                             højesterets dom
                       afsagt tirsdag den 13. december 2016
sag 196/2016
(1. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
e1
og
boet efter e2
(advokat steen petersen, beskikket for begge)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i sønderborg den 3. september 2015 og af vestre
landsrets 3. afdeling den 12. februar 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, thomas rørdam, poul dahl
jensen, lars hjortnæs og lars apostoli.
påstande
dommen er anket af e1 og boet efter e2 med påstand om, at de hver især tilkendes 90.000
kr., subsidiært et mindre beløb, dog ikke under 30.000 kr., med procesrente fra den 29. okto-
ber 2014.
anklagemyndigheden har påstået frifindelse, subsidiært stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
e2 afgik ved døden den 13. marts 2016.
                                               - 2 -
kort efter byrettens dom rettede e1 henvendelse til ministeriet for børn og undervisning om
domfældelsens forenelighed med eu-retten. i en mail af 1. maj 2012 til e1 fra ministeriet
hedder det bl.a.:
      ”du har den 3. april 2012 spurgt til muligheden for at gå i dansk friskole eller dansk
      folkeskole, når man som dansk statsborger bor syd for den dansk/tyske grænse.
      …
      ministeriet for børn og undervisning er bekendt med, at der findes danske kommuner,
      der giver lov til, at børn, selv om bopælen er i udlandet, går i skole i kommunen, hvis
      forældrene arbejder der. der er således mulighed for, men ikke ret til at gå i en dansk
      folkeskole, hvis kommunalbestyrelsen tillader det. i nogle kommuner stilles som betin-
      gelse for at optage et barn med bopæl i udlandet i en af deres folkeskoler, at der forelig-
      ger et betalingstilsagn fra den udenlandske kommune. der findes også kommuner, der
      ikke kræver betalingstilsagn.
      hvis du ønsker, at dit barn skal gå i en dansk folkeskole, må du derfor tage kontakt til
      den skole i den kommune, hvor du ønsker, at dit barn skal gå, og forhøre dig om mulig-
      heden for skolegang der, og i givet fald om det er afhængigt af, at skolemyndighederne i
      din bopælskommune vil give betalingstilsagn.
      …
      eu’s regler om fri bevægelighed medfører, at et eu-land ikke direkte eller indirekte må
      forhindre arbejdstageres fri bevægelighed. da du er bosiddende i tyskland, men arbej-
      der i danmark, kan du påberåbe dig de rettigheder, der er tilknyttet princippet om ar-
      bejdstageres fri bevægelighed.
      det følger af art. 7, stk. 2, i europa-parlamentets og rådets forordning af 2011-04-05
      om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for unionen (492/2011), at du som
      vandrende arbejdstager nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenland-
      ske arbejdstagere. undervisning i grundskolen af arbejdstageres børn anses imidlertid
      ikke for en social fordel for dig som vandrende arbejdstager. det følger af art. 10 i
      samme forordning, at såfremt en statsborger i en medlemsstat er eller har været beskæf-
      tiget på en anden medlemsstats område, har hans børn, hvis de er bosat på denne med-
      lemsstats område, adgang til almindelig undervisning, lærlingeuddannelse og faglig ud-
      dannelse på samme vilkår som statsborgere i denne stat. medlemsstaterne skal fremme
      bestræbelser, der gør det muligt for disse børn på de bedst mulige vilkår at følge under-
      visningen. art. 10 forpligter imidlertid kun den medlemsstat, hvor den vandrende ar-
      bejdstager er bosiddende.
      eu-retten ændrer således ikke på dit barns mulighed for at gå i dansk friskole eller
      dansk folkeskole.”
                                                - 3 -
i en mail af 24. august 2012 til bl.a. anklagemyndigheden fremførte e1 en indsigelse om, at
byrettens dom indebar en krænkelse af eu-rettens regler om arbejdskraftens frie bevægelig-
hed.
ankesagen i straffesagen var oprindeligt berammet til hovedforhandling i vestre landsret den
24. oktober 2012, men den 22. oktober 2012 rettede statsadvokaten henvendelse til landsret-
ten med anmodning om omberammelse. i denne henvendelse hedder det bl.a.:
       ”efter fornyet gennemgang af sagen har jeg kontaktet justitsministeriets eu-kontor
       vedrørende sagens eventuelle eu-retlige aspekt.”
sagen blev herefter omberammet til den 22. maj 2013.
i et brev af 8. maj 2013 til vestre landsret anmodede statsadvokaten på ny om omberam-
melse. i brevet hedder det bl.a.:
       ”justitsministeriet har i forbindelse med sin vurdering af sagen imidlertid stillet nogle
       spørgsmål til det underliggende retsgrundlag i dansk ret og anmodet om, at disse besva-
       res, inden justitsministeriet kan tage endelig stilling til de eu-retlige spørgsmål. det
       drejer sig navnlig om grundlaget for de danske myndigheders krav om, at et barn skal
       have bopæl i danmark for, at der kan ydes støtte til dettes skolegang.
       det er i den anledning aftalt med justitsministeriet, at anklagemyndigheden forelægger
       dette spørgsmål for ministeriet for børn og undervisning, og at sagen derefter sammen
       med ministeriets svar på ny forelægges for justitsministeriets eu-retskontor.”
den 22. maj 2013 rettede statsadvokaten henvendelse til ministeriet for børn og undervis-
ning med anmodning om en udtalelse.
den 26. juni 2013 omberammede landsretten sagen til den 8. april 2014.
da anklagemyndigheden endnu ikke havde modtaget udtalelsen fra undervisningsministeriet
(tidligere ministeriet for børn og undervisning), anmodede man den 3. april 2014 på ny om
udsættelse af sagen, hvilket landsretten imødekom samme dag.
                                                 - 4 -
den 22. maj 2014 besvarede undervisningsministeriet statsadvokatens henvendelse. i mini-
steriets udtalelse hedder det bl.a.:
       ”som telefonisk oplyst har undervisningsministeriet modtaget en henvendelse fra eu-
       kommissionen om samme problemstilling, dvs. en klage fra en dansk statsborger, som
       arbejder i danmark og er bosiddende i tyskland (en såkaldt grænsearbejder), og som
       ønsker sine børn i en dansk grundskole.
       …
       undervisningsministeriet skal på den baggrund oplyse, at ministeriet den 2. maj 2014
       via udenrigsministeriet har besvaret eu-kommissionens henvendelse. undervisnings-
       ministeriet vedlægger som svar på statsadvokatens anmodning brevet til kommissionen,
       som ministeriet kan henholde sig til.
       undervisningsministeriet skal navnlig fremhæve, at det fremgår af besvarelsen, at børn
       af eu-grænsearbejdere, der arbejder i danmark og har bopæl i et andet eu-land, har ret
       til indskrivning i den danske grundskole.
       …
       det er korrekt, at beregningen af statstilskud som udgangspunkt sker på grundlag af en
       fortegnelse over elever, der har bopæl i kommunen, og som er tilmeldt en fri grundskole
       eller en efterskole (ikke en folkeskole), og at det derfor umiddelbart er et krav for at
       indgå i beregningsgrundlaget, at en af forældremyndighedens indehavere skal bo i
       danmark eller være dansk statsborger eller have haft opholdstilladelse i danmark i
       mere end 5 år. dette krav gælder dog ikke elever, som i medfør af eu-retten eller eøs-
       aftalen er berettiget til at indgå i opgørelsen, jf. således § 8, stk. 2, nr. 5, litra c, i be-
       kendtgørelse nr. 702 af 30. juni 2008 om tilskud m.v. til friskoler og private grundskoler
       m.v.
       undervisningsministeriet skal derfor oplyse, at børn af eu-grænsearbejdere, der arbej-
       der i danmark, og bor i tyskland og har deres skolegang i danmark vil indgå i bereg-
       ningsgrundlaget for statstilskud til den enkelte friskole.
       på given foranledning har undervisningsministeriet dags dato ved et brev til ledelserne
       af de frie grundskoler betonet denne retsstilling, og at ledelserne derfor ved deres optag
       af elever også bør være opmærksomme på denne elevgruppe.”
i det vedlagte brev af 2. maj 2014 fra undervisningsministeriet til eu-kommissionen er bl.a.
anført følgende:
       ”3. sammenfatning
       på den ovennævnte baggrund finder danmark, at reglerne for adgang til de danske fol-
       keskoler, friskoler og private grundskoler samt skolebetalingen herfor er i overens-
       stemmelse med de eu-retlige regler for arbejdskraftens frie bevægelighed, således som
       denne finder udtryk i teuf artikel 45 (2) og artikel 7 (2) og artikel 10 i europa-parla-
                                                 - 5 -
       mentets og rådets forordning (eu) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens
       frie bevægelighed inden for unionen.
       hovedpointerne i regelgrundlaget kan sammenfattes som følger:
            •  børn, der er hjemmehørende i danmark, har i kraft af deres bopæl eller opholds-
               sted en ubetinget ret til optagelse på skoledistriktets skole.
            •  for børn, der ikke er hjemmehørende i danmark, vil den praktiske mulighed for
               at modtage undervisning i en folkeskole, afhænge af …
               med afsæt i kommissionens henvendelse vil danmark (undervisningsministe-
               riet) over for alle landets kommuner præcisere, at kommunerne i forbindelse
               med indskrivning til skolestart august 2014 er forpligtede til også at tage højde
               for optagelse af børn af grænsegængere, der har bopæl i en anden medlemsstat,
               og at disse børn derfor kan optages i folkeskolen, hvis der, jf. ovenfor, er ledig
               kapacitet.
            •  refusionsbestemmelserne på folkeskoleområdet betyder, at det er den kom-
               mune, hvor barnet er folkeregistreret, der endeligt skal afholde udgifterne til un-
               dervisning.
               med afsæt i kommissionens henvendelse vil danmark justere reguleringen af,
               hvilken kommune der endeligt skal bære udgiften til undervisning, så udgiften –
               i tilfælde, hvor et barn ikke er anført i folkeregistret, og forældrene ikke har lov-
               ligt opholdssted her i landet – afholdes af den eller de kommuner, hvor den/de
               pågældende har beskæftigelse.”
efter modtagelsen af undervisningsministeriets udtalelse rettede statsadvokaten henvendelse
til landsretten den 9. juli 2014 og nedlagde påstand om frifindelse i straffesagen. herefter fo-
retog landsretten høring af de tiltaltes forsvarer og afsagde dom den 23. oktober 2014. i præ-
misserne til landsrettens dom hedder det bl.a.:
       ”efter anklagemyndighedens og de tiltaltes samstemmende påstande, som landsretten
       efter det foreliggende kan tiltræde, frifindes de tiltalte.”
retsgrundlag
retsplejelovens §§ 1018 a, 1018 b og 1018 h har følgende ordlyd:
       ”§ 1018 a
       den, der har været anholdt eller varetægtsfængslet som led i en strafferetlig forfølgning,
       har krav på erstatning for den derved tilføjede skade, såfremt påtale opgives eller tiltalte
       frifindes, uden at dette er begrundet i, at han findes utilregnelig. erstatning ydes for
                                                - 6 -
      økonomisk skade samt for lidelse, tort, ulempe og forstyrrelse eller ødelæggelse af stil-
      ling og forhold.
      stk. 2. selv om betingelserne for at yde erstatning efter stk. 1 ikke er opfyldt, kan erstat-
      ning ydes, såfremt den under sagen anvendte frihedsberøvelse ikke står i rimeligt for-
      hold til strafforfølgningens udfald eller det af andre særlige grunde findes rimeligt.
      stk. 3. erstatning kan nedsættes eller nægtes, såfremt den sigtede selv har givet anled-
      ning til foranstaltningerne.
      § 1018 b
      efter samme regler som angivet i § 1018 a kan erstatning tillægges en sigtet, der som
      led i en strafferetlig forfølgning har været udsat for andre straffeprocessuelle indgreb.
      § 1018 h
      erstatningskrav, der på grundlag af dansk rets almindelige erstatningsregler rejses af
      sigtede, domfældte eller andre i anledning af strafferetlig forfølgning, behandles på be-
      gæring efter reglerne i dette kapitel.”
reglerne blev indsat ved lov nr. 243 af 8. juni 1978 og er i det væsentlige i overensstemmelse
med lovudkastet i betænkning nr. 801/1977 om erstatning i anledning af strafferetlig forfølg-
ning.
i betænkningens kapitel 3 om de ansvarspådragende indgreb og retsfølger hedder det bl.a.:
      ”en vis afgrænsning kan derimod indlægges i, at det skal dreje sig om konkrete foran-
      staltninger i forbindelse med efterforskningen, ikke blot om dette at man overhovedet
      udsættes for strafforfølgning. denne konkretisering søges angivet med det i lovforslaget
      anvendte udtryk ”indgreb”, der bl.a. tager sigte på at udelukke den blotte afhøring i for-
      bindelse med rejsning af sigtelse fra erstatningsområdet.
      hertil knytter sig det vigtige spørgsmål, hvorvidt selve sigtelsen bør kunne danne
      grundlag for erstatning. til fordel for en sådan udstrækning af erstatningsansvaret taler
      det, at en betydelig del af den ideelle skade, som forårsages af en strafforfølgning, ofte
      knytter sig til sigtelsen og omverdenens kendskab hertil. den blotte sigtelse bør imid-
      lertid efter udvalgets opfattelse ikke kunne udløse erstatning. ”sigtelse” er i sig selv et
      uskarpt kriterium. bestemmes erstatningsgrundlaget af, om der formelt er rejst
      sigtelse, vil indførelse af adgang til erstatning kunne føre til tilbageholdenhed med at
      rejse formel sigtelse, hvilket vil være i modstrid med andre retsplejehensyn, der taler
      imod tilbageholdenhed på dette punkt.
      såfremt man ikke har kendskab til nogen mistænkt, indebærer efterforskning helt ruti-
      nemæssigt afhøringer af personer, der - formelt eller reelt - betragtes som sigtede. en
      udvidelse af erstatningsgrundlaget til også at omfatte selve sigtelsen vil således føre
      meget vidt, og kriteriet vil kunne give anledning til idelig tvivl. hertil kommer, at risi-
                                                - 7 -
      koen for, at man på et grundlag - der senere viser sig at være uholdbart - sigtes for et
      strafbart forhold og afhøres herom, efter udvalgets opfattelse må bæres af borgerne som
      et bidrag til det almene gode, der ligger i retshåndhævelsen. denne betragtning - der
      ikke i sig selv er en argumentation, men en beskrivelse af en valgt afgrænsning af an-
      svarsområdet - støttes som nævnt af hensynet til den mistænkte, der ikke bør udsættes
      for, at den formelle sigtelse (og de dertil knyttede retsplejegarantier) holdes tilbage i af-
      venten af en mere kvalificeret mistanke.
      erstatning for sigtelse og afhøring vil fortsat kunne kræves på almindeligt culpagrund-
      lag. men denne mulighed vil som hidtil kun have forsvindende praktisk betydning, idet
      sigtelsen normalt vil være lovlig (og dermed ikke-culpøs), når der foreligger en bestyr-
      kelse af mistanken, som ikke er af ganske subjektiv art.
      ved vurderingen af, hvorvidt den skade, der kan påføres i forbindelse med sigtelsens
      udbredelse - og som anført er det omverdenens kendskab hertil snarere end selve sigtel-
      sen, der kan rumme en betydelig ideel krænkelse - bør kunne medføre erstatningsan-
      svar, må det erindres, at retsmøder i straffesager som hovedregel er offentlige, bl.a. som
      en garanti for sigtede. erstatningsansvar som følge af en udbredelse af kendskabet til
      sigtelsen i et offentligt retsmøde er derfor ikke en rimelig konsekvens, og en regel
      herom ville kunne tilskynde til dørlukning i videre omfang og dermed komme i konflikt
      med andre retsplejehensyn.
      ved anden udbredelse af kendskabet til sigtelsen, må der tages hensyn til de nærmere
      omstændigheder, hvorunder udbredelsen finder sted. det må således tillægges betyd-
      ning, hvorvidt det i hovedsagen sker på politiets og anklagemyndighedens initiativ, eller
      om det er andre (især pressen), der uden opfordring og eventuelt i strid med de presse-
      etiske regler - eller endog på strafbar måde - befordrer oplysninger om sigtelsen og den
      sigtede.”
i betænkningens kapitel 4 om nedsættelse og udelukkelse af erstatning er bl.a. anført føl-
gende:
      ”det er efter gennemgang og afvejning af de anførte tilfældegrupper udvalgets opfat-
      telse, at den nugældende fastlæggelse af ”egen skyld” som erstatningsudelukkelses-
      grund bør opretholdes. - samtidig må det imidlertid understreges, at den ”egen skyld”,
      som kan begrunde nedsættelse eller udelukkelse af erstatning for straffeprocessuelle
      indgreb, principielt må betragtes på samme måde som ”egen skyld” i forbindelse med et
      almindeligt civilretligt erstatningssøgsmål. det drejer sig om en udmøntning af de al-
      mindelige principper for bedømmelsen af skadelidendes egen medvirken til skadens
      indtræden; og der må derfor i det hele ske en vis afgrænsning med udgangspunkt i de
      almindelige civilretlige regler, i første række vedrørende culpa, kausalitet og adækvans.
      sigtedes adfærd må indebære et dadelværdigt moment, der karakteriserer hans handle-
      måde - eller hans undladelse - som culpøs. og det må dertil stå for ham som en påreg-
      nelig følge af hans adfærd, at han kan blive udsat for strafforfølgning og eventuel fri-
      hedsberøvelse. særligt bør det fremhæves, at sigtedes adfærd forud for strafforfølgnin-
      gen i visse tilfælde ud fra en adækvans-vurdering vil falde uden for begrebet ”egen
      skyld”. det drejer sig om de ovenfor under c) anførte tilfælde, hvor sigtedes adfærd kan
                                              - 8 -
     bringe ham under mistanke, efter at en forbrydelse er konstateret, men hvor denne kon-
     sekvens måtte stille sig som upåregnelig, fordi en forbrydelse ikke på tidspunktet for
     den pågældende adfærd kunne forudses at ville indtræffe. derimod vil de andre tilfæl-
     degrupper af forudgående adfærd, a) og b), også efter en adækvansvurdering normalt
     kunne anses som ”egen skyld”.”
i bemærkningerne til lovudkastets § 1018 b er bl.a. anført følgende på side 54-55 i betænk-
ningen:
     ”i modsætning til den nugældende bestemmelse er der i udkastet ikke givet nogen op-
     regning af de indgreb, der kan danne grundlag for et erstatningskrav. i stedet er valgt
     den mere generelle formulering ”straffeprocesuelle indgreb”. om begrundelsen for - og
     den nærmere forståelse af - denne udformning henvises til kapitel 3, hvoraf det bl.a.
     fremgår, at der skal være tale om straffeprocessuelle foranstaltninger af en vis konkret,
     indgribende karakter. med hensyn til spørgsmålet om eventuelt ansvar for sigtelsens
     rejsning og udbredelsen af kendskabet til den henvises til bemærkningerne oven for s.
     26, hvor det gøres gældende, at risikoen for den skade, der eventuelt kan påføres ved
     den blotte sigtelse og en rutinemæssig afhøring af en begrænset personkreds i forbin-
     delse hermed, ikke bør påhvile det offentlige; erstatning kan derimod komme på tale,
     hvor kendskabet til sigtelsen ved myndighedernes foranstaltning er bragt ud til en videre
     kreds (f. eks. gennem en offentlig efterlysning).
     i øvrigt består bestemmelsen i en henvisning til de i udkastets § 1018 a opregnede an-
     svarsbetingelser, dog med den væsentlige modifikation, at erstatningsansvaret i § 1018
     b hviler på en fakultativ regel... udkastet svarer i så henseende til de gældende regler
     …, hvorefter tilkendelse af erstatning for andre straffeprocessuelle indgreb end anhol-
     delse og varetægt sker på fakultativt grundlag.”
i bemærkningerne til lovforslagets § 1018 a og § 1018 b hedder det bl.a. (folketingstidende
1977-78, tillæg a, lovforslag nr. l 134, sp. 2401-2403):
     ”til § 1018 a.
     …
     bestemmelsen i stk. 3 regulerer spørgsmålet om nedsættelse eller udelukkelse af erstat-
     ning på grund af sigtedes egen skyld. udvalget har i betænkningen s. 31 ff. på baggrund
     af retspraksis angivet en række omstændigheder, der kan begrunde nedsættelse eller
     udelukkelse af erstatning. på baggrund af udvalgets gennemgang anføres det i udtalel-
     sen fra præsidenten for vestre landsret, at ikke enhver culpøs adfærd fra sigtedes side,
     der har de straffeprocessuelle foranstaltninger som følge, bør kunne begrunde nedsæt-
     telse eller bortfald af erstatningen. der peges i denne forbindelse på, at udelukkelse ikke
     bør ske hvor det udviste forhold må antages at være foranlediget af frygt, forvirring eller
     undskyldelig misforståelse. uanset at reglen om nedsættelse eller bortfald af erstatning
     er fakultativ, foreslår præsidenten en bestemmelse af dette indhold indsat i stk. 3.
                                                - 9 -
      justitsministeriet kan tiltræde de synspunkter, som præsidenten har givet udtryk for.
      under hensyn til, at bestemmelsen i den foreslåede udformning giver domstolene til-
      strækkelig mulighed for at tage hensyn til forhold af den nævnte karakter, finder man
      det imidlertid ikke påkrævet at indsætte en udtrykkelig regel i loven.
      …
      til § 1018 b.
      …
      udvalget har overvejet, om politiets afhøring af mistænkte eller sigtede personer og
      selve fremsættelsen af sigtelsen bør kunne udløse erstatning. udvalget fremhæver her-
      ved blandt andet, at en adgang til erstatning ville kunne føre til tilbageholdenhed med at
      rejse formel sigtelse. herved ville mistanke kunne blive udelukket fra de retsplejemæs-
      sige garantier, som er knyttet til den formelle sigtelse. præsidenten for vestre landsret
      har anført, at selv om det forhold, at en person afhøres eller sigtes af politiet i alminde-
      lighed ikke vil være et indgreb, der er omfattet af de særlige erstatningsregler, kan det
      ikke udelukkes, at der, navnlig i sager om alvorlige forbrydelser, vil kunne forekomme
      afhøringer, f. eks. meget langvarige afhøringer, og sigtelser, der opleves så belastende
      og krænkende, at de vil kunne henføres under begrebet indgreb og dermed begrunde er-
      statning, når den pågældende har vist sig ikke at være skyldig. justitsministeriet kan til-
      træde, at erstatning i overensstemmelse med de synspunkter, præsidenten for vestre
      landsret har fremført, undtagelsesvis bør kunne ydes for afhøringer og sigtelser.
      udvalget har overvejet, hvorvidt den skade, der kan påføres i forbindelse med sigtelsens
      udbredelse til omverdenen, bør medføre erstatning. da retsmøder i straffesager i almin-
      delighed er offentlige, vil det ikke være rimeligt at lade sigtelsen i et offentligt retsmøde
      medføre erstatningsansvar, idet det blot ville tilskynde til dørlukning videre omfang,
      hvilket ikke anses for ønskeligt.
      i andre tilfælde kan afsløringen eller viderebringelsen af sigtelser - selv om den ikke
      kan karakteriseres som uberettiget - efter udvalgets opfattelse alligevel indebære et for
      den sigtede alvorligt, dybtgående indgreb, der er forbundet med en betydelig ideel
      krænkelse, f. eks. ved offentlig efterlysning. der må derfor kunne gives erstatning, så-
      fremt sigtelsen viser sig at være urigtig. hvis udbredelsen af sigtelsen derimod kun sker
      til en begrænset personkreds, f. eks. ved en rutinemæssig afhøring, finder udvalget, at
      det ikke er tilstrækkeligt til at lade det være omfattet af det særlige erstatningsansvar
      uden culpa. justitsministeriet kan tiltræde udvalgets synspunkter.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om e1 og boet efter e2 har krav på erstatning for ikke økonomisk tab (tort mv.)
som følge af straffesagen mod dem, der sluttede ved vestre landsrets frifindelsesdom af 23.
oktober 2014. de har anført navnlig, at straffesagen aldrig burde være rejst, og at sagens va-
righed var for lang. deres erstatningskrav er fremsat under henvisning til reglerne i retspleje-
lovens § 1018 b og § 1018 h samt navnlig artikel 6 i den europæiske menneskerettigheds-
konvention.
                                               - 10 -
fire dommere – jytte scharling, thomas rørdam, poul dahl jensen og lars hjortnæs – ud-
taler:
efter oplysningerne i sagen lægger vi til grund, at e2 og e1 meddelte adresseændring for to af
deres børn fra tyskland til [ by navn] i danmark, og at de i forbindelse med tilmeldingen af
børnene til dansk skole oplyste adressen i danmark, selv om børnene ikke på noget tidspunkt
reelt flyttede til denne adresse. det var disse urigtige oplysninger om børnenes bopælsforhold,
der gav anledning til, at [ by navn] kommune i maj 2010 indgav politianmeldelse mod dem,
og at politiet rejste sigtelse den 28. september 2010.
vi finder på denne baggrund, at e2 og e1 ikke ville have haft krav på godtgørelse, hvis sagen
i 2012 var blevet sluttet med en påtaleopgivelse eller med en frifindende dom i byretten.
sagen blev imidlertid gennemført til fældende dom i byretten, idet hverken anklagemyndig-
heden eller retten var opmærksom på betydningen af de eu-retlige regler for grænsegængere.
e2 og e1 ankede i april 2012 dommen til landsretten og rejste i den forbindelse spørgsmål om
eu-rettens betydning for deres ret til at modtage tilskud til børnenes skolegang i danmark.
herefter iværksatte anklagemyndigheden en undersøgelse af spørgsmålet. undersøgelsen blev
afsluttet med anklagemyndighedens brev af 9. juli 2014 til landsretten, hvor anklagemyndig-
heden nedlagde påstand om frifindelse, hvorefter e2 og e1 blev frifundet den 23. oktober
2014.
vi finder, at anklagemyndigheden på et tidligere tidspunkt burde have foretaget en selvstæn-
dig undersøgelse af retsgrundlaget, og at det var ansvarspådragende, at spørgsmålet først blev
afklaret endeligt med den frifindende dom den 23. oktober 2014. vi lægger herved navnlig
vægt på, at der efter den fældende dom i byretten, hvor det eu-retlige retsgrundlag ikke for-
inden var blevet undersøgt, og hvor der allerede var forløbet ca. 1 ½ år, siden sigtelsen blev
rejst, var et særligt behov for en hurtig afklaring af eu-rettens betydning for straffesagen. der
var alene tale om afklaring af et juridisk spørgsmål ved inddragelse af relevante ressortmyn-
digheder, og vi finder, at der samlet set gik for lang tid, også når henses til den belastning,
som den fældende dom i byretten påførte e2 og e1. e2s og e1s urigtige oplysninger forud for
                                                - 11 -
straffesagen om børnenes bopælsforhold kan efter vores opfattelse ikke tillægges betydning
heroverfor.
vi finder herefter, at e1 og boet efter e2 har krav på en godtgørelse efter dansk rets alminde-
lige erstatningsregler, jf. retsplejelovens § 1018 h.
af de grunde, som landsretten har anført, samt under hensyn til, at straffesagen mod e2 og e1
blev rejst på baggrund af deres urigtige oplysninger om børnenes bopælsforhold, tiltræder vi,
at godtgørelsen fastsættes til 30.000 kr. til hver. godtgørelsesbeløbene forrentes efter erstat-
ningsansvarslovens § 16 fra den 29. november 2014.
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens dom med den ændring, at beløbene forrentes
fra den 29. november 2014.
dommer lars apostoli udtaler:
det fremgår af forarbejderne til retsplejelovens § 1018 b, at fremsættelse af en sigtelse nor-
malt ikke er et straffeprocessuelt indgreb som omhandlet i denne bestemmelse. det er herved
forudsat, at risikoen for uberettiget sigtelse for strafbart forhold som udgangspunkt ”må bæres
af borgerne som et bidrag til det almene gode, der ligger i retshåndhævelsen.” efter min op-
fattelse kan sigtelse og tiltalerejsning derfor som hovedregel ikke i sig selv danne grundlag for
noget erstatningskrav.
der kan dog undtagelsesvis være grundlag for erstatning efter § 1018 b eller efter de almin-
delige erstatningsregler, jf. § 1018 h som følge af en straffesag, der afsluttes med frifindelse
eller opgivelse af påtale. hvis sigtelsen, tiltalen eller straffesagens gennemførelse skyldes kri-
tisabelt forhold fra anklagemyndighedens side, eller sagen som følge af myndighedernes fejl
har haft et urimeligt langvarigt forløb, kan erstatning efter omstændighederne være rimeligt
begrundet. hvis den sigtede eller tiltalte selv har givet anledning til sigtelsen eller tiltalen eller
selv er skyld i en eventuel forsinkelse af processen, kan erstatning dog nedsættes eller nægtes,
jf. retsplejelovens § 1018 a, stk. 3, eller princippet i denne bestemmelse.
                                              - 12 -
baggrunden for sigtelsen og tiltalen af e1 og e2 for socialbedrageri, jf. straffelovens § 289 a,
var en anmeldelse fra [ by navn] kommune. kommunens politianmeldelse skete, efter at e1
og e2 havde afgivet urigtige skriftlige oplysninger om deres børns bopælsforhold med hen-
blik på at give børnene mulighed for optagelse i dansk skole og med henblik på bevilling af
fripladstilskud. i ansøgningerne om bevilling af fripladstilskud havde e1 tillige angivet urig-
tige oplysninger om sin egen bopæl, idet denne var angivet som adressen [adr. og by navn].
det var kommunens opfattelse, at de urigtige oplysninger havde påført denne et større
økonomisk tab som følge af afregning for skoleudgifter efter de mellemkommunale
afregningsregler vedrørende skoleudgifter. hverken kommunen eller anklagemyndigheden
var opmærksomme på mulige eu-retlige aspekter, da straffesagen blev gennemført for byret-
ten, der heller ikke selv bemærkede noget herom. indsigelser om tiltalens modstrid med eu-
retten blev heller ikke gjort gældende af de tiltaltes forsvarere på daværende tidspunkt.
først under anken af byrettens dom i straffesagen fremførte e1, e2 og deres nye forsvarer
indsigelser om, at de ikke havde opnået en økonomisk berigelse, idet de efter de eu-retlige
regler om grænsegængere havde krav på optagelse af børnene i dansk skole efter de alminde-
lige regler, uanset om de selv og deres børn havde bopæl i danmark eller i tyskland. ankla-
gemyndigheden foretog herefter en nærmere vurdering af disse indsigelser og konkluderede,
at spørgsmålet om de danske reglers overensstemmelse med eu-reglerne om grænsegængere
var så vanskeligt, at det var nødvendigt at rette henvendelse til justitsministeriet herom. ju-
stitsministeriet vurderede, at det var nødvendigt at inddrage ministeriet for børn og under-
visning, som er det relevante ressortministerium for de danske regler om adgang til undervis-
ning af børn i danske friskoler samt tilskud til friskoler og private grundskoler mv. herefter
rettede anklagemyndigheden henvendelse til ministeriet for børn og undervisning med an-
modning om en udtalelse.
i mellemtiden havde ministeriet for børn og undervisning allerede besvaret en henvendelse
fra e1 vedrørende betydningen af eu-reglerne på området, og ifølge dette svar medførte disse
regler ikke, at hun havde krav på, at børnene kunne gå i dansk skole på samme måde, som
hvis de havde haft bopæl i danmark. den modsatte konklusion fremgik imidlertid af under-
visningsministeriets svar på en efterfølgende henvendelse fra eu-kommissionen og af det
svar, som ministeriet kort efter gav til anklagemyndigheden. af disse svar fremgår endvidere,
at ministeriet på baggrund af sagen var blevet opmærksom på, at der var behov for en juste-
                                                - 13 -
ring af reglerne om, hvilken kommune der endeligt skal bære udgifterne til undervisning, da
reglerne ikke tog højde for den situation, hvor der var tale om børn af grænsegængere uden
bopæl her i landet.
ca. 1½ måned efter modtagelsen af svaret fra undervisningsministeriet nedlagde anklage-
myndigheden påstand om frifindelse i ankesagen, og efter forudgående høring af de tiltaltes
forsvarer afsagde landsretten dom i overensstemmelse hermed ca. 3 måneder senere.
på baggrund af det anførte om sagens baggrund og forløb finder jeg, at sigtelsen og tiltalen
ikke skyldes kritisabelt forhold fra anklagemyndighedens side, men er e1 og e2s egen skyld.
som følge af e1 og e2s urigtige oplysninger om bl.a. børnenes bopælsforhold samt deres op-
rindelige uoverensstemmende udtalelser til politiet om de faktiske forhold kan det således
ikke give anledning til kritik, at politiet på baggrund af anmeldelsen fra kommunen sigtede de
pågældende og rejste tiltale imod dem. det kan heller ikke give anledning til kritik, at efter-
forskningen oprindeligt havde fokus på en opklaring af de faktiske bopælsforhold mv.
da de tiltalte under ankesagen påberåbte sig de særlige rettigheder for grænsegængere, som
følger af de eu-retlige regler om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for unionen, påbe-
gyndte anklagemyndigheden en nærmere undersøgelse af dette spørgsmål. efter spørgsmålets
karakter og kompleksitet – som bl.a. afspejles i den manglende overensstemmelse mellem
ressortministeriets oprindelige udtalelse herom til e1 og de efterfølgende endelige udtalelser
fra ministeriet til eu-kommissionen og anklagemyndigheden og i nødvendigheden af en ju-
stering af de dagældende regler om afregning af skoleudgifterne – finder jeg endvidere, at det
ikke kan give anledning til kritik, at anklagemyndigheden afventede udtalelsen fra ministeriet,
inden man valgte at afslutte straffesagen med en frifindelsespåstand i ankesagen. efter om-
stændighederne er det heller ikke kritisabelt, at anklagemyndigheden ikke af sig selv blev
opmærksom på den mulige betydning af de eu-retlige regler, før disse regler blev påberåbt af
de tiltalte og deres forsvarer under ankesagen.
ved bedømmelsen af spørgsmålet om sagens varighed er det perioden fra sigtelsen af e1 og
e2 den 28. september 2010 til afslutningen af straffesagen med landsrettens frifindelsesdom
den 23. oktober 2014, der er relevant.
                                              - 14 -
den politimæssige efterforskning og forberedelse af straffesagen sluttede, da anklageskriftet
blev indsendt til retten i sønderborg den 19. juni 2011 – mindre end et år efter sigtelsen. va-
righeden af denne periode, i hvilken der bl.a. blev gennemført en række afhøringer af de sig-
tede og forskellige vidner, finder jeg ikke kritisabel.
sagens behandling ved byretten sluttede ved afsigelsen af byrettens dom den 27. marts 2012 –
mindre end et år efter byrettens modtagelse af anklageskriftet. heller ikke dette forløb finder
jeg unødigt langvarigt.
dommen blev anket til landsretten i begyndelsen af april 2012, og sagen sluttede som nævnt
ved landsrettens frifindelsesdom af 23. oktober 2014 – ca. 2½ år senere. i denne periode blev
sagen – der oprindeligt var berammet til hovedforhandling i landsretten allerede den 24. okto-
ber 2012 – flere gange udsat på resultatet af anklagemyndighedens undersøgelser om den
mulige betydning for sagen af de eu-retlige regler om arbejdskraftens frie bevægelighed in-
den for unionen, herunder svar fra først justitsministeriet og senere ministeriet for børn og
undervisning/undervisningsministeriet. efter karakteren og kompleksiteten af eu-reglerne
på området og samspillet mellem disse regler og de danske regler om adgang til undervisning
samt tilskud mv. til friskoler og private grundskoler kan varigheden af disse undersøgelser
efter min opfattelse ikke give grundlag for rimelig kritik. jeg bemærker i den forbindelse, at
e2 og e1 hverken som følge af fængsling eller af andre grunde har været udsat for en særlig
belastning, medens undersøgelserne fandt sted.
jeg bemærker endvidere, at der heller ikke i tiden fra anklagemyndighedens nedlæggelse af en
frifindelsespåstand den 9. juli 2014 til landsrettens dom den 23. oktober 2014 var tale om en
”død periode”. i perioden foretog landsretten således høring af de tiltaltes forsvarer samt en
selvstændig vurdering af skyldspørgsmålet.
på den anførte baggrund har straffesagen efter min opfattelse ikke haft en varighed, som giver
rimeligt grundlag for kritik. straffesagens forløb indebærer heller ikke en krænkelse af e1 og
e2s krav på en retfærdig rettergang inden for en rimelig frist, jf. den europæiske menneske-
rettighedskonventions artikel 6.
                                               - 15 -
e1 og e2s bo har heller ikke godtgjort, at straffesagens gennemførelse og forløb har medført
krænkelse af deres rettigheder i henhold til andre regler i den europæiske menneskerettig-
hedskonvention, eller at de på andet grundlag har krav på erstatning fra anklagemyndigheden.
jeg bemærker i den forbindelse, at politi og anklagemyndighed ikke har bidraget til avisom-
talen af sagen, og at avisartiklerne i øvrigt rummer de synspunkter, som e1 og e2 har gjort
gældende, bl.a. fordi de selv har stillet op til interview og fotografering i forbindelse med sa-
gens behandling.
det er herefter min konklusion, at e1 og boet efter e2 hverken efter retsplejelovens § 1018 b
eller efter dansk rets almindelige erstatningsregler, jf. retsplejelovens § 1018 h, har krav på
erstatning fra anklagemyndigheden.
konklusion
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
landsrettens dom stadfæstes herefter med den ændring, at godtgørelsesbeløbene forrentes fra
den 29. november 2014.
under hensyn til sagens karakter og straffesagens langvarige forløb finder højesteret, at stats-
kassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes med den ændring, at godtgørelsesbeløbene forrentes fra den 29.
november 2014.
statskassen skal betale sagens omkostninger for højesteret.
