text: ind Mosters GravstennEn vild’ gjenn hå sin famili’hyggle samled til et gild’men senn vi skuld’ ærre moster,var der månne ting, der skild’.Jen var kregg, og jen var krånten,ånde fandt e vej for lang –det var nærmest Klåej i KatrydMads i Mjang. De var kommen sent og tidlefor å smisk’ og ynd’ sig indog var åltid o e tæer,hvor der var e lidt å vind’.Og det var der javnle novve,der skuld sæj’ og lad dem føl’ –miestens Stinn-Maj om fro Stevning,Pær i Pøl. Men det gik med mosters grunkerlisom med det skind, i ved,det gled fro voss til de fremmed’,der bløv ingen bovs’ av det!Nove var så erre arre,te di itt engang vild hjels’ –men det var kun Povl i PadholmMi i Mjels. En vild gjenn hå sæt en lill’ bitgravstenn o hinds grav,for den skam, te hun skal glemmes,fælder øver vos en dav.Men en kund’ vel it hå fundennovve ting, der ho vætt værr’ –snærred’ Lisbeth om i Leffel,Klaus i Kær. Ja, om folk vil hå en gravstenn –svar’ han Peter i Nylej –så må di skam sjel betal’ en,lad kun moster hvil’ i frej!Der er ingen gravstenn præghedo vor lill’ og fatte mynt –nikked tynd’ Mari fro MaibølDrees i Dynt. Midt i ålt dæt sneffren, snerrenkam det som et hyggle “mjav”:Lad vos åll’ gå op og vælt emrigte skarnbøt o hinds grav,for så kån enhver da sier e,te vi renn hind itt en døjt!Æ skal hjels fro Fi i Felsted,Lavs i Løjt. Kresten om fro Ketting knurred’te det flammed