                             højesterets dom
                           afsagt tirsdag den 18. maj 2010
sag 430/2008
(1. afdeling)
coop danmark a/s,
p. e. a. aps og
vich 4249 a/s
(advokat håkun djurhuus for alle)
mod
horsens kommune
(advokat mogens moe) og
naturklagenævnet
(kammeradvokaten ved advokat benedicte galbo)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 1. afdeling den 15. december 2008.
i pådømmelsen har deltaget ni dommere: torben melchior, per walsøe, asbjørn jensen, lene
pagter kristensen, niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm, vibeke rønne og jens
peter christensen.
påstande
appellanterne, coop danmark a/s, p. e. a. aps og vich 4249 a/s, har gentaget deres
påstande.
de indstævnte, horsens kommune og naturklagenævnet, har påstået stadfæstelse, subsidiært
betaling af et mindre beløb.
anbringender
                                                   - 2 -
appellanterne har vedrørende spørgsmålet om erstatningsretligt værnet interesse yderligere
henvist til § 6, stk. 9, nr. 7, som blev indsat i planloven ved lov nr. 324 af 14. maj 1997 om
ændring af lov om planlægning (detailhandel m.v.).
uanset at hovedsigtet med planloven er at varetage samfundsmæssige interesser vedrørende
arealanvendelsen, skaber loven afledte rettigheder og forventninger for borgere og virksom-
heder. ud over en konkurrencemæssig interesse havde appellanterne således også en bredere
interesse i at kunne indrette sig i tillid til, at lokalplan 93 ikke kunne ændres eller fraviges,
uden at dette ville ske i overensstemmelse med planlovens § 19 og § 20.
de indstævnte har heroverfor bestridt, at reglen i den dagældende planlovs § 6, stk. 9, nr. 7,
indebar en beskyttelse af appellanternes individuelle konkurrencemæssige stilling. der er ikke
holdepunkter for at antage, at forventnings- og indrettelsessynspunkter kan danne grundlag
for appellanternes erstatningskrav.
forklaringer
der er afgivet supplerende forklaringer af skønsmændene, leif shermer og mogens bjerre.
højesterets begrundelse og resultat
den foreliggende sag angår et tilfælde, hvor en myndighed ved en ugyldig forvaltningsakt har
meddelt en tilladelse, og andre end adressaten rejser krav om erstatning. i et sådant tilfælde er
det en forudsætning for erstatning, at den individuelle interesse, der begrunder kravet, indgår
blandt de interesser, som den pågældende lovgivning har til formål at varetage, eller at der
foreligger klare fejl, der sammen med sagens øvrige omstændigheder undtagelsesvis kan føre
til erstatningsretlig beskyttelse.
af de grunde, der er anført af landsretten, og da det, som appellanterne har anført vedrørende
den dagældende planlovs § 6, stk. 9, nr. 7, ikke kan føre til et andet resultat, tiltræder højeste-
ret, at appellanternes interesse i, at deres dagligvarebutikker i horsens ikke blev påført
konkurrence fra bilka, ikke indgår blandt de interesser, som planloven, herunder reglerne om
planlægning til butiksformål, skal varetage.
                                               - 3 -
den forvaltningsakt, der blev fundet ugyldig ved højesterets dom af 22. april 2004 (ufr
2004.1849), er naturklagenævnets afgørelse af 11. august 1999, som dannede grundlag for
horsens kommunes dispensation af 31. august 1999. naturklagenævnets og kommunens af-
gørelser beroede på en fortolkning af planlovens § 19 sammenholdt med indholdet af lokal-
plan nr. 93 og det foreliggende projekt. højesteret finder, at der ikke ved afgørelserne, herun-
der ved kommunens sagsbehandling, er begået sådanne fejl, at der kan blive tale om erstat-
ningsansvar.
højesteret bemærker i øvrigt, at appellanterne på baggrund af lokalplanen måtte forvente, at
der – uden dispensation – kunne etableres et butikscenter med et stort supermarked, som ville
påføre dem konkurrence.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                     thi kendes for ret
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal coop danmark a/s, p. e. a. aps og vich 4249 a/s
solidarisk betale 400.000 kr. til horsens kommune og 400.000 kr. til naturklagenævnet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
