text: En herregård eller hovedgård var i Danmark en større gård, der tilhørte en adelsmand, og som var fri for almindelige skatter. Oprindelig var hovedgårdens stilling alene knyttet til ejerforholdet, senere blev skattefriheden knyttet til et vist jordtilliggende. Hovedgårde havde foruden egen jord et større eller mindre antal fæstegårde, hvis brugere (fæstere) var forpligtede til dels at betale landgilde til, dels at yde hoveri for hovedgårdens ejer. Et sådant samlet ejerskab af hovedgård med eller uden ladegård og fæstegårde betegnes som et "gods]]". Senere fik gods en bredere betydning og betegner nu enhver gård af en størrelse over 24 tønder hartkorn.
  Betegnelsen "herregård" stammer fra, at ejerne var herremænd, det vil sige mænd, der havde forpligtet sig til at gøre krigstjeneste for en herre – som oftest kongen. Efter middelalderen kom betegnelsen adel i brug om denne gruppe i samfundet.
  En herregård defineres som en gård, der har haft hoved- eller sædegårdsstatus og derfor nydt forskellige privilegier. Ved anvendelse af denne definition findes der 731 herregårde i Kongeriget Danmark uden Sønderjylland og Holsten i 1682. Det må dog understreges, at antallet forandrede sig med tiden som følge af til- og afgange. I en række tilfælde blev således herregårde nedlagt og erstattet af bondegårde.
  En del danske større godser, proprietærgårde og landsteder, fx Nivågård, Egebaksande, Løndal, Rye Nørskov og Clasonsborg, kaldes ofte fejlagtigt herregårde, selvom ejendommene ikke har haft sæde- eller hovedgårdsstatus.
  Struktur.
  En herregård udgjorde dele af et gods. Godser bestod af selve herregården, fæstegårde, fæstehuse, vand- og/eller stubmølle(r), hovedgårdsmarker, skov(e), eng(e), søer og/eller åer (fiskevande) og andre besiddelser fx. kirker, sygehuse, hollænderi og lignende. Fæsterne var beboere i fæstegårde og fæstehuse. De måtte betale indfæstning for at overtage retten til at bo og bruge fæstegårdene eller fæstehusene med eventuelt tilhørende jordlodder med videre, desuden yde landgilde (småredsler, persiller) i naturalier og/eller penge og/eller yde hoveri, det vil sige arbejdstjeneste for herregården. Beroende på driftens indretning kunne man skelne mellem såkaldte rentegodser ("rentengrundherschafft"), hvor vægten var lagt på landgilde, og "gutsherrschaft", hvor hovedvægten lagdes på hovedgårdsdriften med hoveriet som fæsternes vigtigste ydelse, men som regel bestod hovedgårdsdriften af en afstemning mellem disse yderformer. Også geografisk kunne der være forskelle, således var rentegodser mest udbredte i de kongelige vestlige dele af Hertugdømmet Slesvig mens Gutherrschaft var mest udbredt i de østligste dele.
  Godserne kunne være mere eller mindre velarronderede, det vil sige, at fæstegodset lå mere eller mindre i tilknytning til selve herregården. Arveforhold gjorde, at samlede godser kunne blive splittede mellem forskellige arveberettigede, og for at modvirke dette, foretog godsejere mageskifter, det vil sige byttede (som regel) fjernt liggende fæstegårde mod andre, nærmere liggende fæstegårde. I andre tilfælde blev jordegods tilkøbt eller frasolgt dels af økonomiske, dels af driftsmæssige årsager.
  Herregården bestod typisk af en hovedbygning, avlsbygninger, eventuelle fæstningsværker og have/parkanlæg samt hovedgårdens egne driftsarealer, hvilke indgik i en karakteristisk helhed.
  Henrik Pedersen har for 1682-matriklen forsøgt at opgøre hvor mange herregårde, der lå "i fællig" med andre landsbygårde, og hvor mange, der lå "ude af fællig". Han når til følgende resultat: i hele de kongerigske områder lå 123 i fællig og 563 ude af fællig med landsbygårde svarende til 17,9% og 82,1%, det vil sige, at på daværende tidspunkt lå mere end fire femtedele af herregårdene udskiftede fra fællesskabet. Der er imidlertid stor forskel på øerne og Jylland, på øerne lå 31,6% i fællig og 68,4% ude af fællig, men i Jylland lå 7,7% i fællig og 92,3% ude af fællig.
  I en række tilfælde kan det konstateres, at landsbyen "de facto" er nedlagt, og de fleste (eller alle) gårdene afløst af huse. Forøvrigt fandtes alle former rækkende fra helt over delvist dyrkningsfællesskab mellem herregård og landsby til fuldstændig særdrift, i nogle tilfælde ved en udskilningsproces, i andre tilfælde i for af et "særbrud", der aldrig havde indgået i dyrkningsfællesskab. Undersøgelsen viser også, at det fortrinsvis var mindre herregårde, som lå i driftsfællesskab med landsbyer, mens større herregårde udgjorde særskilte bedrifter.
  Skønt herregårdsdriften alt andet lige var priviligeret, var den ikke uden fare. Krige, misvækst, hårde beskatninger og sygdomsepidemier, der kunne ramme både fæstere, besætninger og korn, kunne i visse tilfælde lægge fæstegårde og -huse øde eller på ingen tid nedbryde en ellers stor og sund drift. Ødegårde var et jævnligt forekommende fænomen. I sådanne tilfælde måtte godsejeren forsøge at få fæstegodset besat igen, alternativt lade jorden drive under selve herregården. 
  De omtalte forhold indebærer, at herregårde udgjorde et vigtigt bebyggelseselement i landbrugslandet, hvis indflydelse strakte sig ud over selve gården og dens dyrkede jorder.
  Beliggenhed og fordeling.
  Herregårde fandtes i alle dele af landet bortset fra Bornholm og på de mindre øer, herunder Ærø, hvor Kronen var nærsten enerådende, (dog ligger fx Brattingborg på Samsø og Kærstrup/Thorseng/Valdemars slot på Tåsinge). Tyndest er forekomsten i Nordøstsjælland og Falster, hvor Kronen ved mageskifter efterhånden sikrede sig det meste af området samt i Midt- og Vestjylland.
  Vendsyssel.
  For Vendsyssels vedkommende har Viggo Hansen konstateret, at "hovedgårdene fortrinsvis lå (og ligger) på de mere begunstigede terrænformer, først og fremmest på yoldiafladerne (Hjørring-plateauet, Bindslevfalden samt Vorså-dalen og dens omgivende flader) og de mere jævne moræneflader i vest. Dernæst konstateres der en ring af hovedgårde rundt om St. Vildmose, liggende dels på grænsen mellem yoldiafladen og litorinafladen (Hjermeslevgård, Vrå, Sdr. Elkjær og Vang) og dels på selve litorinafladen (Hammelmose, Birkelse, Rødslet (forsvundet efter 1940))." Han konstaterer, at "godssamlere har foretrukket dels de let bearbejdelige jorder og dels de mere befolkningsrige egne, idet det var en forudsætning for markernes behandling, at der gennem hovbønderne kunne fås den fornødne arbejdskraft." Samtidig konstateres "en række hovedgårde på lavtliggende arealer med ringere befolkningstæthed, men med store og lettilgængelige græsningsarealer, først og fremmest på litorinafladerne" samt "nogle få, især mindre, hovedgårde i de bakkede moræner (Skørholt, Egetgård, Lengsholm, Gjerumgård), men det er tydeligt, at de mest bakkede egne ganske skyedes af hovedgårdene." Senere uddyber Viggo Hansen sin vurdering således: "stiller man nu hovedgårdenes areal og hartkorn over for de tilsvarende tal for resten af sognets gårde, viser det sig, at i visse tilfælde er forholdet det samme for hovedgården og bøndergårdene, mens man i andre tilfælde konstaterer en stor overvægt til hartkornet for hovedgårdenes vedkommende, men ikke for bøndergårdene. Man kommer til samme resultat, når man beregner hovedgårdenes dyrkede areal henholdsvis dens hartkorn i forhold til hele sognets."
  "Den ene type hovedgård, hvor forholdet mellem dyrket areal og hartkorn ligger nær bøndergårdenes, kan man passende kalde "korngårde", mens den anden type, hvis areal i sognets hartkorn i forhold til det dyrkede areal er meget større end bøndergårdenes, kunne benævnes "kvæggårde"."
  Øvrige Jylland.
  Viggo Hansen konstaterer også, at "i sammenligning med det øvrige Jylland har Vendsyssel haft usædvanligt mange hovedgårde, men de fleste var ret små, idet 50 af de 64 havde mindre end 40 tdr. hartkorn, og kun 6 havde over 60 td. hartkorn (Asdal, Hundslund, Hjermeslevgd., Hammelmose, Vorgård og Vrå)". Endvidere fremhæves "afbyggergårdene, selvstændige brug, der var skyldsatte under hovedgårdenes hartkorn", hvilket med Henrik Pedersen og Gunnar Olsen tilskrives "en tidlig udstykning af hovedgårdene alene eller i forbindelse med en nyopdyrkning."
  Sønderjylland.
  For Sønderjyllands vedkommende konstaterer Carsten Porskrog Rasmussen, at hertugdømmet var delt i 4 dele: marskegnene, som var uden godser, "gamle landsherrelige (efter 1720 vil det sige kongelige) amter og på adelsgodser som Trøjborg, Schackenborg og Lindewitt var bønderne fri for hoveri" med såkaldt "rentengrundherrschaft" bestående i faste pengeafgifter, Hans den Yngres tidligere godser på Als og Ærø, i Sundeved og Angel samt områder som Sandbjerg, Gram og Søgård-Gråsten med en blanding af hovedgårdsdrift og landgildeøkonomi, hvor hovedgårdene omfattede 10-30% af arealet, og endelig i det sydøstligste Sønderjylland (dele af Angel, Svansen og Jernved) med "gutherrschaft", hvor omkring halvdelen af jorden hørte under godset og hvor bønderne ydede et omfattende hoveri, typisk tre mand og et spand heste til hoveri i 300 dage om året, i enkelte tilfælde endda 4-5 personer og to spand dagligt, hvilket var fx 4-5 gange så omfattende som på Sjælland. Godserne lå overvejende i områdets østelige moræneområder, dog nogle få i geestområder.
  Fyn.
  For Fyns vedkommende viser en undersøgelse, at af 131 hovedgårde lå kun 11 (8%) i dødisområder og randmoræner, men 120 (92%) uden for sådanne mens fordelingen i kuperet terræn med hældninger over 6° var 22 (17%) mod 109 (83%) uden for kuperet terræn. Opgjort efter bygder lå 56 (43%) i kystbygd, 40 (30%) i slettebygd og 25 (27%) i skovbygd.
  Hovedgårdenes historie.
  Herregårdene er opståede til forskellige tider og på forskellige måder. 
  Ældre Middelalder (indtil 1348).
  Allerede i vikingetiden ses, at gårde kunne have uens størrelse, og i digtet "Rigs vandring" fortælles om et tredelt samfund bestående af en ufri stand (trællene), en fri bondestand og en stand af frie og særligt velhavende, stormændene. I det tidlige middelaldersamfund var det "kongemagten", der stod som den, der sikrede freden og retsvæsenet, og i Knud den Helliges gavebrev af 1085 bestod en stor del af gaven af jordegods, som stormænd havde betalt kongen for at genkøbe deres fred. Kong Niels fik ret til bøderne for ledingsbrud, hvilket vil sige, at kongen indtog en ledende rolle i ledingsvæsenet. Fra samme tid stammer princippet om, at kongen ejer alt, som ingen anden har udtrykkelig ejendomsret til (danefæ), desuden forstrande samt alle vrag, der drev ind på stranden, og i "Kong Valdemars Jordebog" fra omkring 1230 ses, at store, tidligere herreløse skovområder nu hørte under krongodset. Det var imidlertid hirden, der afspejlede kongens faktiske magt. Gennem hirdens udvidelse og omdannelse blev kongens magt formelt mangedoblet: fra i begyndelsen at have været kongens livgarden, der fulgte ham på rejserne fra "kongsgård" til kongsgård, begynder hirdmænd at optræde som kongens ombudsmænd, hans stedlige "stedfortrædere" i de enkelte herreder. Dermed lagdes grunden til den forvaltningsordning, som siden blev en del af hovedgårdsejernes virke.
  For Vendsyssels vedkommende har Viggo Hansen konstateret, at følgende herregårde var middelalderligt krongods: "Åstrup i St. Hans sogn, Birkelse i Åby sogn, Børglum i Børglum sogn og Hundslund i Dronninglund sogn".
  Foruden herregårde hidrørerende fra ældre middelalder, der er opståede i forbindelse med krongodser, findes andre opståede som kloster- og bispegodser. Således var følgende herregårde i Vendsyssel middelalderligt bispegods: "Bangsbo i Flade sogn, Tidemandsholm (Kærtoft) i Tårs sogn, Sæbygård i Volstrup sogn, Burholt i Øster Brønderslev sogn, Vorgård i Vor sogn og Rødslet i Vadum sogn". I takt med, at klostrene fik tillagt mere og mere jordegods, opstod også behovet for ladegårde, såkaldte "grangier", som stedlige repræsentanter for klostrene.
  Omkring år 1200 skete der en forandring i ordningen af landets forsvar: den tidligere ledingspligt, der havde omfattet alle frie bønder, blev nu indskrænket til en mindre gruppe, idet andre bønder lagde sig ind under disse og dermed fritog sig fra ledingspligten. Til gengæld mistede de selvbestemmelsesretten og blev fæstere. Med tiden voksede skellet mellem herremænd og fæstere og befæstes i form af "hovedgårde", der fritoges for almindelig beskatning. I begyndelsen adskilte disse hovedgårde sig ikke fra fæstegårdene, men med herremændenes tiltagende magt. og rigdom tiltog også uligheden mellem hovedgårde og fæstegårde. Som følge af den tildelte skattefrihed for den jord, der blev drevet af herremændene (eller rettere: på deres vegne), var det i disses interesse at få mest mulig jord omfattet af skattefriheden. Dette skete ved at omordne hovedgården således, at den jord, der ikke kunne drives af selve hovedgården, i stedet blev lagt ind under og drevet som en "brydegård" (forvaltergård), mens fæstegårdene blev skåret ned til "gårdsæder", der kun havde et beskedent jordtilliggende og kun knapt nok kunne brødføde den bosatte familie I takt med, at jordsamlingen fortsatte under få, men stadig større godser, blev denne "bryde-gårdsæde-drift" stadig mere udbredt. Man har opgjort, at Hvideslægten på Sorø-egnen ejede mere end halvdelen af jorden, mens selvejergårdenes andel udgjorde mindre end en fjerdedel.
  I takt med "møllevæsenets udvikling" i middelalderen blev ejerskabet til en vandmølle eller en stubmølle en vigtig del af godsopbygningen. Fra 1300-tallet omtales ofte adelige møller, således ved arveskifter eller handel med hovedgård og gods, hvor møller altid havde en fremtrædende plads:
  Yngre Middelalder: Krisetid og omstilling (1348-1536).
  Omkring midten af 1300-tallet ramtes hele Vesteuropa af byldepest, den sorte død. Pesten kom i bølger, første gang 1348-50. Virkningen af denne var, at folk døde i tusindvis, og som følge heraf lagdes gårde, ja hele landsbyer, øde. Ødegårde, jordprisfald og landgildenedgang medførte en omlægning af landbebyggelsen til færre, men større fæstegårde. Et stort antal torper og rydningsbyer blev i forbindelse hermed nedlagte.
  I takt med det voksende antal ødegårde blev hovedgårdene tvunget til at omlægge driften for derved at opnå fæstegårde, der kunne brødføde en familie. Dette skete blandt andet ved dels at afvikle ordningen med brydegårde, dels ved at "egalisere" (ligestille) fæstegårde beliggende i samme landsby således, at de alle skulle yde samme landgilde og hoveri til hovedgården. Mange mindre hovedgårde blev i 1400-tallet underlagt større hovedgårde og efterfølgende omdannet til almindelige fæstegårde. Isamme periode blev i Vendsyssel Bøgsted i Astrup sogn oprettet omkring 1500 som hovedgård på grundlag af landsbyen Bøgsted (omtalt 1419), Nibstrup i Vester Brønderslev sogn blev oprettet på grundlag af en landsby med samme navn nævnt 1494, Skårupgård blev udskiftet fra landsbyen af samme navn i 1419 og resten af landsbyen blev nedlagt i 1636, Vang hovedgård blev oprettet på grundlag af landsbyen Vang.
  Indtil landbokrisen havde hovedgårdene som regel ligget i landsbyerne. Fra omkring 1400 skete der en fysisk adskillelse, idet hovedgårdenes jorder udskilles fra fæstegårdenes i et særskilt "enemærke" og hovedgårdene flyttes ud af landsbyerne, ofte til områder med eng og skov. 
  Ved en forordning af 1523 blev det forbudt at opsige fæstere, hvorved muligheden for at nedlægge fæstegårde med henblik på at oprette hovedgårde blev formindsket. Det er for Vendsyssels vedkommende opgjort, at af 64 hovedgårde, der fandtes 1682, var 14 oprettet før ca. 1400, 30 oprettet ca. 1400-ca. 1525, og 20 oprettet ca. 1525-ca. 1682.
  Ved reformationen fandtes 7-800 hovedgårde i kongeriget fraset hertugdømmerne.
  Renæssancen (1536-1625).
  Det Danmark, der i 1536 fremstod af borgerkrigens og grevefejdens kaos, var i høj grad præget af krigens hærgninger, dels de egentlige krigshandlinger, dels de hårde skatteudskrivninger og plyndringer. Ikke desto mindre lykkedes det ret hurtigt ikke blot at udbedre skaderne men tillige at bringe landet ind i en tid med velstand og fremgang. Baggrunden herfor var en stærkt stigende efterspørgsel efter fødevarer i Vest- og Mellemeuropa, hvilket atter hang sammen med en voksende befolkning, ikke mindst i byerne. Det lykkedes kong Christian III og hans dygtige rådgivere, blandt andre kansleren Johan Friis og rentemesteren Eskil Oxe at udnytte de gode tilstande til rigets fordel. Især studehandelen oplevede et opsving, hvilket atter betød, at de store kvægopdrættere – kronen og hovedgårdene – tjente gode penge på at sende stude sydover til Hamborg, Lybæk og Stade, hvorfra de fortsatte til Oldenborg, Rhinlandet, Holland eller Brabant. Denne udvikling blev begunstiget af, at der allerede ved Christian IIs landlov fra 1521 var givet forbud mod udførsel af græsøksne, og ved forordning af 15. juli 1524 blev givet adelen, bisperne og kronen eneret til at opfede stude på indkøbt foder mens andre måtte nøjes med det foder, man selv havde avlet. Da hovedgårdene ikke selv havde staldplads nok til de mange dyr, pålagdes fæstebønderne at holde kreaturerne i deres stalde som "fodernød", "foderokse" eller "staldokse". 
  "Stordriften:" Kendetegnende for driften af adelens herregårde var i denne tid dels en forøgelse af hovedgårdenes marker, blandt andet ved nedlæggelse af bøndergårde og undertiden hele landsbyer, dels forøget hoveri hvilket blev opnået ved at oprette et stort antal hoverigørende huse og ved at "egalisere" det vil sige ligestille gårdene i de enkelte landsbyer med hensyn til landgilde og hoveri, ligesom man søgte at samle godsejendommen inden for samme sogn, hvor godset lå, idet bønderne derved fik status af ""ugedagstjenere", som var fritaget for skat til kronen på grund af deres hoveriydelser. Endelig synes hovedgårdene efter evne at have inddraget enge og skove, hvorved disse områder kom under hovedgårdenes styring. Som eksempel på de forandringer, der gennemførtes, kan nævnes tiltage foretaget af Johan Friis (1494-1570). Først samlede han efter evne hele Hesselager sogn (omkring 80 gårde) under Hesselagergård. I 1527 opnåede han patronatsret til kirken, hvorved han fik ret til at udnævne præsten og oppebære kirkens indtægter mod at sikre dens vedligeholdelse. I 1532 fik han sognet fritaget for kongelige skatter. I 1539 opnåede han birkeret, retten til at udnævne en birkedommer og udskille Hesselager sogn som en egen retskreds. I 1544 fik han kongelig stadfæstelse på sine besiddelser og rettigheder omfattende hele Hesselager sogn: "intet undtaget alle vegne til markeskel er fornævnte Johan Friis enemærke og fri birk og ejendom"". Som kronen på værket opførte han hovedbygningen Hesselagergård og egaliserede landsbyerne i sognet efter en ordning med hele og halve gårde. Samtidig nybyggede han herregården Borreby på Sjælland og nedlagde de andre gårde i landsbyen af samme navn og inddrog jorden under hovedgården.
  Møllerne udgjorde ofte en vigtig del af adelens godssamlinger og for at opnå størst mulig udbytte af dem fik godsejere og lensmænd undertiden gennemført mølletvang, det vil sig pålagt kronens bønder at søge til en bestemt mølle.
  Under renæssancen blev en række herregårde oprettede og/eller udvidede ved sammenlægning af bøndergårde, således i Vendsyssel: Lerbæk blev oprettet før 1585 på grundlag af byen Lejer ved Lerbæks udløb i Kattegat, Høgsholt i Hørmested sogn blev oprettet omkring 1561 ved nedlæggelse af bøndergårde, Rønnovsholm i Vrejlev sogn blev oprettet omkring 1575 på grundlag af 5 gårde i landsbyen "Tjered" (formodentlig Kjæret), Vrå (Gammelvrå) blev oprettet før 1599 og udvidet i 1642 på grundlag af 4 gårde i Tylstrup og senere i 1685 med Tuekær Enge, Burholt i Øster Brønderslev sogn blev i 1646 udvidet med fæstegods fra Burholt, Skovgård (senere Dronninggård) i Dronninglund sogn blev oprettet i 1652 på grundlag af 3 Nygårde, 2 andre gårde og jord fra Bolle by.
  Krige, kriser og epidemier (1625-1660).
  Den fremgang, som landet oplevede i de første menneskealdre efter reformationen, vendte til en stadig mere alvorlig krise fra midten af 1620-erne. Baggrunden herfor var ikke mindst udenrigspolitikken, hvor landets inddragelse i Kejserkrigen (1627-1629), Torstenson-krigen (1643-1645) og sidst – og værst – Karl Gustav-krigene (1657-1660) påførte landet skader og ulykker af et ufatteligt omfang.
  Allerede 1654-55 blev dele af landet ramt af pest, og under "Karl Gustav-krigene" ramtes landet af en ny bølge. Folk døde i tusindvis, utallige prøvede at flygte, og i et forsøg på at bekæmpe sygdommens spredning lod de polske hjælpetropper et stort antal gårde afbrænde. Virkningen af dette var, at "ødegårde og øde tomter bredte sig overalt i landet. Utallige gårde var "ruineret"". Særlig hårdt ramt var egnen omkring Kongeåen, men hele grænseområdet mellem Nørrejylland og Sønderjylland blev ramt: i Hygum Sogn døde 504 personer (77%), i Øster Løgum Sogn 232 (35%), i Næsbjerg-Øse Sogn 186 (36%), i Grimstrup Sogn 168 (42%). Ved matriklen 1662 var af bondegårdene i Malt herred, Slaugs herred og Tørrild herred mere end halvdelen øde, i Anst herred, Jerlev herred og Nørvang herred mere end 40%. Nok lykkedes det i årene efter krigen at få genbesat og genopbygget mange af de øde gårde og steder med folk fra Jyllands nordvestlige dele, men ødegårdsfænomenet lod sig mærke i årtier. Endnu i 1687 var omkring 12% eller hver ottende gård endnu øde. Også købstæder blev hårdt ramt af pesten, især Ribe, Varde, Fredericia, Vejle, Horsens, Kolding og Åbenrå. Det er beregnet, at omkring en sjettedel (14-17%) af alle kongerigets indbyggere (omkring 110-120.000 af i alt omkring 800.000 indbyggere) døde under krigen.
  Enevælden indtil landboreformerne (1660-1780).
  Efter indførelsen af enevælden ændredes snart vilkårene for hovedgårdenes drift. Allerede ved salget af krongodset var åbnet mulighed for at give køberne de samme rettigheder som hovedgårdene hidtil havde haft. I 1682 blev det forbudt at inddrage bøndergårde under hovedgårdenes drift. Samtidig blev skattefriheden indskrænket til "komplette" hovedgårde, det vil sige hovedgårde med mindst 200 tdr. htk. bøndergods (svarende til 30-40 bøndergårde) inden for en afstand af 2 mil fra gården. Dermed mistede mange tidligere hovedgårde skattefriheden og genvandt den ikke siden. Med Christian V.s "greve- og friherreprivilegier" fra 1671 og Danske Lov fra 1683 blev det tilladt at oprette "stamhuse" med mindst 400 tdr.htk. Stamhuse med 1000 og 2500 tdr. htk. kunne oprettes til henholdsvis baronier og grevskaber, der fik skattefrihed for 100 henholdsvis 300 tdr. htk. bøndergods; i alt oprettedes 32 grevskaber og baronier.
  Der er lavet et undersøgelse af ejendomsforholdene vedrørende danske hovedgårde med jordtilliggender i 1700-tallet.
  Oversigten viser, at en tredjedel af hovedgårdene i 1730 tilhørte borgerlige, en tredjedel tilhørte danske adelsfamilier fra før enevældens indførelse, mens en sjettedel var nye, ophøjede adelsfamilier og endnu en sjettedel udgjordes af ikke-danske eller fremmede ejere. Det ses, at de borgerlige besiddelser gik frem, hvorimod adelen gik tilbage efter 1746 – ikke mindst den gamle adel og de nyadlede danske hovedgårdsejere. Påfaldende er fremgangen i ikke-danske adelsbesiddelser på Lolland-Falster i 1700-tallet. Påfaldende er også de overordnede forskydninger: adelsbesiddelserne gik frem på Sjælland og Fyn, var nogenlunde uændrede på Lolland-Falster (først tilbage, så atter frem), mens tilbagegangen i Nørrejylland var ret stor. Disse forskydninger i ejendomsfordelingen var næppe uden betydning for de senere landboreformer, idet det ikke mindst var den fremmede adel, der bistod ved de love, som banede vejen for landsbyernes udskiftning, gårdenes udflytning, selvejets indførelse, folkeskolens indførelse med videre.
   
  Under enevælden kom hovedgårdene ofte til at spille en væsentlig rolle i den offentlige samfundsforvaltning. Da jorderne til de enkelte godser ofte lå mere eller mindre samlede, var det muligt at oprette en samlet retskreds, et birk, for godsets område. Her skulle retssager afgøres. Ligeledes udgjorde godserne forvaltningsenhed ved skiftesager. Herfra var skridtet ikke langt til at lade godset forestå inddrivelsen af skatter – såvel de ordinære som de extraordinære – og vel at bemærke under ansvar således, at godset selv skulle dække de manglende betalinger fra fæstebønderne. Da bønderne ofte kunne have vanskeligheder ved at udrede skatterne, kunne det blive en tung byrde for hovedgårdene. Ligeledes kom hovedgårdene til at spille en rolle i forbindelse med udskrivninger af bønderkarle til soldatertjenesten. Det skulle dog vise sig, at der her kunne være modsætninger mellem godsets og de statslige interesser: godset ville jo helst ikke undvære de bedste mulige nye fæstere, men kunne omvendt udnytte en mulig soldatertjeneste til at presse karle til at tage fæste. Med tiden viste det sig, at der var flere ulemper end fordele forbundne med brugen af hovedgårdene ved den offentlige forvaltning, og dette bidrog til afviklingen af hele ordningen under og efter landboreformerne.
  Tidsrummet fra 1818 til 1828 var præget af en landbrugskrise, som betød, at mange godsejere gik konkurs. De godser, der kom helskindet igennem krisen, var oftest de i forvejen store enheder.
  Efter grundloven af 1849.
  Grundloven af 1849 foreskrev: "Intet len, stamhus, fideikommisgods eller andet familiefideikommis kan for fremtiden oprettes." Alligevel oplevede herregårdene i anden halvdel af 1800-tallet en guldalder – både politisk og økonomisk. Politisk, fordi godsejerstanden med "den gennemsete Grundlov" af 1866 fik en styrket position i Landstinget og dermed i dansk politik generelt, og økonomisk, eftersom landbruget oplevede gode tider i anden halvdel af 1800-tallet. Fra 1866 og indtil systemskiftet i 1901 var de fleste ministre godsejere. 
  Statshusmandsbrug.
  Først i 1909 blev der nedsat en kommission, der skulle udarbejde forslag til lens, stamhuses og fideikommisgodsers overgang til fri ejendom. Kommissionen afgav en betænkning i 1913 men var ved afgivelsen delt i 6 mindretal, som hver stillede egne forslag. Kommissionens arbejde førte derfor ikke til nogen løsning på spørgsmålet. 
  I 1911 var imidlertid nedsat en ny landbokommission, der blandt andet skulle fremkomme med forslag til nye former for brug af jord i offentlig eje. I 1916 afgav denne kommission sin første delbetænkning, som indeholdt forslag til bestemmelser om landbrugets kreditforhold og om oprettelse af såkaldte jordrentebrug; jordrenteprincippet var blevet udformet i et underudvalg ledet af daværende kontorchef, senere departementschef, K. Riis-Hansen. I 1917 fremsatte 11 af denne kommissions 15 medlemmer til Landbrugsministeriet et forslag til lens og stamhuses overgang til fri ejendom, og dette forslag blev overvejende fulgt ved udarbejdelsen af et lovforslag herom, dog med visse præciseringer. Lovforslaget skulle opfylde to formål: dels skulle det opfylde grundlovens løfteparagraf, dels skulle det skaffe jord og penge til at fremme en udstykning og oprettelse af statshusmandsbrug til supplement af lovgivningen herom fra 1899.
  Efter 1945.
  Efter besættelsen blev en håndfuld godser konfiskeret af den danske stat, idet deres tyske ejere blev anset for at have været tyskvenlige. Det drejede sig om blandt andre Fussingø, Harrestedgård, Hellebækgård og Kalø Hovedgård. Beslutningen var kontroversiel, og nogle af disse ejere ønsker stadig deres ejendom tilbageleveret.