                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 20. marts 2018
sag 202/2017
(2. afdeling)
ankenævnet for patienterstatningen
(advokat sanne h. christensen)
mod
a
(advokat martin laursen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i horsens den 9. november 2016 og af vestre
landsrets 14. afdeling den 15. juni 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, poul dahl jensen,
henrik waaben, kurt rasmussen og anne louise bormann.
påstande
kærende, ankenævnet for patienterstatningen, har påstået stadfæstelse af byrettens kendelse.
indkærede, a, har påstået stadfæstelse af landsrettens kendelse.
sagsfremstilling
a brækkede den 7. december 2003 sin venstre arm. på baggrund af behandlingen af bruddet
på horsens sygehus anerkendte patientforsikringen den 22. september 2004, at a var påført
en patientskade, og han blev tilkendt erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, erhvervsevnetab og
varigt mén mv., senest ved afgørelse af 25. september 2007. den 4. november 2010 anmodede
a om genoptagelse, jf. erstatningsansvarslovens § 11, hvilket blev afslået af patientforsikrin-
gen ved afgørelse af 3. marts 2011, som blev stadfæstet af patientskadeankenævnet den 2.
december 2011. den 11. maj 2012 anmodede a på ny om genoptagelse. den 12. oktober
                                               - 2 -
2012 afslog patientforsikringen på ny at genoptage sagen, og den 21. august 2013 stadfæstede
patientskadeankenævnet (nu ankenævnet for patienterstatningen) patientforsikringens af-
gørelse. afgørelsen er truffet på grundlag af bl.a. en speciallægeerklæring af 25. januar 2012
og oplysninger fra en lægeundersøgelse den 15. august 2012.
a indbragte afgørelsen for retten i horsens. under retssagens forberedelse blev sagen i maj
2014 forelagt for arbejdsmarkedets erhvervssikring med henblik på en vejledende udtalelse
om as varige mén og erhvervsevnetab i anledning af den anerkendte patientskade. a blev i
2015 og 2016 opereret i underarm/håndled. den 23. august 2016 anmodede arbejdsmarkedets
erhvervssikring om en ny speciallægeerklæring fra en speciallæge i ortopædkirurgi med hen-
blik på en erklæring efter den seneste operation. ankenævnet protesterede mod indhentelsen,
og byretten afsagde den 9. november 2016 kendelse om, at sagen ikke skulle udsættes på, at a
indhentede en ny ortopædkirurgisk speciallægeerklæring. byretten begrundede dette med, at
det er ankenævnets afgørelse af 21. august 2013, der er til prøvelse, og dermed hvorvidt der
på dette tidspunkt var grundlag for genoptagelse. byretten anførte endvidere, at det måtte
præciseres over for arbejdsmarkedets erhvervssikring, at udtalelsen må baseres på de oplys-
ninger, der forelå på tidspunktet for denne afgørelse, herunder speciallægeerklæringen af 25.
januar 2012.
byrettens afgørelse blev indbragt for vestre landsret, der ved kendelse af 15. juni 2017 tillod,
at a indhentede en ny ortopædkirurgisk speciallægeerklæring. landsrettens præmisser citerer
fra forarbejderne til erstatningsansvarslovens § 11 og konkluderer, at bestemmelsen må for-
stås således, at der i sager om genoptagelse kan indhentes og lægges vægt på yderligere op-
lysninger til belysning af skadelidtes helbredsmæssige tilstand, selv om disse ikke forelå på
tidspunktet for den afgørelse, der er til prøvelse, hvis de vurderes af væsentlig betydning for
sagens afgørelse. da a har undergået to operationer siden ankenævnets afgørelse, fandt lands-
retten, at det ikke på forhånd kunne udelukkes, at en ny speciallægeerklæring ville bidrage til
sagens oplysning.
anbringender
ankenævnet for patienterstatningen har anført navnlig, at det er uden relevans for sagens tvist
at indhente en ny ortopædkirurgisk speciallægeerklæring, og at denne bevisførelse derfor bør
afskæres, jf. retsplejelovens § 341. domstolenes prøvelse af ankenævnets afgørelse må af-
                                                - 3 -
grænses til det, som ankenævnet har eller burde have forholdt sig til ved afgørelsen, og prø-
velsen er således afgrænset til spørgsmålet om, hvorvidt der på afgørelsestidspunktet var
grundlag for at genoptage sagen i medfør af erstatningsansvarslovens § 11.
når det i forarbejderne til erstatningsansvarslovens § 11 er anført, at der med udtrykket ”sa-
gens faktiske omstændigheder ændrer sig væsentligt i forhold til dem, der blev lagt til grund
ved sagens afslutning”, tilsigtes en retstilstand, der svarer til de almindelige processuelle reg-
ler om dommes bindende virkning. dette må i en sag som denne forstås på den måde, at anke-
nævnet ved afgørelsen af, om der er anledning til at genoptage en sag, alene kan inddrage nye
oplysninger efter sagens seneste afslutning. der er ikke grundlag for at strække bemærknin-
gerne så vidt, at domstolene ved efterprøvelsen af ankenævnets afgørelse kan inddrage nye
oplysninger, som ikke kunne eller burde have foreligget, da ankenævnet traf afgørelse i gen-
optagelsessagen, og derved bryde med de almindeligt gældende principper for domstolenes
prøvelse af forvaltningens afgørelser.
ankenævnet skal ikke ensidigt og uden egentlig anmodning fra a påbegynde en sag om gen-
optagelse, blot fordi ankenævnet måtte blive bekendt med nye oplysninger vedrørende a. er-
statningsansvarslovens § 11 forudsætter da også udtrykkeligt, at genoptagelsen alene sker på
skadelidtes begæring.
ankenævnet er ikke enig i, at det eksisterende system er ”et tungt bureaukratisk system”. der-
imod synes systemet at være velfungerende og effektivt. i tilfælde, hvor der verserer en rets-
sag, er patientskademyndighederne og domstolene altid indstillet på at få behandlet sagerne så
effektivt og hurtigt som muligt, og det foregår oftest på den måde, at eventuelt sideløbende
administrative afgørelser om genoptagelse mv. samles i den verserende retssag, og forvaltnin-
gens afgørelser undergår dermed domstolens prøvelse under samme sag. derved iagttages
både lovgivningens forudsætning om en administrativ prøvelse, de almindelige principper om
domstolenes prøvelse af forvaltningens afgørelser og hensynet til en hurtig og effektiv ef-
terprøvelse af forvaltningens afgørelser.
det bestrides, at ankenævnet ved accept af formuleringen af forelæggelsesbrevet til arbejds-
markedets erhvervssikring derved også har accepteret indhentelse af en ny speciallægeerklæ-
ring. det burde dog i brevet have været præciseret, at vurderingen skulle foretages på bag-
                                              - 4 -
grund af de oplysninger, der forelå frem til den 21. august 2013. at dette ikke skete, er navn-
lig i lyset af sagens udvikling beklageligt.
a har anført navnlig, at der hverken i ordlyden af eller formålet med erstatningsansvarslovens
§ 11 er grundlag for at indlægge nogen tidsmæssig begrænsning i forhold til, hvornår i forlø-
bet de nye oplysninger fremkommer. tværtimod kræver bestemmelsen, at der er tale om nye
oplysninger, som ikke var eller kunne være fremlagt i forbindelse med den første behandling
af sagen. dermed gøres det gældende, at erstatningsansvarslovens § 11 giver hjemmel til at
inddrage alle nye oplysninger, der er fremkommet efter sagens afslutning, i forbindelse med
en genoptagelse af en erstatningssag – herunder as patientskadesag.
de relevante myndigheder har ved fremkomsten af væsentlige nye oplysninger altid mulighed
for at genoptage patientskadesagen af egen drift på forvaltningsretligt grundlag, hvor der så
kan træffes en ny afgørelse. ankenævnet kunne således have genoptaget sagen af egen drift
på baggrund af de nye oplysninger efter as operation i 2016. det forhold, at ankenævnet ikke
har genoptaget sagen, må tages som udtryk for, at de ikke har fundet grundlag for en genopta-
gelse ud fra disse nye oplysninger.
der er intet retssikkerhedsmæssigt betænkeligt ved, at domstolene i prøvelsen af sager vedrø-
rende genoptagelse også inddrager oplysninger, der er fremkommet under retssagen og der-
med efter myndighedens afgørelse. alt andet vil føre til et uholdbart tungt bureaukratisk sy-
stem, hvor a særskilt skulle have anmodet ankenævnet om genoptagelse af sagen både i 2015
og 2016, hvor han blev opereret, også selv om der allerede verserede en retssag om genopta-
gelsesspørgsmålet. hensynet til sagens materielt rigtige afgørelse taler også herfor.
ankenævnet har accepteret formuleringen af forelæggelsesbrevet til arbejdsmarkedets er-
hvervssikring og har derved også accepteret indhentelse af en ny speciallægeerklæring, som
arbejdsmarkedets erhvervssikring har fundet nødvendig for at kunne foretage den anmodede
vurdering af sagen.
                                                - 5 -
højesterets begrundelse og resultat
sagen ved retten i horsens angår prøvelse af ankenævnet for patienterstatningens afgørelse
af 21. august 2013 om afslag på at genoptage as erstatningssag, jf. erstatningsansvarslovens §
11.
spørgsmålet for højesteret er, om hovedforhandlingen i sagen skal afvente indhentelse af en
ny speciallægeerklæring, eller om en sådan erklæring – som antaget af byretten – må anses for
uden betydning for sagen, jf. retsplejelovens § 341.
efter erstatningsansvarslovens § 11 kan en afsluttet sag om godtgørelse eller erstatning gen-
optages på skadelidtes begæring, hvis sagens faktiske omstændigheder ændrer sig væsentligt i
forhold til dem, der blev lagt til grund ved sagens afslutning. der er hverken i bestemmelsen
eller dens forarbejder taget stilling til, om der ved domstolenes efterprøvelse af en forvalt-
ningsafgørelse om afslag på genoptagelse kan tages hensyn til ændringer, der er indtruffet
efter det tidspunkt, hvor forvaltningsmyndigheden afslog at genoptage sagen.
højesteret finder, at domstolenes prøvelse af ankenævnets afgørelse må ske på grundlag af as
forhold på tidspunktet for ankenævnets afgørelse. dette indebærer, at oplysninger, som ikke
forelå for ankenævnet, kan indgå i sagen, hvis de belyser hans forhold på tidspunktet for afgø-
relsen. oplysninger om senere ændringer i hans helbredstilstand, der eventuelt kan begrunde,
at der på et senere tidspunkt end 21. august 2013 har været grundlag for at genoptage sagen,
er derimod uden betydning for domstolenes prøvelse af afslaget på genoptagelse.
højesteret lægger til grund, at den speciallægeerklæring om as helbredsforhold ”efter seneste
operation”, som arbejdsmarkedets erhvervssikring har anmodet om, har til formål at belyse
hans helbredsforhold på nuværende tidspunkt og ikke på tidspunktet for ankenævnets afgørel-
se af 21. august 2013.
højesteret finder på den anførte baggrund, at en sådan speciallægeerklæring må antages at
være uden betydning for sagen, og at der derfor ikke er grundlag for at udsætte sagen herpå.
højesteret stadfæster herefter byrettens kendelse.
                                             - 6 -
højesteret bemærker, at det må præciseres over for arbejdsmarkedets erhvervssikring, at den
vejledende udtalelse om as méngrad og erhvervsevnetabsprocent skal afgives på grundlag af
hans forhold den 21. august 2013.
                                       thi bestemmes:
byrettens kendelse stadfæstes.
kæreafgiften tilbagebetales ankenævnet for patienterstatningen.
i sagsomkostninger for landsret og højesteret skal a betale 10.000 kr. til ankenævnet for
patienterstatningen. beløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretskendelses afsi-
gelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
