                                          dom
afsagt den 25. oktober 2013 af østre landsrets 19. afdeling
(landsdommerne bo østergaard, linde jensen og lotte virkelyst johansen (kst.)).
19. afd. nr. b-3983-12:
1) lene dinesen
2) torben staal dinesen
(begge ved advokat anne vilslev petersen)
mod
natur- og miljøklagenævnet
(kammeradvokaten v/advokat britta moll bown)
odense rets dom af 22. oktober 2012 (bs 7-120/2012) er anket af lene dinesen og torben
staal dinesen med påstand om, at natur- og miljøklagenævnet tilpligtes at anerkende, at
natur- og miljøklagenævnets afgørelser af 13. juli 2011 og 6. januar 2012 er ugyldige.
indstævnte, natur- og miljøklagenævnet, har påstået stadfæstelse, dog at natur- og
miljøklagenævnet tilkendes sagsomkostninger for byretten.
supplerende sagsfremstilling
den omhandlede ejendom, beliggende strandstien 157, strib, 5500 middelfart, ligger i et
område, der i en bygningsvedtægt fra 1964 er udlagt til sommerhusområde.
                                               - 2 -
det daværende hus på ejendommen brændte den 9. februar 2008. den daværende ejer,
susanne lehrmann, anmeldte skaden til sit forsikringsselskab.
i januar 2009 rettede middelfart advokaterne på vegne susanne lehrmann henvendelse til
middelfart kommune og forespurgte om bebyggelsesmulighederne på ejendommen.
kommunen besvarede henvendelsen ved brev af 6. februar 2009. af brevet fremgår blandt
andet, at ejendommen var beliggende inden for sommerhusområde, og at et eventuelt
byggeprojekt skulle i høring hos kulturarvsstyrelsen, da ejendommen var beliggende nær et
fortidsminde.
i forbindelse med den verserende forsikringssag blev der den 12. maj 2009 foretaget en
besigtigelse af huset, og der blev udarbejdet en undersøgelsesrapport. af rapporten fremgår
blandt andet, at formålet med undersøgelsen var at få fastlagt omfanget af brandskaderne,
således at et udbudsprojekt til håndværkere kunne udfærdiges.
efter forsikringssagens afslutning solgte susanne lehrmann ejendommen til lene dinesen og
torben staal dinesen med overtagelsesdag den 1. juni 2010. af det betingede skøde fremgår
blandt andet, at lene dinesen og torben staal dinesen indtrådte i susanne lehrmanns
rettigheder i forhold til forsikringsselskabet, samt at de forpligtede sig til at anvende
brandforsikringssummen til genopførelse af et hus på ejendommen.
den 7. oktober 2010 fremsendte arkitekt karl c. k. rasmussen på vegne lene dinesen og
torben staal dinesen facadetegninger og snit til middelfart kommune til brug for fastsættelse
af niveauplan for den påtænkte bygning på ejendommen. af fremsendelsesbrevet fremgår
blandt andet, at arkitekten forinden havde haft en dialog med kulturarvsstyrelsen.
ved brev af 2. december 2010 meddelte middelfart kommune, at kommunen på baggrund af
det fremsendte materiale havde indlagt niveauplan for det skitserede projekt. i brevet
kommenterede kommunen en række dispensations- og overskridelsespunkter i det fremsendte
skitseforslag, herunder blandt andet ønsket om opførelse af helårsbeboelse i et
sommerhusområde. kommunen tilkendegav, at man var positivt indstillet over for dette, da
der var eksisterende helårsbeboelse på ejendommen. det fremgik, at alle dispensationspunkter
forudsatte forudgående høring af relevante parter.
                                                - 3 -
teknisk udvalg i middelfart kommune gav den 16. februar 2011, som meddelt ved brev af
21. februar 2011, tilladelse til opførelse af en helårsbolig på ejendommen. kommunen
meddelte ved afgørelsen endvidere særskilt tilladelse til helårsbeboelse. det fremgik, at
naboorienteringen havde medført indsigelse, hvorefter området ønskedes fastholdt til
ferieformål.
ved brev af 6. maj 2011 orienterede natur- og miljøklagenævnet middelfart kommune om
nævnets modtagelse af en klage over kommunens afgørelse. nævnet anmodede kommunen
om at redegøre for, hvordan det i afgørelsen anførte vedrørende retten til helårsbeboelse
skulle forstås.
middelfart kommune besvarede natur- og miljøklagenævnets henvendelse ved brev af 23.
maj 2011. af besvarelsen fremgår blandt andet, at der ikke ved kommunens afgørelse var
meddelt dispensation eller en personlig tilladelse til anvendelse af ejendommen til
helårsbeboelse, og at kommunen ikke anså retten til helårsbeboelse for bortfaldet.
natur- og miljøklagenævnet traf afgørelse i klagesagen den 13. juli 2011, hvorved nævnet
ophævede kommunens afgørelse. afgørelsen er gengivet i byrettens dom.
den 14. juli 2011 meddelte middelfart kommune dispensation fra naturbeskyttelseslovens §
18 om fortidsmindebeskyttelseslinjen, og den 30. september 2011 meddelte middelfart
kommune tilladelse til overskridelse af byggeretten på ejendommen på nogle nærmere
angivne områder.
endelig byggetilladelse til opførelse af nyt sommerhus blev meddelt ved brev af 11. oktober
2011. ved brev af samme dato orienterede kommunen om, at man betragtede afgørelsen af 2.
december 2010 om niveauplaner som en deltilladelse efter byggeloven.
den 18. oktober 2011 meddelte middelfart kommune lene dinesen og torben staal dinesen
en personlig tilladelse efter planlovens § 40, stk. 2, til anvendelse af ejendommen til
helårsbeboelse.
                                               - 4 -
ved brev af 9. november 2011 anmodede lene dinesen og torben staal dinesen natur- og
miljøklagenævnet om at genoptage sagen, hvilket blev afvist af natur- og miljøklagenævnet
den 6. januar 2012. afgørelsen er gengivet i byrettens dom.
der er efterfølgende blevet opført en bygning på ejendommen. bygningen er i bbr-registeret
registreret som sommerhus.
forklaringer
der er i landsretten afgivet supplerende forklaring af torben staal dinesen.
torben staal dinesen har supplerende forklaret blandt andet, at de havde kontakt til deres
arkitekt på byggeprojektet allerede fra april eller maj måned 2010. de havde tidligere haft en
sag ved naturklagenævnet og ville derfor være sikre på, at byggeprojektet kunne
gennemføres. de ville i gang hurtigst muligt, da de havde solgt deres hus. den personlige
dispensation til anvendelse af det planlagte hus til helårsbeboelse, som de fik, havde de det
dårligt med, men de følte sig nødsaget til at igangsætte byggeriet i foråret 2012. huset blev
færdigt ultimo februar 2013. han ejer en større virksomhed i middelfart. virksomheden har
adskillige afdelinger i udlandet, hvorfor en udstationering kan blive aktuel for dem i en
periode. som det er nu, vil de i den situation være afskåret fra at udleje huset som helårsbolig.
retsgrundlaget
planlovens § 38 a, § 40, og § 56, stk. 2, er sålydende:
      ”§ 38 a. en ejendom i et sommerhusområde må, medmindre andet er fastsat i en
      lokalplan eller i en af de planer, der er opretholdt ved § 68, stk. 2, ikke benyttes til
      anden anvendelse end boligformål, jf. §§ 40 og 41. en anvendelse, der er lovligt
      påbegyndt senest den 12. juni 1999, kan dog fortsætte, men retten hertil
      bortfalder, når den ikke har været udnyttet i 3 på hinanden følgende år, jf. § 56,
      stk. 2.
      § 40. en bolig i et sommerhusområde må bortset fra kortvarige ferieophold mv.
      ikke anvendes til overnatning i perioden fra 1. oktober til 31. marts, medmindre
      boligen blev anvendt til helårsbeboelse, da området blev udlagt til
      sommerhusområde, og retten til helårsbeboelse ikke senere er bortfaldet, jf. § 56,
      stk. 2.
                                                - 5 -
      stk. 2. kommunalbestyrelsen kan i særlige tilfælde dispensere fra forbuddet i stk.
      1. en dispensation bortfalder ved ejerskifte, og når boligen ikke længere anvendes
      til helårsbeboelse.
      § 56. en tilladelse eller dispensation efter denne lov bortfalder, hvis den ikke er
      udnyttet, inden 3 år efter at den er meddelt, eller ikke har været udnyttet i tre på
      hinanden følgende år.
      stk. 2. en hidtidig ret til at udnytte en ejendom på en måde, som er i strid med §
      38 a, en lokalplan eller en efter § 68, stk. 2, opretholdt plan, eller som ville kræve
      tilladelse eller dispensation efter denne lov, bortfalder, når retten ikke har været
      udnyttet i 3 på hinanden følgende år. dette gælder, selv om retten hviler på en
      tilladelse eller dispensation.”
bestemmelserne i § 56, stk. 1, og stk. 2, 1. pkt., har i det væsentlige samme indhold, som ved
planlovens ikrafttræden den 1. januar 1992 (lov nr. 388 af 6. juni 1991 om planlægning).
af lovforslaget (l 23, fremsat den 4. oktober 1990) fremgår af de specielle bemærkninger til
56:
      ”i stk. 1 indføres en generel forældelsesregel for ikke-udnyttede tilladelser eller
      dispensationer, svarende til bestemmelsen i by- og landzonelovens § 9, stk. 10.
      bestemmelsen indskrænker ikke adgangen til at meddele midlertidige tilladelser
      eller dispensationer.
      stk. 2 svarer til sommerhuslovens § 7b, stk. 1, og lovfæster generelt den hidtidige
      administrative praksis, hvorefter længerevarende ophold i en hidtil lovligt
      eksisterende anvendelse af en ejendom indebærer, at mellemkommende
      lovgivning eller planlægning skal respekteres. hvis retten til at udnytte en
      ejendom hviler på en egentlig tilladelse eller dispensation fra lovgivning eller
      planlægning, bortfalder tilladelsen eller dispensationen dog ikke på grund af
      ophold i udnyttelsen, medmindre dette er fastsat som et vilkår i det konkrete
      tilfælde eller fremgår af loven, sammenhold § 40, stk. 2 og § 41, stk. 3.”
bestemmelsen fik sin nuværende udformning ved lov nr. 512 af 12. juni 2009 om ændring af
lov om planlægning.
af lovforslaget (l 135, fremsat den 19. februar 2009) fremgår af de almindelige
bemærkninger bl.a.:
      ” 2.4. konsekvensrettelser, præciseringer mv.
      …
                                                 - 6 -
      endelig foreslås det at ændre planlovens § 56. de gældende regler omhandler
      bortfald af tilladelser, dispensationer, rettigheder o. lign. i forskellige situationer.
      bortfald efter § 56 kan ske i to forskellige sammenhænge: efter stk. 1 vil en
      meddelt tilladelse eller dispensation bortfalde, hvis den ikke er udnyttet inden for
      3 år. det forudsættes, at tilladelsen mv. ikke har været udnyttet. i stk. 2 er det
      konsekvenserne af et kontinuitetsbrud, der reguleres. her forudsættes en hidtidig
      rettighed, der udøves i strid med fx en lokalplan, eller som ville kræve en
      tilladelse eller dispensation efter planloven for at blive udøvet lovligt at have
      været udnyttet, men sker der en afbrydelse i udnyttelsen i mere end 3 på hinanden
      følgende år, vil retten til at udnytte tilladelsen mv. bortfalde.
      de rettigheder, der omtales i stk. 2, og som vil ophøre, hvis de ikke udnyttes i 3 på
      hinanden følgende år, omfatter ikke rettigheder, der hviler på en egentlig tilladelse
      eller dispensation, såfremt der ikke i tilladelsen mv. er fastsat vilkår om
      rettighedens bortfald i udtrykkeligt nævnte situationer. denne undtagelse om
      ’egentlige’ tilladelser fremgår af de oprindelige forarbejder til bestemmelsen, se
      lovforslag nr. 166 af 18. januar 1990 om planlægning, ft 1989-90 tillæg a sp.
      4470, men den har ikke fundet udtryk i hverken lovteksten eller den praksis, der
      har udviklet sig.
      planlovens § 56 foreslås derfor ændret, således at stk. 1 bringes i
      overensstemmelse med de tilsvarende bestemmelser i naturbeskyttelsesloven og
      råstofloven, hvorefter en tilladelse bortfalder, hvis den ikke har været udnyttet i 3
      på hinanden følgende år. stk. 2 ændres med henblik på at skabe større
      administrativ klarhed over de tilladelser og dispensationer, som vil være omfattet
      af bestemmelsen og dermed ensartethed i den heraf følgende arealanvendelse.”
sommerhuslovens § 7 b blev indført ved lov nr. 207 af 25. maj 1983 om ændring af lov om
sommerhuse og campering m.v.
sommerhuslovens § 7 b var sålydende:
      ”§ 7 b. retten til at anvende en beboelsesbygning som nævnt i § 7 a, stk. 3, til
      helårsbeboelse bortfalder, når bygningen ikke har været benyttet til helårsbeboelse
      i en periode på 3 år.
      stk. 2. en dispensation til at anvende en beboelsesbygning i et sommerhusområde
      til helårsbeboelse bortfalder, når bygningen ikke længere anvendes til
      helårsbeboelse. kommunalbestyrelsen kan dog opretholde dispensationen, hvis
      særlige grunde taler derfor.”
af lovforslaget (l 147, fremsat den 10. februar 1983) fremgår af de almindelige
bemærkninger bl.a.:
      ”forslagets baggrund.
      ved § 6 i lov nr. 288 af 26. juni 1975 om ændring af forskellige lovbestemmelser i
      anledning af lov om kommuneplanlægning og byggelov blev der i lov nr. 267 af
      7. juni 1972 om sommerhuse og campering m.v. som § 7 a indsat en bestemmelse,
                                         - 7 -
hvorefter der ikke i sommerhusområder må opføres bebyggelse til helårsbeboelse,
og bestående bebyggelse ikke må tages i brug til helårsbeboelse, medmindre
miljøministeren meddeler tilladelse dertil. …
et forbud mod helårsbeboelse i sommerhusområder fandtes allerede i gældende
bygningsvedtægter og byplanvedtægter. ved indsættelsen af forbuddet i
sommerhusloven ønskede man at opretholde dette almindeligt gældende forbud.
...
den planmæssige baggrund for forbudet mod helårsbeboelse i
sommerhusområder.
bestemmelsen om forbuddet mod helårsbeboelse i sommerhusområder er en
forudsætning for opretholdelse af den i by- og landzonelovens § 2, stk. 1,
foretagne opdeling af hele landet i byzoner, sommerhusområder og landzoner. for
hvert af disse områder er der i lovgivningen fastsat bestemte tilladte anvendelser.
hvis der i betydeligt omfang finder andre anvendelser sted, udhules
inddelingssystemet og dermed grundlaget for at varetage den fysiske
planlægnings formål.
kommunernes og andre offentlige myndigheders planlægning er foretaget ud fra
den forudsætning, at sommerhusområderne kun bebos i sommerhalvåret. der er
derfor ikke i tilknytning til sommerhusområder forudsat f.eks. social- og
sundhedsforanstaltninger, undervisningstilbud, offentlig transport, postbetjening,
renovation og dagligvareforsyning i samme omfang som til helårsområder.
selv om helårsbeboere i sommerhusområder i begyndelsen i en vis udstrækning
vil affinde sig hermed, vil der på et senere tidspunkt opstå stærke krav om
forbedring af serviceniveauet.
imødekommelse af sådanne krav vil påføre det offentlige en række uforudsete og
uhensigtsmæssige drifts- og anlægsudgifter. dette indebærer store økonomiske og
planlægningsmæssige problemer for kommunerne, og hvis de ikke selv kan styre
udviklingen, er der risiko for fejlinvesteringer.
spredning af helårsbeboelse til sommerhusområderne vil endvidere vanskeliggøre
en rationel udnyttelse af allerede eksisterende anlæg i byzone.
der er også et hensyn at tage til det store flertal, der ønsker at benytte deres
sommerhus som fritidshus. kommer der et større antal helårsbeboere, vil det
uundgåeligt føre til krav om gadebelysning, asfaltering af veje, anlæg af fortove
m.v., og dermed vil områderne efterhånden miste deres oprindelige præg og de
hermed forbundne miljømæssige kvaliteter.
en sådan udvikling kan endvidere modvirke en rekreativ udnyttelse af
sommerhusområderne, idet den antagelig vil medføre en stigning i
ejendomspriserne samt forøgede ejendomsskatter.
endelig skal nævnes, at bestemmelsen også beskytter den danske natur. en
gradvis overgang til helårsanvendelse af sommerhusområderne vil skabe behov
for udlæg af nye rekreative områder, hvilket vil lægge et øget pres på de i forvejen
begrænsede naturmæssige ressourcer, der er egnede til en rekreativ udnyttelse.
dette vil stride mod grundlaget for regionplanlægningen.
                                               - 8 -
      …”
endvidere fremgår af de specielle bemærkninger til § 7 b:
      ” der har været anlagt den praksis, at en længerevarende afbrydelse (ca. 1 år) af
      en i øvrigt lovlig helårsbeboelse i sommerhusområder medfører, at retten til
      helårsbeboelse bortfalder. ud fra retssikkerhedsmæssige hensyn anses det for
      rigtigst at lovfæste reglen. man har anset en frist på 3 år for rimelig.
      i forbindelse med meddelelse af en personlig dispensation til helårsbeboelse
      tinglyses en deklaration herom på ejendommen. normalt udformes deklarationen,
      således at tilladelsen bortfalder ved ejerens død, ved salg, udlejning eller anden
      overdragelse af brugsretten til ejendommen. dog kan ejerens ægtefælle fortsætte
      beboelsen på samme vilkår. administrationen af disse ordninger har været
      således, at deklarationen er blevet aflyst straks ved fraflytning af ejendommen.
      ved den i stk. 2 foreslåede bestemmelse har man ønsket at åbne mulighed for, at
      dispensationen kan bevares ved korterevarende afbrydelse af beboelsen f.eks. i
      forbindelse med udstationering og lignende, hvor det er tanken at tage fast ophold
      på ejendommen igen.”
procedure
parterne har for landsretten gentaget deres anbringender for byretten og har i det væsentlige
procederet i overensstemmelse hermed.
lene dinesen og torben staal dinesen har supplerende gjort gældende, at omkostningerne
for byretten med rette er ophævet i medfør af retsplejelovens § 312, stk. 2. til støtte herfor har
lene dinesen og torben staal dinesen nærmere anført, at der ikke findes trykt retspraksis
vedrørende forståelsen af planlovens § 56, stk. 2, i relation til nedbrændte boliger, og at sagen
derfor er principiel. endvidere har de anført, at middelfart kommune under hele forløbet har
bidraget til deres opfattelse af, at de kunne opføre en helårsbolig på ejendommen. af de
anførte grunde bør omkostningerne for landsretten tillige ophæves, såfremt landsretten måtte
stadfæste byrettens afgørelse i sagen.
natur- og miljøklagenævnet har supplerende gjort gældende, at nævnet skal tilkendes
sagsomkostninger, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1, også for byretten. det forhold at der ikke
findes trykt retspraksis om fortolkningen og anvendelsen af planlovens § 56, stk. 2, i netop
den situation, at det lovligt eksisterende hus var nedbrændt, er ikke tilstrækkeligt til at ophæve
                                               - 9 -
sagsomkostningerne. sagen er ikke principiel, og der findes allerede retspraksis om
planlovens § 56, stk. 2. nævnet har endvidere på intet tidspunkt bidraget til lene dinesen og
torben staal dinesens opfattelse af, at de kunne opføre en helårsbolig på ejendommen. der er
derfor ikke grundlag for at fravige udgangspunktet i retsplejelovens § 312, stk. 1.
landsrettens begrundelse og resultat
det er ubestridt, at den omhandlede ejendom, der ligger i et sommerhusområde, på
tidspunktet for branden den 9. februar 2008 havde været anvendt som og havde status af
helårsbeboelse.
spørgsmålet er derfor også for landsretten, om retten til at udnytte ejendommen til
helårsbeboelse er bortfaldet, fordi retten ikke har været udnyttet i 3 på hinanden følgende år,
jf. planlovens § 56, stk. 2. det fremgår herved om sagsforløbet, at appellanterne med
overtagelsesdag den 1. juni 2010 erhvervede ejendommen med henblik på genopførelse af en
helårsbolig på ejendommen, at teknisk udvalg i middelfart kommune den 16. februar 2011,
som meddelt ved brev af 21. februar 2011, gav tilladelse til, at ejendommen kunne anvendes
til helårsbolig, at natur- og miljøklagenævnet den 13. juli 2011 ophævede denne afgørelse, at
middelfart kommune den 11. oktober og den 18. oktober 2011 meddelte appellanterne
henholdsvis byggetilladelse og personlig tilladelse efter planlovens § 40, stk. 2, til
helårsbeboelse i sommerhus, at natur- og miljøklagenævnet den 6. januar 2012 afslog at
genoptage sagen, at appellanternes byggeri på ejendommen blev sat i gang i april 2012, og at
byggeriet er blevet afsluttet i februar 2013.
ved vurderingen lægger landsretten vægt på, at vedtagelsen af § 7 b i lov nr. 207 af 25. maj
1983 om ændring af lov om sommerhuse og campering m.v. indebar en lovfæstelse af en
praksis, hvorefter en længerevarende afbrydelse (ca. 1 år) af en i øvrigt lovlig helårsbeboelse i
sommerhusområder medførte, at retten til helårsbeboelse bortfaldt. af retssikkerhedsmæssige
hensyn blev reglen lovfæstet, idet en frist på 3 år blev anset for rimelig, jf. herved
bemærkningerne til bestemmelsen i lovforslaget (l 147/1983). det fremgår af de almindelige
bemærkninger til lovforslaget blandt andet, at en gradvis overgang til helårsanvendelse af
sommerhusområderne vil skabe behov for udlæg af nye rekreative områder, hvilket vil lægge
pres på de i forvejen begrænsede naturmæssige ressourcer, der er egnede til en rekreativ
                                               - 10 -
udnyttelse, hvilket vil stride mod grundlaget for regionplanlægningen. det fremgår af
bemærkningerne til lovens § 7 a, hvorefter kommunalbestyrelsen i stk. 2 ”i særlige tilfælde”
kan dispensere fra forbuddet mod helårsbeboelse, at bestemmelsen også fremtidig skal
administreres restriktivt.
landsretten finder det herefter bedst stemmende med planlovens regler om
sommerhusområder, jf. herved planlovens § 38 a og § 40, og formålet hermed og med
bestemmelsen i planlovens § 56, som viderefører sommerhuslovens § 7 b, at planlovens § 56,
stk. 2, fortolkes med vægt på bestemmelsens ordlyd.
landsretten tiltræder, at tidspunktet for branden – den 9. februar 2008 – fastlægger
begyndelsestidspunktet for 3 års fristen, og at udnyttelse af retten til helårsbeboelse kræver en
vis fysisk aktivitet på ejendommen i perioden eller i umiddelbar tilknytning til periodens
udløb. da landsretten finder, at middelfart kommunes tilladelse af 21. februar 2011 til
helårsbeboelse, som natur- og miljøklagenævnet ophævede, ikke i sig selv indebærer en
udnyttelse af retten til helårsbeboelse efter planlovens § 56, stk. 2, og idet det tiltrædes, at det
videre forløb, herunder appellanternes forventninger, af de grunde, som byretten har anført,
ikke kan føre til en anden vurdering, finder landsretten herefter, at der ikke er grundlag for at
anse natur- og miljøklagenævnets afgørelser for ugyldige.
landsretten stadfæster derfor byrettens dom, idet landsretten finder, at natur- og
miljøklagenævnet skal tilkendes sagsomkostninger også for byretten.
landsretten finder, at appellanterne til natur- og miljøklagenævnet i sagsomkostninger for
begge retter efter sagens karakter, omfang og udfald skal betale 65.000 kr. beløbet indeholder
moms og angår udgift til advokat.
landsretten finder ikke tilstrækkeligt grundlag for at fravige udgangspunktet i retsplejelovens
§ 312, stk. 1, hvorefter den tabende part skal erstatte modpartens udgifter.
                                   t h i k e n d e s f o r r e t:
byrettens dom stadfæstes.
                                            - 11 -
i sagsomkostninger for begge retter skal appellanterne, lene dinesen og torben staal
dinesen betale 65.000 kr. til indstævnte, natur- og miljøklagenævnet.
det idømte betales inden 14 dage efter denne doms afsigelse.
sagsomkostningerne forrentes efter rentelovens § 8 a.
