text: Indledning.
  Stednavneforskningen har inddelt stednavne efter deres endelser i tre hovedgrupper: dem med endelser der tyder på en oprindelse før vikingetiden, dem med endelser der tyder på en oprindelse i vikingetiden og dem med endelser der tyder på en oprindelse i middelalderen. Tredelingen er sket på forskelligt grundlag: navnestof, udbredelse, hartkorn, om navnet indgår i herredsnavne, tilstedeværelse af en kirke, centralitet i sogne.
  Navnestoffet.
  Stednavne, hvis endelser tyder på en anvendelse ophørt før vikingetiden, det vil sige hidrører fra tiden 400-800 e.Kr. Til denne gruppe hører flerledede stednavne med endelser på -inge, -heim (-um), -lev, -løse og -sted.
  "-heim" er fællesgermansk, omtrent halvdelen kirkebyer. Forleddet rummer gamle kultur- og naturbetegnelser. Efterleddet tolkes som "bebygget sted" eller "hjemsted".
  "-inge"," -ing" er en delvis fællesgermansk navneform med nordisk særpræg, der rummer gammelt sprogstof. Forleddet er ofte dunkelt og i flere tilfælde synes henvis til indbyggernavne, karakteristiske terrænforhold, dyre- og plantenavne. Omkring halvdelen er kirkebyer.
  "-lev" er en nordisk navneform centreret omkring Kattegat. Desuden findes et område i Thuringen med mange navne på -leben. Forleddet er ofte et personnavn, eller et gudenavn. Det er store og normalt centralt beliggende byer, over halvdelen er kirkebyer.
  "-løse" er en nordisk navneform med Sjælland som kerneområde. Navnenes etymologi er dunkel. Forleddet kan i visse tilfælde tolkes som jordbunds- og terrænbetegnelser. Der er tale om store og centrale landsbyer, over halvdelen er kirkebyer.
  "-sted" er udbredt i germansk område. Endelsen betyder bosted. Forleddet er varieret og kan betegne terræn, natur- eller kulturforhold, undertiden et personnavn. Der er tale om overvejende store og centralt beliggende landsbyer, omkring halvdelen er kirkebyer. En gruppe synes at være af yngre dato.
  Stednavne, hvis endelser var i brug i vikingetiden, det vil sige fra tiden 800-1050 e.Kr. Til denne gruppe hører flerledede stednavne med endelser på -by, -tofte, -torp (-rup, -drup, -strup) og -bølle.
  "-by" er en nordisk stednavneform. Forleddet er meget varieret og kan betegne terræn- og naturforhold, dyre- og plantenavne, kulturfrembringelser, beskrivende adjektiver samt personnavne. Mange er relativt store landsbyer, ofte centralt beliggende.
  "-tofte" er en nordisk stednavneform med østsvensk centrum. Den forekommer også i Danelagen og Normandiet. Kristne personnavne forekommer ikke, men enkelte navne tyder på en sen (kristen) anvendelse. 
  "-torp" er stærkt udbredt. Forleddet er stærkt varieret og kan være både hedenske og kristne fornavne. De ældste torper synes at have ligget i Sønderjylland men i resten af landet er der overvejende tale om udflytterbebyggelser, herunder fra landsbyer med endelsen -by.
  "-bølle", "-bøl" er en dansk-frisisk navnetype med syddansk udbredelse. Der synes at være tale om udprægede udflytterbyer.
  Andre stednavneendelser, der var udbredte i vikingetiden, er -bæk, -bjerg, -næs, -with (skov), -borg, -ager, -høj, -vi og -bod, men flere af disse kan have været i brug også før og efter vikingetiden, hvorfor dateringen af de enkelte navne er yderst usikker.
  Stednavne, hvis endelser først er taget i brug senere end vikingetiden, detvil sige efter 1050 e.Kr. Til denne gruppe hører stednavne med endelser på -rød, -tved, -holt, -ris, -skov, -have, -løkke, -køb, -rum.
  Stednavne og arkæologi.
  I et forsøg på at datere stednavnenes alder blev undersøgt forholdet mellem stednavne og arkæologiske fund. I ingen tilfælde var der tale om overbevisende forbindelse. Tværtimod lå arkæologiske fund af uens alder i varierende afstand af eksisterende landsbyer, og kun i få tilfælde forekom noget, der kunne tydes som en - svag - forbindelse.
  Indtil omkring 1970 mente forskerne, at stednavnene direkte afspejlede bebyggelsens alder, at de ældste faste bosættelser var opståede i folkevandringstid, at udflytterbebyggelser fra disse adelbyer var sket henholdsvis i vikingetid og tidlig middelalder, og at vikingetidens og måske jernalderens bebyggelse skulle findes under den eksisterende middelalderlige bebyggelse, men i 1969 påpegede Aksel E. Christensen, at de da fåtallige udgravninger i eksisterende landsbyer ikke kunne bekræfte dette. Tværtimod syntes landsbyerne kun at gå tilbage til tidlig middelalder. I 1970-erne bekræftede en række udgravninger i fynske landsbyer, at dette var tilfældet: kun i et par tilfælde kunne der findes arkæologiske spor fra vikingetid, men ellers tydede udgravningerne på, at landsbyernes nuværende beliggenhed kun gik tilbage til tidlig middelalder. Omtrent samtidig med disse udgravninger og i de følgende år begyndte spor af vikingelandsbyer at dukke op og her var billedet det spejlvendte: ingen af disse syntes at række op i middelalderen. Disse kendsgerninger tydede på, at der "på overgangen mellem vikingetid og middelalder var sket en omflytning af de danske landsbyer". 
  I dette lys blev foretaget en omfortolkning af stednavnenes vidnesbyrd. Disse blev nu "kun" anset som vidnesbyrd om "bygde- eller områdekontinutitet", det vil sige at der havde været bebyggelse i samme område, men ikke direkte "bebyggelseskontinuitet". Forholdene blev tolket således, at de ejerlav, som kendes i middelalderen og senere, repræsenterede det område, som hørte til en landsby og inden for hvilket omflytningen var sket. Til understøttelse af teorien blev peget på, at der blandt marknavne ofte forekom "Bytofte" eller "Gammeltofte", og at disse marknavne kunne henvise til det sted, hvor vikingetidens forgænger til middelalderlandsbyen havde ligget (lignende fortolkninger havde allerede tidligere været fremsat i forskellige sammenhænge). Reelt er forekomsten af sådanne marknavne så beskeden som mellem 10% og 17%, og marknavne af denne type forekommer også i landsbyer med navneendelser på -rød, -tved og -skov, altså navne, der henføres til middelalder, hvilket må indebære, at der "ikke" er en entydig sammenhæng.
  Senere er disse resultater blevet bestridt. Nye arkæologiske udgravninger på Fyn mener at have påvist, at nogle landsbyer har forgængere, der kan spores tilbage til 600-tallet. Dette gælder Skrillinge, hvor der angiveligt er fundet spor efter korn i stolpehuller med denne datering. Et andet eksempel er Rynkeby, hvor der er fundet bebyggelsesspor daterede til 600-tallet og senere.
  Stednavnene i nyt lys.
  Disse tilsyneladende modsat rettede resultater må nødvendigvis sætte stednavneforskningens resultater i nyt lys. I hovedsagen foreligger to muligheder:
  -"enten" fastholdes den traditionelle fortolkning, hvorefter stednavnene henviser til landsbyer af formodet oprindelse tilbage til 600-tallet på samme sted,
  -"eller" også må stednavnene ses som udtryk for bygde- og områdekontinuitet, idet landsbyen er flyttet inden for kortere afstande; marker med navne som "Gammeltoft" og lignende kan være videnesbyrd om beliggenheden af forgængeren for middelalderens landsby.
  Endelig foreligger en tredie mulighed: at billedet ikke er entydigt det samme for alle landsbyer: i nogle tilfælde har flytning været nødvendig eller i hvert fald hensigtsmæssig, i andre ikke. Hvis bebyggelsens beliggenhed i tidlig middelalder blev bestemt ved muldfjælens indførelse og dermed af lange, højryggede agre, kan der i nogle tilfælde være tale om tilpasning til eksisterende forhold, i andre tilfælde om en flytning til en bedre beliggenhed. I hvilken udstrækning forløbet var det ene eller andet, må således i sidste ende afgøres ved fremtidige udgravninger. En ting står dog fast: der er ikke grund til at ændre dateringerne af stednavnene i forhold til de resultater, som er fundet på sprogvidenskabeligt grundlag.
  Spørgsmålet er så, om der kan opnås yderligere resultater. Det er velkendt, at stednavneendelserne ikke er jævnt fordelte over hele landet men udviser tendenser til hyppigere forekomst i nogle områder og næsten fravær i andre. Kan der deraf udledes ny viden om folkelige forhold i forhistorisk tid? Det tror jeg, at der kan, men det kræver en langt sikrere datering af stednavneformerne førend der kan gøres seriøse forsøg i den retning.
  -ing, -inge, -ingen.
  "-inge"," -ing" er en delvis fællesgermansk navneform med nordisk særpræg, der rummer gammelt sprogstof. Forleddet er ofte dunkelt og i flere tilfælde synes henvis til indbyggernavne, karakteristiske terrænforhold, dyre- og plantenavne. Omkring halvdelen er kirkebyer. Mange -inge-landsbyer er store og med gennemsnitlig 80 tønder hartkorn. Det formodes, at mange -inge-stednavne må gå tilbage til folkevandringstid, idet navne af denne type forekommer både i de dele af England, som blev erobrede af angelsakserne i 5. århundrede og i egne af Sydtyskland og Frankrig, som germanerne angiveligt erobrede fra romerne. Nogle -inge-navne er formodentlig ret unge, måske fra vikingetiden. En navneform, der ligner, er stednavne på -ling(e), der imidlertid er meget ung.
  I England forekommer et stort antal -ing-navne, der betegner floder, skove og andre naturgenstande; Lidding i Middelsex omtales allerede i 767. Med hensyn til forled er både for engelske og for vestgermanske -inge-navne i mange tilfælde tale om personnavne, ofte sammensatte mandsnavne. I Nord- og Mellemtyskland er sådanne personnavne dog sjældne, og i Norden synes de helt at mangle. I Norden kan de fleste -inge-navne i stedet forklares som afledte af fællesnavne, ord for terrænforhold, jordbund, dyre- og plantenavne. I denne henseende er der en markant forskel mellem nordiske og vestgermanske -inge-navne. Enkelte -inge-navne er afledte af tillægsord. For de nordiske stednavne kan konstateres, at mange ord ikke længere findes i nordisk men genfindes i germanske sprog.
  I Danmark er -inge-navne almindelige i næsten hele landet, dog sjældne i Vendsyssel, Himmerland og på Djursland, i vadehavsegnene og fraværende på Bornholm.
  -heim (-um).
  "-heim" er fællesgermansk, omtrent halvdelen kirkebyer. Forleddet rummer gamle kultur- og naturbetegnelser. Efterleddet tolkes som "bebygget sted" eller "hjemsted". Den geografiske udbredelse af de vestgermanske -heim-navne tyder på en oprindelse i folkevandringstiden, og det er muligt, at de nordiske hidrører fra samme tid. En navneform, der ligner, er stednavne på -rum, der imidlertid er meget ung og betegner en rydning.
  Både i frankisk område og i England er forleddet ofte et personnavn, og begge steder forekommer navneformen -ingheim (ingham). Derimod forekommer der ikke personnavne i forleddene på de danske stednavne af denne type. De danske stednavne på -heim har derimod et markant agrarisk præg. Der er ikke givet en tilfredsstillende forklaring på den eventuelle forbindelse mellem de vesteuropæiske og de danske stednavne på -heim.
  Der findes ingen sikre nordiske eksempler på -heim-navne i Danelagen. Derimod forekommer formen -ham i de østlige dele af England, mens -hem forekommer især i frankiske områder i Flandern og Rhinegnene men er næsten fuldstændigt fraværende i Holsten. Dette fravær gør det usandsynligt, at angelsakserne skulle have bragt navneformen med sig ved deres udvandring til England i 5. århundrede.
  I Danmark er -heim-navne hyppigst forekommende i Nørrejylland, dog kun med et enkelt navn på Djursland, et på Fyn, Lolland og Bornholm samt 8 på Sjælland. Særligt udpræget er navneformen i Himmerland med 25 og i Ommersyssel med 14, men desuden forekommer de ofte i Østjylland mellem Randers Fjord og Vejle Fjord. Endvidere forekommer navneformen ret hyppigt i Halland, hvilket formodes at afspejle en stærk kulturel forbindelse over Kattegat. I forlængelse heraf forekommer den i Västergötland og det sydøstlige Norge.
  -løse.
  "-løse" er en nordisk navneform med Sjælland som kerneområde. Navnenes etymologi er dunkel. Forleddet kan i visse tilfælde tolkes som jordbunds- og terrænbetegnelser. Der er tale om store og centrale landsbyer, over halvdelen er kirkebyer. Efterleddet skal muligvis tolkes som "indhegning" eller "græsgang".Mange -løse-landsbyer er store på 100 tønder hartkorn eller mere.
  Der kan ikke påvises sikre personnavne i de danske stednavne af denne type, og i Sverige kun et enkelt.
  Stednavne på -løse forekommer på de danske øer, især Sjælland, samt i Skåne. Der kendes ingen sikre navne af denne type i Jylland eller på Bornholm, og de sydlige danske øer Tåsinge, Langeland og Lolland har hver kun et eksempel, Falster to.
  -lev (-leben).
  "-lev" er en nordisk navneform centreret omkring Kattegat. Desuden findes et område i Thuringen med mange navne på -leben. Forleddet er ofte et personnavn, eller et gudenavn. De fleste af disse navne menes at stamme fra folkevandringstid. Det er store og normalt centralt beliggende byer, over halvdelen er kirkebyer. 
  Mange af de danske stednavne har et personnavn som forled. Det har været foreslået, at disse navne afspejler stormænd, der har fået et område overdraget som eget gods, og at navneformen dermed afspejler en form for lensvæsen med en kriger- og/eller embedsadel i tilknytning til en kongemagt.
  De nordiske stednavne på -lev viser en tendens til beliggenhed på de mest lerede jorder. De forekommer på de østdanske øer (fraset Møn og Bornholm), i Skåne og de tilgrænsende områder på den skandinaviske halvø samt i det østlige Jylland, dele af Vendsyssel, omkring Limfjorden og mere beskedent i det sydvestligste Jylland.
  En sammenlignende analyse med de tyske stednavne på -leben viser, at der findes 217 sådanne navne. I 15 tilfælde er konstateret samme personfornavneled i tyske og nordiske stednavne, mens antallet af sikre og mulige sammenfald er opgjort til 26, svarende til 6,9% sikre og 12,0% sikre og mulige sammenfald. Det samlede antal nordiske stednavne på -lev (-löv) er 354, hvoraf 28 har personnavne, der også forekommer i de tyske stednavne og ialt 40 sikre og mulige sammenfald svarende til 7,9% sikre og 11,3% sikre og mulige sammenfald. Disse antal og andele er ikke større end, at de kan forklares ved personnavne fælles for nordisk og vestgermansk område. Det betyder, at der ikke kan siges noget sikkert om en forbindelse mellem de to navneformer og deres udbredelsesområder. 
  Ældre forskning mente at kunne påvise et "kerneområde", hvorfra der skulle være sket en ekspansion, men nyere forskning har ikke tilsluttet sig en sådan fortolkning.