                             højesterets dom
                             afsagt fredag den 2. maj 2014
sag 77/2013
(2. afdeling)
spillerforeningen som mandatar for a
(advokat jens lund mosbek)
mod
lønmodtagernes garantifond
(advokat thomas bang)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 9. afdeling den 18. februar 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, niels grubbe, marianne
højgaard pedersen, vibeke rønne og lars apostoli.
påstande
appellanten, spillerforeningen som mandatar for a, har gentaget sin påstand.
indstævnte, lønmodtagernes garantifond, har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
for højesteret er fremlagt den underskrevne spillerkontrakt af 7. juli 2008. i kontraktens af-
snit 4 med afsluttende bestemmelser hedder det bl.a.:
       ”§ 5 godkendelse af kontrakten
       5.1 kontraktens gyldighed og ikrafttræden er betinget af dbu’s kontraktfodboldud-
       valgs godkendelse…
       § 6 forudsætninger for godkendelse af kontrakten
                                               - 2 -
      6.1 kontrakten vil blive afvist, hvis de trykte bestemmelser er fraveget på andre punkter
      end dem, hvor det udtrykkeligt er angivet, at andet kan aftales.
      …
      6.4 kontraktperioden skal være angivet med en fast begyndelsesdato og en fast udløbs-
      dato. udløbsdatoen skal være en 30. juni eller en 31. december. indeholder kontrakten
      forlængelses- eller forkortelsesoptioner eller lignende, vil den blive afvist.
      6.5 kontrakten er uopsigelig…”
spillerforeningens direktør mads øland har i en skriftlig erklæring givet en række supple-
rende oplysninger:
      ”de gældende regler er blevet udformet af fifa i forlængelse af og som en reaktion på
      ef-domstolens dom i bosman-sagen (c415-1993). med kravet om tidsbegrænsede,
      uopsigelige spillerkontrakter har fifa sikret, at en spiller ikke kan flytte fra den klub,
      vedkommende er ansat i, uden samtykke fra klubben (der kan betinges af, at der betales
      en transfersum til klubben) før end ved udløbet af den tidsbegrænsede kontrakt. spil-
      lerne udgør derfor som følge af de uopsigelige kontrakter fortsat et aktiv for klubberne,
      som kan handles. de tidsbegrænsede uopsigelige spillerkontrakter gør det samtidig mu-
      ligt for klubberne at planlægge flere sæsoner end blot den forestående, og klubberne vil
      normalt planlægge køb og salg af spillere 2-3 år inden køb/salg rent faktisk finder sted.
      …
      en spillers handelsværdi for en klub reduceres, jo tættere kontrakten kommer udløbs-
      tidspunktet. typisk bliver spillerkontrakterne derfor løbende fornyet i god tid inden
      udløbstidspunktet på de tidsbegrænsede uopsigelige kontrakter således, at klubberne
      hele tiden har noget at handle med.
      …
      uanset spillere alene kan handles i transfervinduerne, er dette ikke ensbetydende med,
      at det også først er på dette tidspunkt, at klubberne begynder at forhandle endsige
      planlægge indkøb. et konkret spillerskifte vil ofte af den købende klub være baseret på
      en behovsanalyse og indkøbsplanlægning, der er indledt 2-3 år inden købet faktisk gen-
      nemføres, og transfervinduerne er derfor ofte blot den periode, hvor de planlagte spil-
      lerhandler eksekveres. som følge heraf vil en spiller, der pludselig fritstilles som følge
      af en klubs konkurs, være i en meget vanskelig situation, og vedkommendes jobsøg-
      ningsmuligheder er usammenlignelige med vilkårene på det generelle danske arbejds-
      marked i øvrigt.
      …
      som nævnt er køb og salg af spillere ofte planlagt 2-3 år inden køb/salg rent faktisk fin-
      der sted. en klub, der har en attraktiv spiller, vil løbende forsøge at forlænge kontrakten,
      så der hele tiden er 2-3 år til udløb. en købende klub vil derfor normalt kontakte den
      aktuelle arbejdsgiver og opnå samtykke til at indlede forhandlinger med spilleren og
      sideordnet hermed forhandle størrelsen af transfersummen med den aktuelle arbejdsgi-
      ver.”
                                               - 3 -
retsgrundlaget
i konkurslovens § 61, stk. 1, 1. pkt., hedder det:
      ”boet kan, selv om længere varsel eller uopsigelighed er aftalt, med sædvanligt eller ri-
      meligt varsel opsige en aftale om et vedvarende retsforhold.”
denne bestemmelse har stået uændret siden vedtagelsen af konkursloven af 8. juni 1977. det
fremgår af bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 1976-77, tillæg a, sp. 385), at
bestemmelsen svarer til forslaget i betænkningsudkastet (betænkning nr. 606/1971). ordlyden
er identisk med ordlyden af § 59, stk. 1, 1. pkt., i betænkningens udkast til ny konkurslov. i
bemærkningerne til § 59 er der bl.a. anført følgende i betænkningen:
      ”det danske udvalg finder, at boet uanset et aftalt, usædvanligt langt varsel bør have
      mulighed for at frigøre sig for et vedvarende (løbende) retsforhold med det i sådanne
      forhold sædvanlige eller rimelige varsel. i nogle tilfælde vil aftalen om det usædvanligt
      lange varsel tage sigte på at skaffe skyldnerens medkontrahent en fortrinsstilling i det
      senere konkursbo ved, at han kan gøre et større erstatningskrav gældende, end han ellers
      kunne have gjort. et sådant arrangement bør imidlertid ikke have nogen virkning over
      for konkursboet. i de fleste tilfælde vil aftalen dog ikke have konkurs for øje, men sigte
      på forholdet mellem parterne. den ene eller begge parter har ment sig bedst tjent med at
      have beskyttelse mod opsigelse fra den anden parts side i længere tid end normalt. hel-
      ler ikke en sådan vedtagelse bør imidlertid i almindelighed kunne påberåbes over for et
      konkursbo. alle er bedst tjent med, at de massekrav, som opstår uafhængigt af bobesty-
      relsens handlinger, ikke får et sådant omfang, at det i visse tilfælde kan blive umuligt at
      gennemføre en konkursbehandling, fordi der ikke kan påregnes at blive fuld dækning
      for omkostningerne. ved konkursen har forholdene ændret sig så meget, at det ikke vil
      være rimeligt, at boet skal være bundet. ligesom en vedtagelse om fastsættelsen af er-
      statningens størrelse i tilfælde af misligholdelse ikke vil kunne påberåbes som grundlag
      for at kræve mere end tabet erstattet af boet, bør heller ikke et forlænget opsigelsesvar-
      sel kunne gøres gældende. dette er bedst stemmende med konkursens ligelighedsprin-
      cip.
      …
      en funktionærs opsigelsesvarsel kan være forlænget som følge af, at arbejdsgiveren har
      ønsket længere varsel mod opsigelse fra funktionærens side, jfr. funktionærlovens § 2,
      stk. 6, og h. g. carlsen i u.f.r. 1968 b. 372 ff. efter udkastet bortfalder forlængelserne
      på begge sider ved konkursen. forudsætningerne for det lange varsel er faldet væk.
      funktionæren, hvis arbejdskraft måske netop i disse tilfælde er efterspurgt på arbejds-
      markedet, kan lige så vel som boet have interesse i det gensidigt forkortede varsel, når
      forholdet alligevel skal bringes til ophør.
      …
                                                 - 4 -
      ved afgørelsen af, hvad der er sædvanligt eller rimeligt varsel, må man først se på, om
      der i lovgivningen er fastsat opsigelsesfrister. det er der således i lejelovgivningen, jfr.
      lejeloven, lovbekendtgørelse nr. 385 af 4. juli 1969 § 10, jfr. § 8, i funktionærloven, lov-
      bekendtgørelse nr. 131 af 29. april 1964 § 2 og, for så vidt angår medhjælpere i land-
      bruget eller ved husgerning, som ved tiltrædelsen ikke var fyldt 18 år, i medhjælperlo-
      vens § 4, stk. 2, sammenholdt med § 29. kan en lovregel fraviges ved aftale, kan man
      måske ikke udelukke, at der for en gruppe af aftaler, som i og for sig falder ind under
      lovens regel, men hvor dog særlige forhold gør sig gældende, kan have fæstnet sig sæd-
      vaner, der afviger fra loven. giver lovgivningen ingen regel, vil man i almindelighed
      kunne lægge en fast sædvane, der f. eks. fremgår af oplysninger fra brancheorganisatio-
      ner, til grund. retten er dog ikke ubetinget bundet til at følge sædvanen; hvor dette efter
      omstændighederne i det konkrete tilfælde findes urimeligt, vil retten kunne fravige den
      sædvanemæssige regel. muligvis har sådanne synspunkter ligget til grund for den af
      carlsen i u.f.r. 1968 b. 375 og af gomard i skifteret, 2. udg., s. 138 refererede utrykte
      landsretsdom, der ikke giver funktionæren det aftalte opsigelsesvarsel, men derimod det
      varsel, han ville have haft ret til efter funktionærloven, hvis han ikke havde mistet anci-
      ennitet ved en omdannelse af virksomheden efter dennes økonomiske sammenbrud, jfr.
      nu også u.f.r. 1970.726. af hensyn til værdien af en fast regel, som boet og medkon-
      trahenten kan rette sig efter, bør sådan fravigelse dog kun ske i særlige undtagelsestil-
      fælde. bortset fra sådanne særtilfælde vil rimelighedskriteriet kun komme til anven-
      delse, hvis der ikke kan påvises nogen sædvane.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om konkursboet efter fodboldklubben fremad amager a/s – og dermed løn-
modtagernes garantifond – er berettiget til i medfør af konkurslovens § 61, stk. 1, at foretage
konkursregulering af den treårige og uopsigelige spillerkontrakt, som fodboldklubben i 2008
indgik med a. konkursreguleringen indebar, at kontraktens restløbetid på to år og tre måne-
der blev nedsat til 3 måneder svarende til, at kontrakten kunne opsiges med et varsel på 3 må-
neder.
højesteret lægger på baggrund af sagens oplysninger til grund, at spillerkontrakter med pro-
fessionelle fodboldspillere skal indgås uopsigeligt, og at det ikke er usædvanligt, at de er af
længere varighed bl.a. af hensyn til planlægningen for såvel klubben som spillerne samt med
henblik på at sikre klubben mulighed for at opnå en ”transfersum” ved en spillers overgang til
en anden klub. går fodboldklubben konkurs, bliver fodboldspilleren fritstillet i forhold til den
konkursramte klub, og forudsætningerne for den aftalte uopsigelighed bortfalder. herefter og
under hensyn til konkursens ligelighedsprincip tiltræder højesteret, at der kan ske konkursre-
gulering.
                                               - 5 -
ved vurderingen af, hvad der herefter kan anses for et sædvanligt eller rimeligt opsigelsesvar-
sel, vil det efter højesterets opfattelse være bedst stemmende med konkursens ligeligheds-
princip at tage udgangspunkt i, hvad der sædvanligvis må anses for et rimeligt opsigelsesvar-
sel i et vedvarende ansættelsesforhold, idet der dog samtidig – hvis der foreligger særegne
forhold af betydning for vurderingen i den konkrete situation – bør tages hensyn hertil.
ved den konkursregulering, som lønmodtagernes garantifond har foretaget i den konkrete
sag, har a fået et opsigelsesvarsel på 3 måneder svarende til, hvad han ville have haft krav på
efter funktionærlovens § 2, stk. 2, nr. 2, på opsigelsestidspunktet. der er ikke oplyst særegne
forhold af betydning for vurderingen, der taler for et længere varsel, hvorved bemærkes, at
opsigelsesvarslets udløbsdato er sammenfaldende med en sædvanlig kontraktudløbsdato for
spillerkontrakter med deraf følgende jobmuligheder i det såkaldte ”transfervindue”. højesteret
finder, at der hermed er givet a et opsigelsesvarsel, som er i overensstemmelse med kon-
kurslovens § 61, stk. 1.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal spillerforeningen betale 45.000 kr. til lønmodtagernes
garantifond.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
