten til handel blev således indskrænket ved næringsfrihedsloven fra 1857, der trådte i kraft ved nytår 1862. Allerede høkerloven i 1856 havde svækket købstædernes særstilling væsentligt. Indtil 1920 bevarede de dog fortsat eneretten på håndværk og handel i en vis afstand, men denne ret blev undergravet ved muligheder for undtagelser efter samtykke. Næringsfriheden ændrede på kort tid vilkårene for købstæderne: de måtte nu kæmpe om håndværk, handel og tjenesteydelser på lige vilkår med andre steder; en central beliggenhed og evne til at tiltrække kunder fra et omgivende opland blev nu i vid udstrækning bestemmende for købstædernes videre trivsel. For de største købstæder fik dette kun ringe betydning, idet disse formåede at opretholde det forspring, den havde i kraft af tidligere privilegier og forblev egnscentre. Nogle få byer formåede at udvikle sig endda til landsdelscentre. Men for flere mindre byer betød det, at de ikke formåede at klare sig i konkurrencen og derfor nærmest stagnerede i deres udvikling. Konkurrencen kom fra vejbyer og stationsbyer, der efterhånden udviklede sig ved disse nye færdselsknudepunkter, især i de egne der lå fjernest fra købstæderne. Derved skete der en integreret rangordning af købstæderne i et nyt bymønster, hvor centralitet for oplandsfunktioner kombineret med transportforhold og industri tilsammen bestemte byernes trivsel og befolkningsmæssige udvikling. Nogle få af disse nye byer opnåede som nævnt status af købstæder, hvilken betydning først og fremmest lå i udskillelse fra amtskommunerne.
  Det var først fra omkring midten af 1800-tallet, at det førindustrielle samfund oplevede et begyndende opbrud. Det er skæbnens ironi, at købstædernes virkelige blomstring først indtraf i takt med afviklingen af deres særrettigheder. Industrialiseringen betød behov for en større arbejdsbefolkning med deraf afledt større behov for varer og tjenester. Skønt købstæderne ofte mistede en del af deres oplandshandel, blev dette kompenseret ved, at industri trak flere landboere til byen, hvor de nu blev faste byboere. Udviklingen betød også, at en lang række nye handels- og tjenesteydelser udviklede sig, specialiserede håndværk inden for vand, varme og sanitet, senere elektricitet og meget mere. 
  Købstæder hørte normalt ikke under amtskommunen. Dette betød blandt andet at byen ikke deltog i amtsrådsvalg. Købstaden havde selv ansvaret for de opgaver som på landet hørte under amtsrådet. De bornholmske købstæder hørte dog under amtskommunen indtil 1959.
  I 1958 fik Skjern som den sidste by købstadsrettigheder.
  Ved kommunalreformen i 1970 ophævedes sondringen mellem købstadskommuner og landkommuner. Således har ingen af de 81 købstæder i dag nogen særstilling, og betegnelsen købstad er nu kun en historisk titel.
  Kornhandelsperioden.
  Fra 1820'ernes slutning til udgangen af kornhandelsperioden i 1870'erne var kornpriserne i fortsat stigning, omend som altid med store, årlige svingninger, men med en fast og stigende tendens indtil man ved periodens slutning tog de tredobbelte priser hjem sammenlignet med 1820'ernes dårligste tid. På landet gav det penge til alle, men flest til godsejerne, eftersom kornavl gav det bedste udbytte på store landbrug. Også skibsfarten oplevede en afsmittende virkning i form af stadigt voksende fragtbehov. Kornsalgstiden var ikke blot landbrugets men også skibsfartens gyldne tid.
  Baggrunden for denne vækstbølge skal findes i flere forhold. Faktisk var landbrugsproduktionen voksende gennem hele perioden. En betydelig og regelmæssig korneksport var begyndt allerede i 1820'erne, og den var både i omfang og værdi nogenlunde fast frem til begyndelsen af 1840'erne, da både mængder og priser gik opad. Priserne var dog fortsat forholdsvis lave ind i 1830'erne. Overalt var der en kraftig befolkningsvækst med stigende efterspørgsel efter fødevarer til følge. Således voksede den danske befolkning fra 1,2 mio i 1834 til 1,6 mio i 1860. Den faldende dødelighed må ses som et udslag af en rigeligere ernæring. Langt vigtigere var imidlertid den modsvarende befolkningsvækst i Storbritannien. Indtil udgangen af 1820-erne kunne engelsk landbrug tilsvarende øge sin produktion, men fra begyndelsen af 1840-erne begyndte efterspørgslen mere hyppigt at overstige udbuddet, og det betød højere priser. Samtidig skete der en afvikling af det britiske beskyttelsessystem: 1842 ophævedes tolden på indførsel af kvæg, og korntolden blev nedsat, og fra 1847 ophørte toldbeskyttelsen for korn. Denne udvikling gjorde, at landbrugets udførsel blev stadig mere rettet imod det engelske marked: hvor Storbritannien i 1820-erne aftog omkring en femtedel af den samlede udførsel fra Helstaten, var denne andel vokset til omkring halvdelen i 1850. Denne udvikling var sandsynligvis endnu mere udtalt for de kongerigske dele af Helstaten. Med bortfaldet af den engelske, glidende korntoldskala ændredes salgsvilkårene grundlæggende: det drejede sig herefter ikke mere om at få kornet afskibet med så kort varsel som muligt men alene om billig fragt. Kornafskibningen fra Danmark kom nu til at foregå om sommeren og om efteråret, da der var størst udbud af tonnage, og hvor der ikke var fare for tilfrysning af farvandene.
  Sideløbende hermed udbyggedes fragtnettet, blandt andet anlagdes Bandholm havn 1839-1840. Skibene blev større. Handelsflådens samlede tonnage blev omtrent fordoblet mellem 1830 og 1860, altovervejende i form af sejlskibe.
  Købstædernes industrielle udvikling.
  Når købstæderne som helhed udviste en stærk befolkningsvækst også efter næringsfrihedens indflydelse, skyldes dette ikke mindst en omfattende industriel udvikling. Allerede fra begyndelsen af 1800-tallet blev købstæder inddraget i en industrialisering, omend i begyndelsen såre beskeden og oftest ved ibrugtagning af dampkraft i eksisterende virksomheder. Men efterhånden oprettedes nye industrivirksomheder, der producerede varer ved maskiner drevet med damp, gas, olie og elektricitet. I en årrække blev ordet "damp-" tilføjet for at understrege virksomhedens industrielle karakter. "Aarhus" havde således allerede omkring midten af 1800-tallet 3 både- og skibsbyggerier, 2 bogtrykkerier, 6 ølbryggerier, 10 brændevinsbrænderier, 1 svovlstikkefabrik, 1 finerskæreri, 8 garverier og felberederier, 3 jernstøberier, 4 kalkbrænderier, 2 limfabrikker, 1 oliemølle, 1 saltraffinaderi, 1 strømpefabrik, 2 sæbesyderier, 2 teglbrænderier, 6 tobaksfabrikker, 2 vatfabrikker, 4 bomulds- og linnedvæverier, 2 instrumentfabrikker, 1 chikoriefabrik, 2 nålefabrikker, 4 vognfabrikker, 9 farverier, 3 lysestøberier, 1 eddikebryggeri, 1 bryggeri for bayersk øl samt lige uden for byen 1 sukkerrafinaderi og 1 sømfabrik. "Aalborg" havde blandt andet 1 cementfabrik, 1 kemisk fabrik, 3 dampbrænderier, 2 dampbagerier, 1 dampfarveri og valkemølle, 1 dampmelmølle, 1 glasværk, 1 jernstøberi og maskinværksted, 1 klædefabrik og valkemølle, 1 saltraffinaderi, 1 svinesalteri, 1 sæbesyderi, 2 tobaksfabrikker, 3 teglbrænderier, 3 ølbryggerier, 2 bogtrykkerier, betydelige skibsbyggerier og flere væverier. "Viborg" havde blandt andet 1 bogtrykkeri, 3 ølbryggerier, 4 brændevinsbrænderier, 4 garverier, 1 handskefabrik, 1 jernstøberi, 1 masinfabrik, 2 maltgørerier, 1 vandmølle, 1 vindmølle, 1 stivelsesfabrik, 2 strømpefabrikker, 1 teglbrænderi, 1 tobaksfabrik og 1 vatfabrik. Blandt de mindre købstæder kan nævnes, at "Hjørring" havde 4 jernstøberier, 3 dampbrænderier, 1 ølbryggeri, dampmølle med dampbageri, "Sæby" havde 1 klædefabrik, 1 jernstøberi og 1 kalkbrænderi, "Frederikshavn" havde 1 bogtrykkeri, 2 kalkværker og 1 cigarfabrik osv osv. Næsten samtlige købstæder kunne i 1850-erne kun udvise et beskedent antal industrier men dog en begyndelse. 
  I tidsrummet fra midten af 1850-erne frem til begyndelsen af 1870-erne voksede antallet af industrier i købstæderne betydeligt, og for flere købstæder kan industriarbejdernes andel af befolkningen omkring 1870 sættes til 4-10%. For 1872 er det samlede antal industrivirksomheder i kongeriget opgjort til 1.527 med 37.000 ansatte, heraf i København 445 virksomheder med 16.800 ansatte og i købstæder (og handelspladser) 601 virksomheder med 12.111 ansatte, men der i landdistrikter var 481 virksomheder med 8.359 ansatte. Kendetegnende for denne periode var, at mange typer af industri så som mølleri, savværk, maskinsnedkeri, cementstøberi, maskinfabrik, teglværk forekom i adskillige købstæder og fortrinsvis var rettede mod at betjene et mere beskedent opland. Flere af de større købstæder udviklede i 1890-erne en mere alsidig industri, men samtidig skete en udvikling imod virksomheder, der producerede varer med hele landet for øje. For en række industriers vedkommende så som fremstilling af elektriske maskiner, motorskibe, gummivarer, konfektion, tobaksvarer og margarine skete en koncentration i de største købstæder. Industrien blev således en bidragyder til købstædernes rangordning.
  I det følgende halve århundrede nåede købstædernes industrielle vækst sit højdepunkt. Ved den såkaldte erhvervstælling fra 1925 opgjordes købstædernes antal af industrier således: 3 provinsbyer havde over 10.000 industriarbejdere – Aarhus havde 1857 virksomheder med 15.027 ansatte, Odense 1582 virksomheder med 13.378 ansatte og Aalborg-Nørresundby 1263 virksomheder med 11.040 ansatte. Til en mellemgruppe hørte Horsens med 810 virksomheder og 5545 ansatte, Vejle med 721 virksomheder og 4631 ansatte, Randers med 784 virksomheder og 4160 ansatte, Esbjerg med 599 virksomheder og 3651 ansatte og Kolding med 557 virksomheder og 3354 ansatte. Fredericia, Svendborg, Nakskov, Helsingør, Silkeborg, Roskilde, Næstved, Nykøbing Falster, Slagelse og Sønderborg havde over 2000 industriansatte, 18 provinsbyer over 1000 ansatte og kun Allinge-Sandvig med 499 industriarbejdere havde under 500 industriansatte. Allerede i 1911 udgjorde de ansatte inden for håndværk og industri i Helsingør, Frederiksværk, Holbæk, Maribo, Nakskov, Nykøbing F, Stubbekøbing, Odense, Middelfart, Svendborg, Faaborg, Vester Brønderslev, Nykøbing M, Aalborg-Nørresundby, Grenå, Aarhus, Horsens, Silkeborg, Vejle, Kolding, Holstebro og Herning 40-50% sysselsatte af indbyggerne. Ingen tvivl om, at industri var blevet den bærende næringsvej i købstæderne.
  Købstædernes landbrugs- og fiskerimæssige udvikling.
  Helt frem til 1857 havde landbruget flere steder spillet en ikke ubetydelig rolle for købstæderne. Disse havde haft deres egne købstadsjorder samlede i købstadslanddistrikter. Med den fremadskridende industrialisering blev landbruget i stigende grad afviklet, og det tidligere åbne landdistrikter blev nu inddraget i den fremadskridende byudvikling. I mange tilfælde rakte landdistrikterne ikke til, og byudviklingen fortsatte ud i omgivende sognekommuner i form af forstæder.
  For en række købstæder har også fiskeriet spillet en betydelig rolle. I 1929 opgjordes således antallet af erhvervsfiskere til i Esbjerg 1105, Skagen 600, Frederikshavn 580, Kerteminde 200, Grenaa 190, Lemvig 140, Faaborg 118, Korsør 90, Sæby 72, Aarhus og Nyborg 70 hvortil kom de bornholmske købstæder. 
  Købstædernes handelsmæssige udvikling.
  I forlængelse den befolkningstilstrømning til købstæderne (og deres forstæder), som ikke mindst industriudviklingen bevirkede, fik også købstædernes handel gode tider. Hvad, man tabte til stedlige handlende i de nye byer (stationsbyer og vejbyer) i forlængelse af næringsfrihedens indførelse, blev fuldt ud modvirket dels af nye kunder i form af (tilflyttede) industriansatte, dels ved engroshandel. Men købstæderne kunne ikke forhindre, at der opstod nye konkurrenter og at nogle af disse endda opnåede status af handelsplads og senere endda købstadsstatus, således Esbjerg, Silkeborg, Nørresundby, Herning, Vester Brønderslev og Skjern. Vigtigere var det dog, at handels- og tjenestenetværket udviklede sig til et rangordnet (hierarkisk) netværk bestående af landsdelscentre, egnscentre og områdecentre, en udvikling der fuldbyrdedes i tiden 1960-1970.
  Omkring århundredeskiftet (1900) skete en stadig mere udtalt adskillelse mellem detailhandel og engroshandel, idet sidstnævnte fortrinsvis blev samlet i de største byer.
  For engroshandelens vedkommende blev det ved erhvervstællingen 1925 opgjort, at provinsbyernes antal af virksomheder inden for denne næringsgren var: i Aarhus 206, Odense 183, Aalborg-Nørresundby 117, Esbjerg 100, Randers 61, Kolding 65, Horsens 55, Vejle 56, Haderslev 44, Sønderborg 48, Svendborg 29, Aabenraa 33, Nykøbing Falster 27, Nakskov 29, Roskilde 31, Holbæk 17, Fredericia 29, Korsør 17, Slagelse og Hjørring 24, Kalundborg 8. Engroshandelen var i ikke ubetydelig udstrækning knyttet til tilstedeværelsen af en god, dyb og sikker havn, og skibsfarten spillede da også i sig selv en stor rolle i mange provinsbyer. Megen godstransport til landets indre dele skete i mellemkrigstiden fra havnebyerne med jernbane, omend lastbilfragten voksede. Engroshandelen forekom især inden for kolonialvarebranchen, korn- og foderstoffer samt handel med landbrugsvarer. En vigtig rolle spillede tillige datidens mange provinsbanker og -sparekasser, kredit- og hypotekforeninger, forsikringsselskaber, hotel- og restaurationsbranchen samt forlystelseslivet.
  Købstædernes administrative udvikling.
  Det var uundgåeligt, at købstæderne vedvarende spillede en stor rolle ved udbydelsen af offentlige tjenester, således politi- og retsvæsen, kirkelige myndigheder (stiftsmyndigheder), garnisonsvæsen, undervisningsvæsen (gymnasier,tekniske skoler, handelsskoler, navigationsskoler, statsseminarier), sundhedsvæsen (sygehuse) samt forvaringsanstalter (sindssygevæsen, straffeanstalter).