                      højesterets kendelse
                        afsagt torsdag den 27. oktober 2016
sag 90/2016
l
(advokat karoly laszlo nemeth, beskikket)
mod
anders aage schau danneskiold lassen
(advokat lotte eskesen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aarhus den 10. september 2015 og af vestre
landsrets 14. afdeling den 17. februar 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: hanne schmidt, lars hjortnæs og oliver talevski.
påstande
l har nedlagt påstand om, at landsrettens dom ophæves, og at sagen hjemvises til
realitetsbehandling i landsretten.
anders aage schau danneskiold lassen har påstået stadfæstelse.
anbringender
l har navnlig anført, at huslejenævnet kun har besigtiget hans lejemål men ikke
sammenligningslejemålene. byretten har hverken besigtiget hans lejemål eller sammen-
ligningslejemålene. landsretten burde derfor ikke have truffet afgørelse om, at hans anmod-
ning om besigtigelse af hans lejemål og et sammenligningslejemål ikke blev imødekommet.
landsretten havde således intet grundlag for på forhånd og på det foreliggende grundlag at
fastslå, at der ikke var udsigt til, at sagen ville få et andet udfald.
                                                 - 2 -
formålet med en ankestævning er ikke at procedere sagen, og den omstændighed, at han i sin
ankestævning henviste til sine anbringender for byretten, indebærer ikke, at sagen ikke kunne
have fået et andet resultat ved landsretten.
retsplejelovens § 368 a er en bestemmelse af nyere dato, og der har endnu ikke dannet sig en
fast og klar praksis om anvendelsen af bestemmelsen. den skal derfor anvendes undtagelses-
vis og med forsigtighed.
anders aage schau danneskiold lassen har navnlig anført, at boligrettens begrundelse og
afgørelse er klar og entydig. boligretten har ikke foretaget en forkert bedømmelse af sagens
beviser eller af retsgrundlaget, hvilket landsretten efter en gennemgang af sagen har erklæret
sig enig i. a har ikke ved ankestævningen fremsat nye anbringender eller oplyst nye faktiske
omstændigheder. den materielle sag er ikke principiel, og der er ingen særlige grunde, som
taler for, at sagen skal behandles af landsretten.
retsgrundlag
retsplejelovens § 368 a om landsrettens kompetence til at afvise at behandle en sag i 2. in-
stans lyder således:
       ”landsretten kan afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt til, at sa-
       gen vil få et andet udfald end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter eller an-
       dre grunde ikke i øvrigt taler for, at sagen skal behandles af landsretten. landsretten kan
       dog ikke afvise en sag, som er indbragt efter tilladelse fra procesbevillingsnævnet.
       stk. 2. hvis landsretten overvejer at afvise en ankesag efter stk. 1, underrettes parterne
       herom. parterne kan herefter inden 2 uger efter at have modtaget meddelelsen give ret-
       ten og den anden part underretning om deres bemærkninger, hvorefter retten træffer af-
       gørelse.
       stk. 3. retten træffer ved dom afgørelse om afvisning på det indkomne skriftlige
       grundlag. hvor særlige grunde taler derfor, kan retten bestemme, at der skal foretages
       mundtlig forhandling. retten kan tillade, at en part eller rettergangsfuldmægtig deltager
       i den mundtlige forhandling ved anvendelse af telekommunikation, medmindre sådan
       deltagelse er uhensigtsmæssig.”
                                                 - 3 -
efter retsplejelovens § 369, stk. 3, 2. pkt., jf. § 391, stk. 4, kan domme, hvorved landsretten
afviser sagen efter § 368 a, indbringes for højesteret ved kære med procesbevillingsnævnets
tilladelse.
retsplejelovens § 368 a blev indsat ved lov nr. 737 af 25. juni 2014. af de almindelige be-
mærkninger til forslaget til loven (folketinget 2013-14, lovforslag nr. l 178, s. 10ff.) fremgår
bl.a.:
       ”2. opfølgning på anbefalinger fra udvalget om bedre og mere effektiv behandling af
       civile sager ved domstolene
       2.1. bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene
       2.1.1. indledning
       2.1.1.1. det er afgørende for regeringen at sikre, at de danske domstole fortsat kan fun-
       gere effektivt til gavn for borgere og virksomheder, så retstvister kan afklares tilstræk-
       keligt hurtigt. det er samtidig helt centralt, at retssagsbehandling fortsat sker på helt be-
       tryggende vis, uden at retssikkerheden sættes over styr. det er således helt afgørende at
       fastholde den meget høje tillid, som domstolene nyder blandt befolkningen.
       …
       2.2. adgangen til appel i civile sager
       2.2.1. indledning
       2.2.1.1. i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit
       kan prøves i to instanser. for visse sager om mindre økonomiske krav gælder dog, at det
       er nødvendigt med tilladelse fra procesbevillingsnævnet for, at sagen kan prøves i 2. in-
       stans.
       med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
       bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
       her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
       og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan begrun-
       de den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
       toinstansprincippet er et grundlæggende princip i dansk retspleje, men hensynet til to-
       instansprincippet må efter regeringens opfattelse også afvejes over for hensynet til, at
       tvister for domstolene løses inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkost-
       ningerne er acceptable både for parterne og samfundet. der bør således være sammen-
       hæng mellem de ressourcer, som anvendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til
       at opnå et andet resultat ved appel. denne afvejning er bl.a. kommet til udtryk i de gæl-
       dende regler, hvorefter appel i visse sager kræver procesbevillingsnævnets tilladelse.
       2.2.1.2. lovforslaget indeholder på den baggrund en række forslag, som begrænser den
       fri adgang til appel i civile sager, idet adgang til at appel med procesbevillingsnævnets
       tilladelse fortsat opretholdes:
       …
   •   der indføres adgang for landsretten til - efter høring af parterne - at afvise 2. instans
       ankesager uanset sagens økonomiske værdi, hvis parterne ikke har oplyst forhold, der
                                           - 4 -
gør, at der er udsigt til, at sagen vil kunne få et andet udfald end i byretten, eller der ikke
i øvrigt foreligger særlige grunde til, at sagen skal prøves i to instanser. landsrettens af-
visning kan efter forslaget kæres til højesteret med procesbevillingsnævnets tilladelse.
…
2.2.2.2. afvisning af visse 2. instans ankesager uanset sagens økonomiske værdi
2.2.2.2.1. udvalgets overvejelser
2.2.2.2.1.1. i norge har landsretten mulighed for at afvise en ankesag, hvis visse betin-
gelser er opfyldt. en sådan mulighed findes ikke i danmark. udvalget har overvejet, om
en tilsvarende ordning bør indføres i danmark.
efter de gældende regler er der således fri adgang til at anke en dom i en civil sag til
landsretten, hvis blot ankens værdi overstiger 10.000 kr, jf. pkt. 2.2.2.1.1 ovenfor. der
foretages således ingen vurdering af, om der er udsigt til, at en behandling af sagen i to
instanser vil medføre en ændring af sagens udfald, eller om der i øvrigt er en grund til,
at sagen skal kunne prøves i to instanser.
det er udvalgets opfattelse, at behandlingen af en sag i to instanser ikke i alle tilfælde er
nødvendig. om behandlingen i en anden instans er nødvendig, må således afhænge af,
om det har betydning for sagens udfald, om sagen er principiel eller i øvrigt af en ka-
rakter eller betydning, der gør det rimeligt med adgang til behandling i to instanser.
udvalget foreslår på den baggrund, at de generelle regler om ankebegrænsning supple-
res med en adgang for landsretten til i civile ankesager at foretage en indledende vurde-
ring af, om der af ankesagens parter er oplyst forhold, som gør, at der er udsigt til, at sa-
gen vil få et andet udfald end i byretten.
hvis landsretten vurderer, at det ikke er tilfældet, og der ikke i øvrigt foreligger grunde
til, at sagen skal prøves i to instanser, f.eks. fordi sagen ikke indeholder principielle
problemstillinger eller har særlig betydning for parterne, kan landsretten - efter høring
af parterne - afvise anken.
2.2.2.2.1.2. det forudsættes ikke, at der skal foretages en systematisk gennemgang af
alle ankesager i landsretterne med henblik på eventuel afvisning. afvisning skal således
blot være en mulighed, som navnlig forventes benyttet i sager, hvor det umiddelbart sy-
nes nærliggende, at betingelserne for afvisning vil kunne være opfyldt. det kan f.eks.
være tilfældet, når der i ankestævningen henvises til samme påstande og anbringender
som i byretten, og der ikke afgives svarskrift.
…
2.2.2.2.2. justitsministeriets overvejelser
…
i overensstemmelse med udvalgets forslag er der tale om en mulighed for landsretten i
de tilfælde, hvor det umiddelbart vurderes, at parterne ikke har oplyst om forhold, der
gør, at der er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald i landsretten, og der i øvrigt ikke
foreligger grunde til, at sagen bør prøves i to instanser. justitsministeriet finder i den
forbindelse anledning til at understrege, at toinstansprincippet fortsat vil være et
grundlæggende princip i dansk retspleje.
bestemmelsen forudsættes således navnlig anvendt, hvor der f.eks. er tale om rene
”kreditanker”, dvs. hvor der alene ankes med det formål at udsættelse fuldbyrdelsen af
det (betalings)krav, som sagen omhandler.
                                                - 5 -
     det vil naturligvis bero på en konkret vurdering af en sag, om betingelserne for afvis-
     ning af anken er opfyldt, men som foreslået af udvalget forudsættes muligheden navnlig
     anvendt i sager, hvor det umiddelbart synes nærliggende, at betingelserne for afvisning
     vil kunne være opfyldt. det kan f.eks. være tilfældet, når der i ankestævningen henvises
     til samme påstande og anbringender som i byretten, og der ikke afgives svarskrift. i så-
     danne sager, hvor der intet anføres til støtte for, at byrettens dom er forkert, og hvor det
     derfor umiddelbart forekommer åbenbart, allerede når sagen modtages i landsretten, at
     der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, vil der således efter
     en konkret vurdering kunne ske afvisning efter den foreslåede bestemmelse.
     …”
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 368 a (folketinget 2013-14, lovforslag nr.
l 178, s. 96) fremgår bl.a.:
     ”det foreslås, at der som supplement til den generelle ankebegrænsning baseret på sa-
     gens værdi indføres en adgang for landsretten til efter en indledende overordnet vurde-
     ring af sagen at afvise en anke i en civil sag.
     efter forslaget får landsretten mulighed for at afvise sagen, hvis landsretten vurderer, at
     sagens parter ikke har oplyst om forhold, der gør, at der er udsigt til, at sagen vil kunne
     få et andet udfald end i byretten, og landsretten vurderer, at der ikke i øvrigt foreligger
     særlige grunde til, at sagen skal prøves i to instanser, f.eks. fordi den er af principiel ka-
     rakter.
     det forudsættes, at landsretten ikke skal foretage en systematisk gennemgang af alle an-
     kesager med henblik på en vurdering af, om der skal ske afvisning efter bestemmelsen.
     der er derimod tale om en mulighed for landsretten, som navnlig forudsættes benyttet i
     sager, hvor det efter en overordnet umiddelbar vurdering synes nærliggende, at betin-
     gelserne for afvisning vil kunne være opfyldt.
     det kan f.eks. være tilfælde, hvor der i ankestævningen alene henvises til samme på-
     stande og anbringender som i byretten, og hvor der ikke afgives svarskrift. i sådanne
     sager, hvor der intet anføres til støtte for, at byrettens dom er forkert, og hvor det derfor
     umiddelbart forekommer åbenbart, allerede når sagen modtages i landsretten, at der ikke
     er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald end i byretten, vil der således efter en konkret
     vurdering kunne ske afvisning efter den foreslåede bestemmelse.
     bestemmelsen forudsættes således navnlig anvendt, hvor der f.eks. er tale om rene
     ”kreditanker”, dvs. hvor der alene ankes med det formål at udsætte afslutningen af sa-
     gen og dermed f.eks. fuldbyrdelsen af det (betalings)krav, som sagen omhandler.
     …”
                                                - 6 -
udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene havde den 1.
juli 2013 afgivet et delnotat om adgangen til appel i civile sager. af notatet fremgår bl.a.:
       ”i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit kan prø-
       ves i to instanser. der er dog visse begrænsninger i adgangen til appel. udvalget aner-
       kender vigtigheden af toinstansprincippet også for hele spørgsmålet om adgangen til
       domstolene og indretningen af domstolssystemet med henblik på materielt rigtige afgø-
       relser. udvalget finder samtidig, at hensynet til toinstansprincippet må medinddrages
       ved en afvejning over for hensynet til, at tvister for domstolene skal kunne løses inden
       for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkostningerne skal være acceptable både
       for parterne og samfundet.
       på denne baggrund finder udvalget, at bl.a. ressourcemæssige hensyn og hensyn til en
       hensigtsmæssig sagsafvikling ved både by- og landsretter taler for at overveje yderligere
       begrænsninger i toinstansprincippet og dermed i sagstilgangen til landsretterne.
       ...
       der bør efter udvalgets opfattelse være sammenhæng mellem de ressourcer, som anven-
       des på en sag, sagens betydning og udsigterne til at opnå et andet resultat ved appel.
       med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
       bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
       her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
       og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan begrun-
       de den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
       det er desuden vigtigt, at en sag finder sin afslutning inden for rimelig tid, og det bør
       derfor overvejes, om muligheden for at få prøvet en sag i to instanser i alle tilfælde tilfø-
       rer sagen en merværdi. i denne overvejelse må også indgå en afvejning af den økonomi-
       ske værdi, som den konkrete tvist har, over for de udgifter der for parterne og samfundet
       er forbundet med at få tvisten løst.
       endelig er der et generelt behov for at aflaste landsretterne og få nedbragt sagsbehand-
       lingstiderne både i de civile sager og i straffesagerne.
       …
       det er også tænkeligt, at der i en række sager vil blive tale om en mere tung sagsgang i
       byretterne, fordi parterne og deres advokater måske vil sætte flere kræfter ind på at opnå
       det ønskede resultat allerede i 1. instans.
       …
       det er forudsat i udvalgets kommissorium, at sagsbehandlingen fortsat skal kunne ske
       på en måde, der er retssikkerhedsmæssig forsvarlig. der har derfor i udvalget været
       enighed om, at begrænsninger af appelmulighederne ikke må være absolutte, og det er
       ved hvert af udvalgets forslag om appelbegrænsning forudsat, at appelbegrænsning vil
                                               - 7 -
       skulle være et udgangspunkt, som – med tilladelse fra procesbevillingsnævnet – kan fra-
       viges, hvis særlige grunde taler for det.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår anvendelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 368 a, hvorefter landsretten kan
afvise at behandle en sag i 2. instans, hvis der ikke er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald
end i byretten, og sagen ikke er af principiel karakter, eller andre grunde i øvrigt taler for, at
sagen skal behandles af landsretten.
den afviste ankesag vedrører, om lejen i ls lejemål væsentligt overstiger det lejedes værdi,
om anders aage schau danneskiold lassen som udlejer har været berettiget til at fratrække
20.000 kr. på kontoen for indvendig vedligeholdelse, og om anders aage schau danneskiold
lassen uberettiget har inddraget nogle af ejendommens arealer. der er ikke for landsretten
fremsat nye påstande eller nye anbringender eller fremlagt nye beviser.
det fremgår af forarbejderne til retsplejelovens § 368 a, at bestemmelsen forudsættes benyttet
i tilfælde, hvor landsretten på grundlag af en indledende vurdering har fundet, at der ikke af
ankesagens parter er oplyst forhold, som gør, at der er udsigt til, at sagen vil få et andet udfald
end i byretten, og hvor landsretten endvidere har fundet, at sagen ikke er af principiel karak-
ter, og at der ikke i øvrigt foreligger grunde til, at sagen skal prøves i to instanser. en sådan
vurdering har landsretten foretaget.
herefter og i øvrigt af de grunde, der er anført af landsretten, og da det, som l har anført for
højesteret, ikke kan føre til et andet resultat, stadfæster højesteret landsrettens dom om at
afvise ankesagen, jf. retsplejelovens § 368 a.
da der er tale om et principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny
lovbestemmelse, finder højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelo-
vens § 312, stk. 3.
                                         thi bestemmes:
landsrettens dom stadfæstes.
                                            - 8 -
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til den anden part eller
til statskassen.
