                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 26. august 2014
sag 308/2013
(1. afdeling)
e
(advokat michael juul eriksen, beskikket)
mod
rigsadvokaten
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i lyngby den 8. februar 2013 og af østre lands-
rets 9. afdeling den 4. oktober 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, marianne højgaard pedersen,
vibeke rønne, michael rekling og lars apostoli.
påstande
dommen er anket af e med påstand om stadfæstelse af byrettens dom, dog således at erstat-
ningskravet udgør 700.128,76 kr.
rigsadvokaten har påstået stadfæstelse af landsrettens dom.
højesterets begrundelse og resultat
e blev den 4. september 2009 udleveret til strafforfølgning i usa på grundlag af en anmod-
ning fra de amerikanske myndigheder som sigtet for overtrædelse af den amerikanske narko-
tikalovgivning. den 19. februar 2010 traf distriktsdomstolen i florida afgørelse om at afvise
straffesagen mod e, da strafansvaret for handlingerne var forældet. hun var den 5. december
2007 blevet anholdt og var i længere perioder frihedsberøvet under udleveringssagens be-
handling. hun har rejst krav om erstatning for anholdelsen og varetægtsfængslingen i dan-
mark, tabt arbejdsfortjeneste og kørselsudgifter i forbindelse med meldepligt.
                                                 - 2 -
hovedspørgsmålet i sagen er, om e under disse omstændigheder har krav på erstatning for
uberettiget varetægtsfængsling mv. efter reglerne i retsplejelovens § 1018 a.
det følger af udleveringslovens § 12, at reglerne om erstatning for uberettiget varetægts-
fængsling mv. i retsplejelovens § 1018 a med de fornødne lempelser også gælder i udleve-
ringssager.
højesteret finder, at det objektive erstatningsansvar efter retsplejelovens § 1018 a i udleve-
ringssager omfatter tilfælde, hvor det viser sig, at udleveringslovens betingelser ikke var op-
fyldt, da udleveringen fandt sted. udfaldet af strafforfølgningen i udlandet er således som ud-
gangspunkt ikke afgørende for erstatningsansvaret.
efter udleveringslovens § 9 kan udlevering ikke finde sted, hvis strafansvaret for den pågæl-
dende handling ville være forældet efter dansk ret. for så vidt angår spørgsmålet om foræl-
delse efter lovgivningen i det land, som har fremsat anmodningen om udlevering, fremgår det
af forarbejderne til § 9, at det er klart, at udlevering ikke kan ske, hvis strafforfølgning er
udelukket på grund af forældelse efter lovgivningen i det pågældende land. om dette er til-
fældet, har danske myndigheder imidlertid som regel ikke mulighed for at foretage nogen
nærmere prøvelse af. hvis den, som ønskes udleveret, gør gældende, at der efter regler i det
pågældende land er indtrådt forældelse, vil der kunne være anledning til at tilvejebringe en
erklæring herom fra myndighederne i den fremmede stat. går denne erklæring ud på, at for-
ældelse ikke er indtrådt, må erklæringen normalt lægges til grund (folketingstidende 1966-67,
tillæg a, l 122, sp. 2549).
som grundlag for vurderingen af spørgsmålet om forældelse efter amerikansk ret forelå forud
for østre landsrets kendelse af 2. juli 2009 om udlevering navnlig en udtalelse af 26. novem-
ber 2008 fra det amerikanske justitsministerium. i erklæringen redegøres dels for det retlige
grundlag, dels for den bevismæssige bedømmelse af, om forældelsesfristen var suspenderet.
det var i den forbindelse myndighedernes vurdering, at e ved sin udrejse fra usa var flygtet
fra retsforfølgning, og at der derfor ikke var indtrådt forældelse.
efter udleveringen til usa blev der ved distriktsdomstolen i florida gennemført en bevisfø-
relse til belysning af forældelsesspørgsmålet. herefter afviste distriktsdomstolen sagen som
forældet.
                                               - 3 -
højesteret finder, at udfaldet af strafforfølgningen i usa under de anførte omstændigheder
ikke giver grundlag for at antage, at betingelserne for udlevering ikke var opfyldt, da udleve-
ring fandt sted. e har derfor ikke krav på erstatning efter retsplejelovens § 1018 a.
højesteret stadfæster med denne begrundelse landsrettens dom.
efter sagens karakter findes statskassen at skulle betale sagens omkostninger også for høje-
steret.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.
