                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 19. november 2010
sag 288/2007
(1. afdeling)
rigsadvokaten
mod
t
(advokat eigil lego andersen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 23. maj 2005 og af vestre lands-
rets 4. afdeling den 7. september 2006.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, peter blok, jytte scharling, poul
dahl jensen og henrik waaben.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
anbringender
rigsadvokaten har anført, at t har overtrådt reglerne i den dagældende bekendtgørelse nr. 611
af 4. juli 1994, nu bekendtgørelse nr. 1315 af 20. november 2006, om regulering af sejlads
med vandscootere mv., og at der ikke er grundlag for at tilsidesætte disse regler for at sikre, at
danmark overholder sine forpligtelser i forhold til artikel 34 i traktaten om den europæiske
unions funktionsmåde (teuf).
det bestrides ikke, at bekendtgørelsens forbud mod sejlads med vandscootere efter eu-dom-
stolens praksis udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en handelshindring, jf.
                                              - 2 -
teuf artikel 34, da ordningen udgør en så væsentlig begrænsning i brugen af vandscootere,
at disses adgang til det danske marked forhindres. de danske regler er imidlertid begrundet i
miljøhensyn mv., som efter eu-domstolens praksis kan begrunde nationale foranstaltninger,
der kan hindre samhandlen.
det er uomtvisteligt, at en begrænsning af eller et forbud mod brugen af vandscootere er
midler, der kan sikre beskyttelsen af miljøet. det er i den forbindelse uden betydning, at myn-
dighedsopgaven efter vandscooterbekendtgørelsen er henlagt til kommunalbestyrelsen. der er
intet grundlag for at antage, at denne ordning skulle indebære, at reguleringen ikke er egnet til
at sikre beskyttelsen af miljøet.
ved vurderingen af, om indgrebet har været nødvendigt, eller om målet kan nås med mindre
restriktive foranstaltninger, stiller eu-domstolen efter praksis relativt lempelige krav til
medlemsstaterne. på et retsområde, hvor der ikke er sket harmonisering af reglerne om an-
vendelse af det pågældende produkt, tilkommer det som udgangspunkt medlemsstaterne at
fastlægge beskyttelsesniveauet. eu-domstolen indrømmer således medlemsstaterne en bety-
delig skønsmargin ved vurderingen af, om et indgreb har været nødvendigt. medlemsstaterne
er ikke forpligtede til at gennemføre de mindst muligt indgribende regler. medlemsstaten kan
endvidere nå de beskyttelsesværdige formål ved at indføre almene og enkle regler, som tager
højde for f.eks. geografiske særegenheder i medlemsstaten, og som de nationale myndigheder
let kan forvalte og håndhæve.
den danske ordning kan således ikke i sig selv antages at mangle proportionalitet.
heller ikke myndighedernes administration af tilladelsesordningen betyder, at ordningen sav-
ner proportionalitet. siden ordningens indførelse har der været etableret i alt fem sejladsom-
råder, hvor sejlads med vandscootere har været tilladt, og to af dem eksisterer fortsat. derud-
over har først amtskommunerne og siden kommunerne behandlet en række ansøgninger om
tilladelser, hvoraf nogle er blevet imødekommet, andre afslået. praksis viser, at tilladelsesord-
ningen på den ene side sikrer et højt miljøbeskyttelsesniveau, og på den anden side gør det
muligt at sejle med vandscootere de steder, hvor det ikke giver anledning til problemer.
                                                - 3 -
den danske ordning adskiller sig grundlæggende fra den svenske, idet den svenske ordning er
indrettet således, at det fremgår direkte af reglerne, at der er områder, hvor vandscootersejlads
ikke vil medføre miljømæssige problemer, og hvor de svenske myndigheder derfor skal til-
lade sejlads.
kommissionen har efter en gennemgang af den danske regulering og administration på områ-
det besluttet ikke at indlede traktatkrænkelsessag mod danmark.
t har anført, at sejladsforbuddet i vandscooterbekendtgørelsen er en handelshindring omfattet
af teuf artikel 34. det bestrides ikke, at de hensyn, der må antages at være baggrunden for
ordningen, kan være anerkendelsesværdige formål, herunder navnlig hensynet til støjforure-
ning, naturbeskyttelse, fiskeri og badendes sikkerhed.
den danske ordning er imidlertid ikke egnet til at nå de tilstræbte anerkendelsesværdige for-
mål, da forbuddet i vandscooterbekendtgørelsen er gennemhullet af en dispensationsadgang,
hvor den amtskommunale/kommunale myndighed uden at være underlagt statslige retnings-
linjer kan give tilladelse til sejlads uden andre begrænsninger end dem, der følger af forbuddet
mod sejlads i fuglebeskyttelsesområder mv.
endvidere er der ikke sket nogen fastlæggelse af myndighedernes geografiske kompetence
gennem en opdeling af søterritoriet, hvilket er en forudsætning for en ordentlig og menings-
fuld retlig regulering og forvaltning.
forbuddet er endvidere ikke proportionalt, men går langt videre end hensynene til miljø og
sikkerhed kan begrunde. de danske regler indeholder ingen afvejning af hensynet til at give
adgang til vandscootersejlads over for modstående hensyn, og det er åbenbart, at det forbud,
der gælder, hvor amtskommunerne/kommunerne ikke har truffet anden afgørelse, omfatter
områder, hvor miljøhensyn eller andre hensyn ikke kan føres frem med nogen vægt. at de
danske regler, således som de har været administreret i praksis, er langt mere restriktive end
nødvendigt, fremgår utvetydigt af de forhandlinger, der blev ført forud for gennemførelsen af
bekendtgørelsen.
                                               - 4 -
det er i den forbindelse også uforståeligt, hvorfor der stort set gælder et totalforbud mod sej-
lads med vandscootere, mens speedbåde kan sejle næsten overalt. ved reguleringen af sejlads
med speedbåde er det tydeligt demonstreret, at det er muligt at foretage en målrettet og præcis
regulering. det kan ikke føre til et andet resultat, at et totalt sejladsforbud måtte være lettere
for myndighederne at administrere.
forbuddet opfylder ikke de krav, der er fastsat af eu-domstolen i sagerne mod mickelsson
og sandström (c-142/05 og c-433/05). efter den danske ordning består der således ingen
forpligtelse til at udpege sejladsområder, og myndighederne har heller ikke, bortset fra enkelte
”baner”, faktisk udpeget områder, hvor vandscootersejlads kan ske.
det er uden betydning, at kommissionen har undladt at indlede traktatkrænkelsessag mod
danmark, da dette bl.a. kan skyldes politiske og ressourcemæssige hensyn, og da danske
domstole under alle omstændigheder skal håndhæve eu-retten.
supplerende sagsfremstilling
vandscooterbekendtgørelsens tilblivelse
i årene forud for udstedelsen af bekendtgørelse nr. 611 af 4. juli 1994 om regulering af sejlads
med vandscootere mv. (vandscooterbekendtgørelsen) var der mellem bl.a. miljøministeriet,
skov- og naturstyrelsen, amtsrådsforeningen og de enkelte amter forhandlinger om en
regulering af sejlads med vandscootere på det danske søterritorium. fra miljøministeriet,
skov- og naturstyrelsens side pegede man først på en ordning, hvorefter sejlads med bl.a.
vandscootere på søterritoriet samt på søer og vandløb kun var tilladt, hvor dette var angivet på
et kort, der skulle optages som bilag til en bekendtgørelse om vandscootersejlads. herudover
skulle de enkelte amtsråd efter forhandling med bl.a. miljøministeren kunne meddele dispen-
sation fra forbuddet. under forhandlingerne om ordningen viste det sig, at flere amter ikke
eller kun i begrænset omfang ønskede at udpege områder, hvor sejlads med vandscootere
kunne ske. et revideret bekendtgørelsesudkast, som skov- og naturstyrelsen sendte til høring
den 17. maj 1994, indeholdt i stedet en ordning, hvorefter sejlads med vandscootere kun var
reguleret inden for en afstand af 300 m fra kysten, ligesom vandscootersejlads skulle være
forbudt i visse naturbeskyttelsesområder. det er oplyst, at der fra amtslig side blev protesteret
                                              - 5 -
mod en sådan ordning, fordi den ikke fandtes at tage fornødent hensyn til miljøet, rekreative
interesser mv.
resultatet blev udstedelsen af bekendtgørelse nr. 611 af 4. juli 1994. denne bekendtgørelse
indeholdt dels en midlertidig ordning, dels en permanent ordning. den midlertidige ordning
var udformet i overensstemmelse med det bekendtgørelsesudkast, som blev sendt til høring
den 17. maj 1994, dvs. en ordning baseret på en regulering inden for 300 m fra kysten. den
permanente ordning byggede på et generelt forbud mod sejlads med vandscootere, men med
mulighed for at få dispensation fra amtet. både den midlertidige og den permanente ordning
forbød vandscootersejlads i visse naturbeskyttelsesområder. den midlertidige ordning var
gældende fra den 15. juli 1994 til den 1. juni 1995, hvor den blev afløst af den permanente
ordning.
praksis efter vandscooterbekendtgørelsen
rigsadvokaten har fremlagt materiale om de danske myndigheders administration af tilladel-
sesordningen i vandscooterbekendtgørelsen. det fremgår heraf, at der har været udlagt 5
vandscooterbaner, hvoraf to fortsat eksisterer – en bane ud for grenå og en bane i køben-
havns nordhavn. med hensyn til konkrete tilladelser fremgår det, at et amt har meddelt tilla-
delse til sejlads i forbindelse med afholdelse af havnefest, mens to amter har meddelt tilla-
delse til afholdelse af jetskistævner. derudover er der meddelt 10 tilladelser, hvor det ikke
fremgår, hvad tilladelsen er meddelt til, mens der er meddelt 27 afslag med – i det omfang de
er oplyst – varierende begrundelser.
retspraksis fra eu-domstolen
eu-domstolen har i en dom af 4. juni 2009 (sag c-142/05: åklagaren mod percy mickelsson
og joakim roos) udtalt sig om fortolkningen af eu-retten i relation til den svenske regulering
af vandscootersejlsads. af dommen fremgår bl.a.:
      ”retsforskrifter
      …
      nationale bestemmelser
      11     bekendtgørelsens § 2 foreskriver:
                                         - 6 -
»vandscootere må udelukkende anvendes på offentlige vandveje og i sådanne vandom-
råder som omhandlet i § 3, stk. 1.«
12     i henhold til den nationale bekendtgørelses § 3 gælder følgende:
»länsstyrelsen kan udstede forskrifter om, i hvilke vandområder i länet, ud over de of-
fentlige vandveje, det er lovligt at anvende vandscootere. länsstyrelsen skal imidlertid
altid udstede sådanne forskrifter for:
    1) vandområder, der er så stærkt påvirket af menneskebetingede aktiviteter, at de i
    forbindelse hermed forekommende støjemissioner og andre forstyrrelser i forbindelse
    med anvendelsen af vandscootere ikke kan anses for at medføre væsentlige ulemper
    for mennesker eller miljøet
    2) vandområder, der ikke ligger i nærheden af beboelsesområder eller fritidshus-
    områder, og som har ringe natur- og kulturmiljømæssig værdi og ringe værdi for den
    biologiske mangfoldighed, friluftslivet, fritidsfiskeriet, erhvervsfiskeriet og
    3) andre vandeområder, hvor anvendelsen af vandscootere ikke medfører ulemper
    for offentligheden i form af støjemissioner eller andre forstyrrelser, og som heller
    ikke medfører risiko for skade eller forstyrrelser af betydning for dyre- og plantelivet
    eller spredning af smitsomme sygdomme.
länsstyrelsen kan desuden udstede forskrifter om begrænsning af vandscooteranven-
delse på offentlige vandveje, såfremt dette er nødvendigt for at undgå, at sådanne ulem-
per eller risici for skader, som omhandlet i § 3, stk. 1, ikke forekommer, samt om kørsel
til og fra offentlige vandveje.«
…
om de præjudicielle spørgsmål
…
 fortolkningen af artikel 28 ef og 30 ef [nu teuf artikel 34 og 36]
24 det skal bemærkes, at en medlemsstats foranstaltninger, der tilsigter eller bevir-
ker, at varer hidrørende fra andre medlemsstater behandles mindre gunstigt, ligesom de
hindringer for de frie varebevægelser, der i mangel af en harmonisering af lovgivnin-
gerne følger af, at der på varer hidrørende fra andre medlemsstater, hvor de er lovligt
fremstillet og bragt i omsætning, anvendes regler om, hvilke betingelser sådanne varer
skal opfylde, og det uanset om sådanne regler anvendes uden forskel på alle varer, skal
anses for »kvantitative indførselsrestriktioner« i henhold til artikel 28 ef (jf. i denne
retning dom af 20.2.1979, sag 120/78, rewe-zentral, »cassis de dijon«, sml. s. 649,
præmis 6, 14 og 15, af 26.6.1997, sag c-368/95, familiapress, sml. i, s. 3689, præmis
8, og af 11.12.2003, sag c-322/01, deutscher apothekerverband, sml. i, s. 14887,
præmis 67). enhver anden foranstaltning, der hindrer varer med oprindelse i andre
medlemsstater adgang til markedet i en medlemsstat, er ligeledes omfattet af samme be-
greb (jf. dom af 10.2.2009, sag c-110/05, kommissionen mod italien, endnu ikke trykt i
samling af afgørelser, præmis 37).
                                        - 7 -
25 det fremgår af de sagsakter, der er fremlagt for domstolen, at på det tidspunkt,
hvor hovedsagens faktiske omstændigheder fandt sted, var der ikke udpeget vandområ-
der, der var åbne for vandscootersejlads, således at brugen af vandscootere kun var til-
ladt på de offentlige vandveje. de tiltalte i hovedsagen og kommissionen for de euro-
pæiske fællesskaber har imidlertid gjort gældende, at disse veje er beregnet til tung er-
hvervsmæssig trafik, der gør brugen af vandscootere farlig, og at størstedelen af svenske
sejlbare vandområder under alle omstændigheder befinder sig uden for nævnte vand-
veje. de reelle muligheder for at bruge vandscootere i sverige er derfor alene margi-
nale.
26 selv om den omhandlede nationale bekendtgørelse hverken tilsigter eller bevirker,
at varer hidrørende fra andre medlemsstater behandles mindre gunstigt, hvilket det på-
hviler den forelæggende ret at undersøge, har den i bekendtgørelsen fastsatte begræns-
ning af anvendelsen af en vare i en medlemsstat betydelig indflydelse på forbrugernes
adfærd, som atter kan påvirke varens adgang til markedet i denne medlemsstat (jf. i
denne retning dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 56).
27 forbrugerne har nemlig, når de ved, at den tilladte brug i henhold til sådanne rets-
forskrifter er meget begrænset, kun en mindre interesse i at købe den pågældende vare
(jf. i denne retning dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 57).
28 når de nationale bestemmelser om udpegning af vandområder og vandveje bevir-
ker, at brugerne af vandscootere forhindres i at anvende disse varer efter deres formål,
eller begrænser brugen heraf væsentligt – hvilket det tilkommer den forelæggende ret at
undersøge – har sådanne bestemmelser til virkning, at disse varers adgang til det om-
handlede nationale marked forhindres, og de udgør derfor – med forbehold af en be-
grundelse i henhold til artikel 30 ef eller i henhold til tvingende almene hensyn – en
foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, der er
forbudt ved artikel 28 ef.
29 desuden skal den nationale bestemmelse i begge tilfælde være egnet til at sikre
opfyldelsen af det forfulgte formål og må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at
nå formålet (jf. dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 59 og den heri
nævnte retspraksis).
30 den svenske regering har gjort gældende, at den nationale bekendtgørelse er be-
grundet i miljøbeskyttelseshensyn samt formålene i artikel 30 ef. begrænsningen i bru-
gen af vandscootere i de fastlagte områder gør det bl.a. muligt at undgå uacceptable for-
styrrelser for miljøet. brugen af vandscootere har således negativ indvirkning på dyreli-
vet, navnlig når et sådant fartøj bruges over lang tid på et mindre område eller sejler
meget hurtigt. de samlede støjemissioner forstyrrer mennesker og dyr og navnlig visse
beskyttede fuglearter. endvidere vil fri scootertransport lette spredningen af dyresyg-
domme.
31 det skal i denne forbindelse anføres, at artikel 28 ef ifølge artikel 30 ef ikke er
til hinder for importforbud eller importrestriktioner, der er begrundet i bl.a. hensynet til
beskyttelse af menneskers og dyrs liv og sundhed eller beskyttelse af planter.
32 ifølge fast retspraksis kan formålet med beskyttelsen af miljøet i øvrigt begrunde
nationale foranstaltninger, der kan hindre samhandelen i fællesskabet, forudsat at disse
                                         - 8 -
foranstaltninger er afpasset efter formålet (jf. dom af 11.12.2008, sag c-524/07, kom-
missionen mod østrig, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
33 eftersom beskyttelsen af miljøet på den ene side og beskyttelsen af menneskers og
dyrs liv og sundhed såvel som beskyttelsen af planter på den anden side i det forelig-
gende tilfælde er formål, der er nært forbundne, skal disse formål undersøges samlet
med henblik på at bedømme, om en retsforskrift som den i tvisten i hovedsagen om-
handlede er begrundet.
34 det er uomtvisteligt, at en begrænsning eller et forbud mod brug af vandscootere
er midler, der kan sikre beskyttelsen af miljøet. for at den nationale bekendtgørelse kan
anses for begrundet, skal de nationale myndigheder imidlertid stadig godtgøre, at de
indskrænkende virkninger, som den har for varernes frie bevægelighed, ikke går videre,
end hvad der er nødvendigt for at nå nævnte formål.
35 den svenske regering har gjort gældende, at der trods forbuddet mod brug af
vandscootere findes ca. 300 offentlige vandveje ud for de svenske kyster og i de største
indsøer, hvilket udgør meget store områder. desuden udelukker den geografiske situa-
tion for disse vandområder i sverige foranstaltninger med en anden rækkevidde end
den, der følger af bestemmelserne i den i hovedsagen omhandlede nationale bekendtgø-
relse.
36 skønt det i denne henseende i den foreliggende sag ikke er udelukket, at andre
foranstaltninger end forbuddet i den nationale bekendtgørelses § 2 kan sikre et vist mil-
jøbeskyttelsesniveau, forholder det sig dog ikke desto mindre således, at medlemssta-
terne ikke kan afskæres fra muligheden for at nå et formål som beskyttelsen af miljøet
ved at indføre generelle regler, som er nødvendige på grund af den berørte medlemsstats
geografiske særegenheder, og som de nationale myndigheder let kan forvalte og hånd-
hæve (jf. analogt dommen i sagen kommissionen mod italien, præmis 67).
37 den nationale bekendtgørelse foreskriver et generelt forbud mod brugen af vand-
scootere uden for de offentlige vandveje med forbehold for länsstyrelsens udpegning af
områder uden for disse veje, hvor vandscooterne kan anvendes. i denne forbindelse skal
länsstyrelsen i henhold til selve ordlyden af den nationale bekendtgørelses § 3 udstede
sådanne forskrifter på de i denne bestemmelse fastsatte betingelser.
38 hvad angår den omhandlede foranstaltnings påståede nødvendighed skal det såle-
des konstateres, at den nationale bekendtgørelses ordlyd i sig selv giver grund til at an-
tage, at der i de områder, der således via iværksættelsesforanstaltninger skal udpeges,
kan bruges vandscootere, uden af dette medfører risiko eller skade, der skønnes at være
uacceptable for miljøet. det følger heraf, at et generelt forbud mod at anvende sådanne
varer uden for de offentlige vandveje er en foranstaltning, der går videre, end hvad der
er nødvendigt for at nå formålet om beskyttelsen af miljøet.
39 retsforskrifter som de i hovedsagen omhandlede kan i princippet anses for at være
forholdsmæssige på betingelse af, for det første, at de kompetente nationale myndighe-
der er forpligtede til at træffe sådanne iværksættelsesforanstaltninger, og dernæst, at
disse myndigheder faktisk har udøvet den kompetence, som er tildelt dem i denne hen-
seende, og at de har udpeget de områder, der opfylder betingelserne i den nationale be-
                                         - 9 -
kendtgørelse, og endelig at sådanne foranstaltninger er vedtaget inden for en rimelig
frist efter denne bekendtgørelses ikrafttræden.
40 det følger heraf, at nationale retsforskrifter som de i hovedsagen omhandlede kan
begrundes med miljøbeskyttelseshensyn med forbehold for, at de førnævnte betingelser
opfyldes. det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om disse betingelser er op-
fyldt i hovedsagen.
41 det skal i den forbindelse bemærkes, at bedømmelsen af de faktiske omstændig-
heder inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234 ef, som er baseret på
en klar adskillelse mellem de nationale retters og domstolens funktioner, henhører un-
der den nationale rets kompetence (dom af 14.2.2008, sag c-450/06, varec, sml. i,
s. 581, præmis 23). med henblik på at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar
kan domstolen imidlertid som led i samarbejdet med de nationale domstole give denne
alle de oplysninger, som den finder nødvendige (jf. dom af 1.7.2008, sag c-49/07, mo-
toe, endnu ikke trykt i samling af afgørelser, præmis 30).
42 i det foreliggende tilfælde havde den nationale bekendtgørelse på det tidspunkt,
hvor de faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt sted, kun været i kraft i ca. tre
uger. den manglende vedtagelse af nævnte iværksættelsesforanstaltninger til denne be-
kendtgørelse bør, eftersom den kun lige var trådt i kraft, imidlertid ikke nødvendigvis
påvirke forholdsmæssigheden heraf, for så vidt som den kompetente myndighed ikke
havde den nødvendige tid til at forberede de pågældende foranstaltninger, hvilket det
tilkommer den nationale ret at efterprøve.
43 såfremt den forelæggende ret finder, at iværksættelsesforanstaltningerne blev
vedtaget inden for en rimelig frist, men efter at de faktiske omstændigheder i hovedsa-
gen fandt sted, og at disse udpeger de vandområder, hvori de i hovedsagen tiltalte førte
vandscootere og på den baggrund blev tiltalt, som sejlbare områder, for at den nationale
foranstaltning kan forblive forholdsmæssig og således fortsat kan begrundes med miljø-
beskyttelseshensynet, skal det desuden være muligt for de tiltalte at anfægte denne ud-
pegning. dette følger endvidere ligeledes af det almindelige fællesskabsretlige princip
om anvendelse med tilbagevirkende kraft af henholdsvis den mest favorable straffelov
og den mildeste straf (jf. i denne retning dom af 3.5.2005, forenede sager c-387/02, c-
391/02 og c-403/02, berlusconi m.fl., sml. i, s. 3565, præmis 68).
44 under hensyn til det anførte skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv
94/25, som ændret ved direktiv 2003/44, ikke er til hinder for nationale retsforskrifter,
der af miljøbeskyttelseshensyn forbyder brugen af vandscootere uden for de udpegede
vandveje. artikel 28 ef og 30 ef er ikke til hinder for sådanne nationale retsforskrifter
på betingelse af,
–       at de kompetente nationale myndigheder er forpligtede til at træffe iværksættel-
       sesforanstaltninger med henblik på udpegning af vandområder uden for de offent-
       lige vandveje, hvori vandscootere kan anvendes
–       at disse myndigheder faktisk har udøvet den kompetence, som er tildelt dem i
       denne henseende, og har udpeget de vandområder, der opfylder betingelserne i de
       nationale retsforskrifter, og
                                              - 10 -
       –      at sådanne foranstaltninger er vedtaget inden for en rimelig frist efter disse rets-
              forskrifters ikrafttræden.
       det påhviler den forelæggende ret at undersøge, om disse betingelser er opfyldt i ho-
       vedsagen.
       …”
eu-domstolen har udtalt sig på tilsvarende måde i en dom af 15. april 2010, der ligeledes
angik den svenske regulering af sejlads med vandscootere (sag c-433/05: straffesagen mod
lars sandström).
højesterets begrundelse og resultat
den danske regulering af sejlads med vandscootere
efter § 2, stk. 1, i bekendtgørelse nr. 1315 af 20. november 2006 om regulering af sejlads med
vandscootere m.v. (vandscooterbekendtgørelsen) er sejlads med vandscootere på søterritoriet
forbudt. efter § 2, stk. 2, kan sejlads dog ske efter tilladelse fra kommunalbestyrelserne, idet
kommunerne dog ikke kan give tilladelse til sejlads i visse særlige naturbeskyttelsesområder,
jf. stk. 3. bekendtgørelsen er udstedt i medfør af naturbeskyttelsesloven. der er ikke i be-
kendtgørelsen fastsat kriterier for kommunernes administration af tilladelsesordningen.
kommunalbestyrelsernes afgørelser kan påklages til naturklagenævnet. reglerne er en vide-
reførelse af § 6 i den tidligere gældende bekendtgørelse nr. 611 af 4. juli 1994 med den for-
skel, at kompetencen til at meddele tilladelse efter 1994-bekendtgørelsen lå hos amtsrådene.
tilladelsesordningen er blevet administreret på den måde, at der dels er udpeget nogle få
vandscooterbaner, som permanent kan benyttes af alle borgere – i dag er der to: en i køben-
havns nordhavn og en ved grenå – dels i begrænset omfang er givet konkrete tilladelser i
henhold til ansøgninger om sejlads med vandscootere ved havnefester, stævner mv.
hovedspørgsmålet under sagen er, om denne regulering af sejlads med vandscootere er i
overensstemmelse med eu-rettens regler om den fri varebevægelighed, nærmere bestemt
traktaten om den europæiske unions funktionsmåde (teuf) artikel 34 og 36 (tidligere ef-
traktatens artikel 28 og 30).
bedømmelse efter teuf artikel 34
                                                - 11 -
efter teuf artikel 34 er kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger
med tilsvarende virkning forbudt mellem medlemsstaterne.
eu-domstolen har i dommen af 4. juni 2009 om den svenske vandscooter-regulering udtalt,
at en national regulering, som indebærer et forbud mod eller en væsentlig begrænsning i ad-
gangen til at bruge vandscootere – med forbehold af en begrundelse i henhold til artikel 36
eller tvingende almene hensyn – er ”en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvan-
titativ indførselsrestriktion, der er forbudt” (præmis 28).
den danske regulering indebærer, således som den er blevet administreret, at sejlads med
vandscootere er forbudt overalt på søterritoriet alene med undtagelse af to særligt udlagte
vandscooterbaner i københavns nordhavn og ud for grenå samt enkelte tilladelser i henhold
til konkrete ansøgninger. denne regulering indebærer således en væsentlig begrænsning i ad-
gangen til at bruge vandscootere. reguleringen må derfor i overensstemmelse med eu-dom-
stolens dom anses for at udgøre en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ
indførselsrestriktion omfattet af teuf artikel 34.
bedømmelse efter teuf artikel 36 eller tvingende almene hensyn
en sådan regulering omfattet af teuf artikel 34 er kun lovlig efter eu-retten, hvis den er
begrundet i hensyn nævnt i teuf artikel 36 eller i tvingende almene hensyn, herunder f.eks.
hensynet til miljøbeskyttelse. reguleringen skal endvidere være egnet til at sikre opfyldelsen
af det forfulgte formål, og den må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå formålet.
eu-domstolen har i dommen af 4. juni 2009 udtalt, at den svenske regulering efter sin ordlyd
i sig selv giver grund til at antage, at der vil være områder, der kan anvendes til vandscooter-
sejlads uden at medføre risiko eller skade, der skønnes at være uacceptable for miljøet, og at
et generelt forbud mod at anvende vandscootere derfor ”er en foranstaltning, der går videre,
end hvad der er nødvendigt for at nå formålet om beskyttelsen af miljøet” (præmis 38).
eu-domstolen anførte videre, at retsforskrifter med et i udgangspunktet generelt forbud i
princippet kan anses som forholdsmæssige på betingelse af, at myndighederne udpeger de
områder, hvor de påberåbte hensyn ikke gør sig gældende, og hvor sejlads med vandscootere
derfor er tilladt (præmis 39).
                                              - 12 -
den danske ordning giver mulighed for, at den enkelte kommune (oprindelig det enkelte
amtsråd) udpeger områder, hvori sejlads med vandscootere generelt er tilladt. det følger såle-
des også af de danske regler, at der er grund til at antage, at der vil være områder, som kan
anvendes til vandscootersejlads uden at medføre risiko eller skade, der skønnes at være uac-
ceptable for miljøet.
imidlertid er tilladelsesordningen i vandscooterbekendtgørelsen som nævnt blevet administre-
ret således, at der i dag kun er udpeget to mindre områder, hvor sejlads med vandscootere er
tilladt, selv om det må antages, at der i videre omfang vil kunne udpeges områder, hvor sådan
sejlads kan ske uden gener eller risici for mennesker eller miljø.
den danske ordning må derfor som følge af eu-domstolens bedømmelse i dommen af 4. juni
2009 anses for en foranstaltning, der går videre end nødvendigt for at sikre de påberåbte hen-
syn til mennesker og miljø.
konklusion
på den anførte baggrund må den danske regulering af sejlads med vandscootere anses for at
være i strid med teuf artikel 34, jf. artikel 36.
højesteret frifinder herefter t.
endvidere frifindes den ved byretten medtiltalte t2, jf. retsplejelovens § 936, stk. 1, sammen-
holdt med § 927, stk. 2.
                                     thi kendes for ret:
t og t2 frifindes.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.
