                             højesterets dom
                          afsagt fredag den 17. august 2018
sag 108/2017
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat steen petersen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aarhus den 17. juni 2016 og af vestre landsrets
15. afdeling den 11. januar 2017.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, poul dahl jensen, henrik
waaben, michael rekling og jens kruse mikkelsen.
påstande
dommen er anket af t med påstand om frifindelse, subsidiært formildelse.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
t, der er dansk statsborger og har bopæl i danmark, blev den 8. september 2014 anholdt af de
tyske myndigheder, idet han i hannover havde ført en personbil med en promille på mindst
1,92. de tyske myndigheder inddrog foreløbigt hans kørekort frem til den 25. september
2014, hvor det blev returneret til ham.
efter det oplyste klippede t på et tidspunkt i efteråret 2014 kørekortet i stykker, og han har
oplyst, at han ikke har ført bil siden den 8. september 2014.
                                               - 2 -
ved dom af 17. november 2014 blev han af amtsgericht hannover i tyskland fundet skyldig
i spirituskørsel og idømt en bøde på 690 eur og blev samtidig frakendt førerretten i tysk-
land i 9 måneder. det fremgår af afgørelsen, at der ved udmålingen af frakendelsestiden blev
taget højde for det tidsrum, hvori kørekortet havde været inddraget. afgørelsen blev forkyndt
den 11. juni 2015 og blev endelig den 26. juni 2015. frakendelsestiden på de 9 måneder udløb
den 25. marts 2016.
i slutningen af december 2014 blev sagen oversendt til politiet i danmark. østjyllands politi
orienterede ved brev af 2. januar 2015 t om, at han senere ville modtage en indkaldelse til et
retsmøde, hvorunder anklagemyndigheden med hjemmel i straffelovens § 11 ville nedlægge
påstand om frakendelse af førerretten i danmark med baggrund i spirituskørslen i tyskland.
ved anklageskrift af 2. september 2015 blev der rejst tiltale mod ham i overensstemmelse
hermed.
ved dom af 17. juni 2016 frakendte retten i aarhus t førerretten i 3 år. den 29. juni 2016
ankede han sagen til vestre landsret, der den 11. januar 2017 stadfæstede byrettens dom.
ved ankemeddelelse af 30. maj 2017 blev sagen indbragt for højesteret på baggrund af pro-
cesbevillingsnævnets anketilladelse af 22. maj 2017.
efter landsrettens dom den 11. januar 2017 var t uden førerret i danmark frem til den 31. maj
2017, hvor fuldbyrdelsen af dommen blev standset som følge af anken til højesteret, dvs. i 4
måneder og 20 dage.
under sagens behandling for højesteret har der været rejst spørgsmål om præjudiciel fore-
læggelse for eu-domstolen, og efter anmodning fra rigsadvokaten har justitsministeriet efter
behandling i juridisk specialudvalg afgivet en udtalelse herom. højesteret besluttede den 7.
marts 2018 ikke at foretage præjudiciel forelæggelse for eu-domstolen, da det var højeste-
rets foreløbige opfattelse, at der ikke bestod en rimelig tvivl om fortolkningen af artikel 50 i
den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder og om europa-parlamentet
og rådets direktiv 2006/126/ef af 20. december 2006 om kørekort (tredje kørekortdirektiv).
                                                - 3 -
retsgrundlag
færdselslovens § 134, stk. 1, lyder:
      ”lovens bestemmelser om straf og frakendelse af førerretten finder med de begræns-
      ninger, der følger af straffelovens §§ 7, 10, 10 a og 10 b, også anvendelse på handlinger
      foretaget i udlandet.”
straffelovens § 11 lyder:
      ”er en person, der har dansk indfødsret, bosat i den danske stat eller har lignende fast
      ophold her i landet, i en fremmed stat straffet for en handling, der efter dansk ret kan
      medføre frakendelse eller fortabelse af kald eller erhverv eller anden rettighed, kan fra-
      kendelse heraf ske efter offentlig påtale her i landet.”
straffelovens § 11 fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 490 af 17. juni 2008 om æn-
dring af bl.a. straffeloven. lovforslaget byggede på jurisdiktionsudvalgets betænkning
nr. 1488/2007 om dansk straffemyndighed. af betænkningens s. 138-140 fremgår bl.a.:
      ”kapitel 9. rettighedsfortabelse
      …
      9.2. straffelovens § 11
      …
      9.2.4. straffelovens § 11 om udenlandske afgørelsers (manglende) negative retskraft i
      forhold til en dansk sag om frakendelse og fortabelse af rettigheder angår efter sin ord-
      lyd tilfælde, hvor en person er straffet i udlandet. bestemmelsen finder også anvendelse
      i tilfælde, hvor der i udlandet tillige er taget stilling til spørgsmålet om frakendelse eller
      fortabelse af andre rettigheder, jf. eksempelvis den ovenfor omtalte u 1980.163 h om
      førerretsfrakendelse i sverige.
      frakendelse og anden rettighedsfortabelse angår i almindelighed alene vedkommendes
      rettigheder i det land, hvor frakendelsen eller rettighedsfortabelsen sker, jf. eksempelvis
      den under afsnit 9.1.2 omtalte u 1991.470 v om førerretsfrakendelse i danmark. den
      pågældende person kan derfor normalt ikke med føje gå ud fra, at der med afgørelsen i
      udlandet også er gjort op med vedkommendes muligheder for at erhverve eller bevare
      rettigheder i andre lande, herunder danmark. der er dermed intet forventningssyns-
      punkt, som kan begrunde, at udenlandske afgørelser, hvor der ud over straf tillige er ta-
      get stilling til spørgsmålet om frakendelse eller fortabelse af andre rettigheder, tillægges
      en vidererækkende negativ retskraft end udenlandske afgørelser, hvor der alene er på-
      lagt straf.
      måtte en udenlandsk afgørelse om straf også omfatte stillingtagen til spørgsmålet om
      frakendelse eller fortabelse af vedkommendes rettigheder her i landet – hvilket forud-
      sætter, at danmark har forpligtet sig internationalt til at anerkende sådanne udenlandske
      afgørelser – afhænger den udenlandske afgørelses negative retskraft af rækkevidden af
      den internationale forpligtelse. det må således afgøres ud fra en konkret fortolkning af
                                                - 4 -
     det relevante internationale retsgrundlag, om myndighederne i danmark er afskåret fra i
     medfør af straffelovens § 11 at rejse selvstændig sag ved de danske domstole om fra-
     kendelse eller fortabelse af rettigheder som følge af den handling, der danner grundlag
     for den udenlandske afgørelse. den almindelige formodning må dog være, at myndig-
     hederne i danmark vil være afskåret fra i en sådan situation at rejse en ny sag, der ved-
     rører spørgsmålet om frakendelse eller anden rettighedsfortabelse.
     9.2.5. som eksempel på udenlandske afgørelser om frakendelse mv., der tillige angår
     rettigheder her i landet, kan nævnes afgørelser truffet af en anden eu-medlemsstat om
     frakendelse af førerretten.
     efter eu-direktivet om kørekort må ingen person være indehaver af mere end ét eu-
     kørekort, og en medlemsstat skal bl.a. afslå at udstede et kørekort til en person, hvis
     eu-kørekort er begrænset, suspenderet eller inddraget i en anden medlemsstat. en afgø-
     relse om frakendelse af et eu-kørekort i én medlemsstat vil således også i et vist om-
     fang have virkning i alle de øvrige medlemsstater.
     der er ikke i direktivet taget stilling til, om frakendelse af et eu-kørekort i én medlems-
     stat udelukker en anden medlemsstat fra at rejse sag med henblik på frakendelse af fø-
     rerretten dér. om dette er muligt, må således afgøres ud fra en fortolkning af direktivet
     og andre relevante eu-retsakter, herunder om fornødent efter præjudiciel forelæggelse
     for ef-domstolen.”
i bemærkningerne til lovforslaget hedder det bl.a. (folketingstidende 2007-2008, 2.
samling, tillæg a, lovforslag nr. l 16, s. 553-554 og 572):
     ”2. gældende ret
     …
     2.5. rettighedsfrakendelse
     2.5.1. straffelovens § 10 a regulerer, i hvilket omfang det er muligt i danmark at idøm-
     me straf (dvs. fængsel eller bøde) for en handling, der allerede er pådømt i udlandet.
     bestemmelsen angår derimod ikke muligheden for under en sådan ny sag at idømme
     andre retsfølger end straf (f.eks. rettighedsfortabelse og konfiskation).
     det følger imidlertid af straffelovens § 11, at frakendelse eller fortabelse af kald eller
     erhverv eller anden rettighed kan ske her i landet over for en person med dansk tilknyt-
     ning (statsborgerskab eller bopæl), hvis vedkommende i udlandet er straffet for en hand-
     ling, der efter dansk ret kan medføre en sådan rettighedsfortabelse.
     straffelovens § 11 finder anvendelse, selv om der ved den udenlandske dom også er ta-
     get stilling til spørgsmålet om rettighedsfortabelse, jf. f.eks. højesterets dom af 9. januar
     1980 (gengivet i ugeskrift for retsvæsen 1980, side 163), hvor tiltalte i sverige var
     idømt fængsel i 1 måned og frakendt førerretten i 1 år for spirituskørsel. ved en sag her
     i landet blev tiltalte efterfølgende frakendt førerretten i 5 år. højesteret anførte i dom-
     men, at de i § 10, stk. 2, § 10 a og § 10 b indeholdte begrænsninger i adgangen til at på-
     lægge sanktioner for retsbrud begået i udlandet ikke fandtes at være anvendelige ved fø-
     rerretsfrakendelser.
                                                 - 5 -
      …
      3. lovforslagets udformning
      …
      3.8. rettighedsfrakendelse
      3.8.1. udvalget finder, at det fortsat bør være muligt at rejse selvstændig dansk sag om
      frakendelse eller anden fortabelse af rettigheder i anledning af strafbare handlinger, der
      allerede har ført til straf i udlandet, uanset om der ved den udenlandske afgørelse ud
      over straf tillige er sket rettighedsfortabelse (f.eks. frakendelse af førerretten som følge
      af spirituskørsel).
      hvis der ved den udenlandske afgørelse undtagelsesvis er taget stilling til spørgsmålet
      om frakendelse af vedkommendes rettigheder her i landet (og ikke kun vedkommendes
      rettigheder i det pågældende udland), vil danmark efter omstændighederne folkeretligt
      kunne være forpligtet til at afstå fra at rejse en selvstændig frakendelsessag. en sådan ne
      bis in idem-virkning vil imidlertid forudsætte, at danmark i det konkrete tilfælde har
      forpligtet sig til at anerkende den udenlandske afgørelse om (bl.a.) frakendelse af ret-
      tigheder her i landet. endvidere vil det afhænge af en konkret fortolkning af det relevan-
      te retsgrundlag (konvention mv.), i hvilket omfang den udenlandske afgørelse har ne bis
      in idem-virkning.
      udvalget finder på den baggrund ikke grundlag for at foreslå en ny generel bestemmelse
      om den nærmere rækkevidde af ne bis in idem-virkningen af sådanne udenlandske afgø-
      relser.
      …
      3.8.3. justitsministeriet er enig i udvalgets overvejelser og forslag vedrørende mulighe-
      den for her i landet at rejse selvstændig sag om frakendelse eller anden fortabelse af ret-
      tigheder i anledning af strafbare handlinger, der allerede har ført til straf i udlandet, og
      lovforslaget er udformet i overensstemmelse hermed.”
artikel 4 i protokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskonvention lyder:
      ”artikel 4
      ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange
      1. under én og samme stats jurisdiktion skal ingen i en straffesag på ny kunne stilles for
      en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvilken han allerede er blevet en-
      deligt frikendt eller domfældt i overensstemmelse med denne stats lovgivning og straf-
      feretspleje.
      2. bestemmelserne i foregående stykke forhindrer ikke genoptagelse af sagen i overens-
      stemmelse med vedkommende stats lovgivning og strafferetspleje, såfremt der forelig-
      ger bevis for nye eller nyopdagede kendsgerninger, eller såfremt der i den tidligere ret-
      tergang er begået en grundlæggende fejl, som kunne påvirke sagens udfald.
      3. der kan ikke ske fravigelse fra denne artikel i medfør af artikel 15 i konventionen.”
europa-parlamentet og rådets direktiv 2006/126/ef af 20. december 2006 om kørekort (tred-
je kørekortdirektiv) indeholder bl.a. følgende præambelbetragtninger:
                                                - 6 -
     ”(2) kørekortreglerne er nødvendige elementer i den fælles transportpolitik, bidrager til
     at forbedre færdselssikkerheden på vejene og fremmer den frie bevægelighed for perso-
     ner, som bosætter sig i en anden medlemsstat end den, der har udstedt deres kørekort.
     de individuelle transportmidlers store udbredelse betyder, at det fremmer personers frie
     bevægelighed og etableringsfrihed, hvis de er i besiddelse af et kørekort, som værtssta-
     ten godkender. trods fremskridt med harmonisering af kørekortreglerne findes der sta-
     dig væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne for så vidt angår hyppigheden for kø-
     rekortfornyelse og med hensyn til køretøjskategorier, hvor der er behov for yderligere
     harmonisering, hvis fællesskabets politik skal realiseres.
     …
     (15) medlemsstaterne bør desuden ud fra hensynet til færdselssikkerheden kunne an-
     vende de nationale forskrifter for inddragelse, suspension, fornyelse og annullation af
     kørekortet for alle kørekortindehavere, som har deres sædvanlige bopæl på deres områ-
     de.”
direktivets artikel 11 lyder:
     ”artikel 11
     forskellige bestemmelser om ombytning, inddragelse, erstatning og anerkendelse af kø-
     rekort
     1. når indehaveren af et gyldigt nationalt kørekort udstedt i en medlemsstat får sædvan-
     lig bopæl i en anden medlemsstat, kan han anmode om at få sit kørekort ombyttet med
     et tilsvarende kørekort. den medlemsstat, der foretager ombytningen, skal kontrollere,
     hvilken kategori det hidtidige kørekort er gyldigt til.
     2. med forbehold af overholdelsen af territorialprincippet i straffelove og -bestemmelser
     kan bopælsmedlemsstaten på indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden
     medlemsstat, anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspensi-
     on, inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå
     ombytte dette kørekort.
     …
     4. en medlemsstat skal nægte at udstede et kørekort til en ansøger, hvis kørekort er be-
     grænset, suspenderet eller inddraget i en anden medlemsstat.
     en medlemsstat skal nægte at anerkende gyldigheden af ethvert kørekort, der er udstedt
     af en anden medlemsstat til en person, hvis kørekort er begrænset, suspenderet eller
     inddraget på førstnævnte stats område.
     …”
den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder bestemmer bl.a.:
     ”artikel 50
     ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for samme lovovertrædelse
     ingen skal i en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lov-
     overtrædelse, for hvilken den pågældende allerede er blevet endeligt frikendt eller dom-
     fældt i en af unionens medlemsstater i overensstemmelse med lovgivningen.
                                              - 7 -
     …
     artikel 52
     rækkevidde og fortolkning af rettigheder og principper
     stk. 1. enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes
     ved dette charter, skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders
     og friheders væsentligste indhold. under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan
     der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af
     almen interesse, der er anerkendt af unionen, eller et behov for beskyttelse af andres
     rettigheder og friheder.
     …
     stk. 3. i det omfang dette charter indeholder rettigheder svarende til dem, der er sikret
     ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggen-
     de frihedsrettigheder, har de samme betydning og omfang som i konventionen. denne
     bestemmelse er ikke til hinder for, at eu-retten kan yde en mere omfattende beskyttel-
     se.”
af forklaringer til den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder (2007/c
303/02) fremgår bl.a. følgende:
     ”forklaring ad artikel 50 — ret til ikke at blive retsforfulgt eller straffet to gange for
     samme lovovertrædelse
     …
     non bis in idem-reglen gælder i eu-retten (jf. en omfattende retspraksis, f.eks. dom af-
     sagt den 5. maj 1966 i de, forenede sager 18/65 og 35/65, gutmann mod kommissionen
     sml. dansk specialudgave s. 175, og en aktuel dom afsagt af retten den 20. april 1999 i
     de forenede sager t-305/94 m.fl., limburgse vinyl maatschappij nv m.fl. mod kom-
     missionen, sml. ii, s. 931). det præciseres, at reglen om ikke-kumulation gælder to
     sanktioner af samme art, i dette tilfælde strafferetlige sanktioner.
     i henhold til artikel 50 gælder non bis in idem-reglen ikke kun inden for en medlems-
     stats retsområde, men også mellem flere medlemsstater. dette svarer til gældende eu-
     ret, se artikel 54-58 i schengengennemførelseskonventionen og domstolens dom af 11.
     februar 2003, sag c-187/01, gözütok (sml. i, s. 1345), artikel 7 i konventionen om be-
     skyttelse af fællesskabets finansielle interesser og artikel 10 i konventionen om be-
     kæmpelse af bestikkelse. de meget begrænsede undtagelser i disse konventioner, hvor-
     efter medlemsstaterne kan fravige non bis in idem-reglen, er omfattet af den horisontale
     bestemmelse i chartrets artikel 52, stk. 1, om begrænsninger. for så vidt angår de situa-
     tioner, der er omhandlet i artikel 4 i nævnte protokol nr. 7, dvs. anvendelsen af princip-
     pet inden for én og samme stat, har den rettighed, der sikres, samme betydning og om-
     fang, som den tilsvarende ret i emk.
     …
     forklaring ad artikel 52 — rækkevidde og fortolkning af rettigheder og principper
     formålet med artikel 52 er at fastsætte rækkevidden af chartrets rettigheder og princip-
     per og at fastlægge regler for fortolkningen af dem. stk. 1 omhandler begrænsninger.
     den affattelse, der er anvendt, bygger på domstolens retspraksis, hvori det hedder: ”...
     det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at udøvelsen af sådanne rettigheder kan un-
                                               - 8 -
     derkastes begrænsninger, især inden for rammerne af en fælles markedsordning, såfremt
     disse begrænsninger faktisk svarer til de fællesskabsformål, der tjener almenvellet, og
     ikke i lyset af det tilsigtede formål udgør et uforholdsmæssigt og urimeligt indgreb, som
     berører disse rettigheders egentlige indhold” (dom af 13. april 2000, sag c-292/97,
     præmis 45). omtalen af de generelle interesser, som anerkendes af unionen, dækker
     både de formål, der er nævnt i artikel 3 i traktaten om den europæiske union, og andre
     interesser, der beskyttes af specifikke bestemmelser i traktaterne, såsom artikel 4, stk. 1,
     i traktaten om den europæiske union, artikel 35, stk. 3, i traktaten om den europæiske
     unions funktionsmåde og artikel 36 og 346 i denne traktat.
     …
     stk. 3 skal sikre den nødvendige sammenhæng mellem chartret og emk, idet det fast-
     slår reglen om, at i det omfang rettighederne i dette charter svarer til rettigheder, der sik-
     res ved emk, er deres betydning og rækkevidde, herunder de tilladte begrænsninger, de
     samme som i emk. det følger navnlig heraf, at lovgiverne, når de fastsætter begræns-
     ninger for disse rettigheder, skal overholde de samme standarder som dem, der er fast-
     lagt i det detaljerede begrænsningsregime i emk, som derved bliver gældende for de
     rettigheder, der er omfattet af dette stykke, dog uden at dette berører eu-rettens og
     eudomstolens autonomi.
     henvisningen til emk omfatter både konventionen og protokollerne. betydningen og
     omfanget af de sikrede rettigheder fastsættes ikke kun af teksten i disse instrumenter,
     men også af retspraksis ved den europæiske menneskerettighedsdomstol og ved eu-
     domstolen. sidste punktum i stykket har til formål at give unionen mulighed for at sik-
     re en mere omfattende beskyttelse. under alle omstændigheder må chartrets beskyttel-
     sesniveau aldrig være lavere end emk's.”
i eu-domstolens dom af 20. marts 2018 i sag c-524/15 (menci) udtales bl.a.:
     ”hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
     11. luca menci blev genstand for en administrativ procedure, hvorunder han blev fore-
     holdt – i sin egenskab af indehaver af enkeltmandsvirksomheden af samme navn – at
     have undladt at indbetale moms i henhold til årsangivelsen for afgiftsperioden 2011 for
     et samlet beløb på 282 495,76 eur inden for de lovbestemte frister.
     12. denne procedure resulterede i en afgørelse truffet af amministrazione finanziaria
     (skatte- og afgiftsmyndigheden, italien), hvormed denne myndighed pålagde luca
     menci at indbetale det skyldige momsbeløb og i øvrigt pålagde ham, på grundlag af ar-
     tikel 13, stk. 1, i lovdekret nr. 471/97, en administrativ sanktion på 84 748,74 eur,
     hvilket svarer til 30% af afgiftsskylden. denne afgørelse er blevet endelig. luca mencis
     anmodning om afdragsbetaling blev imødekommet, og han betalte de første afdrag.
     13. da den administrative procedure var afsluttet, blev der indledt en straffesag vedrø-
     rende samme forhold mod luca menci ved tribunale di bergamo (retten i bergamo,
     italien) i henhold til en direkte indstævning fra procura della repubblica (anklagemyn-
     digheden, italien) med den begrundelse, at undladelsen af at indbetale moms udgjorde
     den strafbare lovovertrædelse, der fremgår af artikel 10a, stk. 1, og artikel 10b, stk. 1, i
     lovdekret nr. 74/2000.
                                         - 9 -
…
16. på denne baggrund har tribunale di bergamo (retten i bergamo) besluttet at udsætte
sagen og at forelægge domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
”er bestemmelsen i [chartrets] artikel 50 […], fortolket i lyset af artikel 4 i tillægsproto-
kol nr. 7 til [emrk] og menneskerettighedsdomstolens respektive praksis, til hinder for
at anlægge en straffesag, som vedrører en handling (manglende indbetaling af moms),
for hvilken den tiltalte allerede er blevet pålagt en endelig administrativ sanktion?”
…
spørgsmålet, om der er tale om samme lovovertrædelse
34. det følger af selve ordlyden af chartrets artikel 50, at bestemmelsen forbyder, at den
samme person retsforfølges eller straffes mere end en gang for den samme lovovertræ-
delse (jf. i denne retning dom af 5.4.2017, orso og baldetti, c-217/15 og c-350/15,
eu:c:2017:264, præmis 18). som den forelæggende ret har anført i sin anmodning om
præjudiciel afgørelse, vedrører de forskellige retsforfølgelser og sanktioner af strafferet-
lig karakter, der er omhandlet i hovedsagen, den samme person, nemlig luca menci.
35. i henhold til domstolens praksis er det relevante kriterium ved fastlæggelsen af, om
der er tale om samme lovovertrædelse, kriteriet om, at de faktiske handlinger, når disse
forstås som en helhed af konkrete omstændigheder, der er indbyrdes uadskilleligt for-
bundne, som har ført til frifindelse eller endelig domfældelse af den pågældende person,
er identiske (jf. analogt dom af 18.7.2007, kraaijenbrink, c-367/05, eu:c:2007:444,
præmis 26 og den deri nævnte retspraksis, og af 16.11.2010, mantello, c-261/09,
eu:c:2010:683, præmis 39 og 40). chartrets artikel 50 forbyder således pålæggelse, for
de samme forhold, af flere sanktioner af strafferetlig karakter efter forskellige procedu-
rer, der er gennemført med henblik herpå.
36. desuden er den retlige kvalificering i national ret af de faktiske omstændigheder og
den retlige interesse, der beskyttes, ikke relevant for afgørelsen af, om der er tale om
samme lovovertrædelse, for så vidt som rækkevidden af beskyttelsen i chartrets artikel
50 ikke kan variere fra den ene medlemsstat til den anden.
37. i den foreliggende sag fremgår det af oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen, at
luca menci endeligt blev idømt en administrativ sanktion af strafferetlig karakter for at
have undladt at indbetale moms i henhold til årsangivelsen for afgiftsperioden 2011 in-
den for de lovbestemte frister, og at den i hovedsagen omhandlede straffesag vedrører
den samme undladelse.
38. hvis det forholder sig således, som den italienske regering har gjort gældende i sine
skriftlige bemærkninger, at pålæggelsen af en strafferetlig sanktion som følge af en
straffesag som den i hovedsagen omhandlede, i modsætning til den pågældende admini-
strative sanktion af strafferetlig karakter, kræver et subjektivt element, skal det imidler-
tid bemærkes, at den omstændighed, at pålæggelsen af den pågældende strafferetlige
sanktion afhænger af et yderligere væsentligt element i forhold til den administrative
sanktion af strafferetlig karakter, ikke i sig selv kan rejse tvivl ved, at de pågældende
faktiske omstændigheder er identiske. med forbehold af den nationale rets efterprøvelse
forekommer den administrative sanktion af strafferetlig karakter og den straffesag, der
er omhandlet i hovedsagen, således at vedrøre samme lovovertrædelse.
                                         - 10 -
39. under disse omstændigheder fremgår det, at den nationale lovgivning, der er om-
handlet i hovedsagen, gør det muligt at gennemføre en straffesag mod en person, såsom
luca menci, for en overtrædelse bestående i manglende indbetaling af skyldig moms i
henhold til årsangivelsen for en given afgiftsperiode, efter at samme person for de
samme forhold er blevet pålagt en endelig administrativ sanktion af strafferetlig karak-
ter som omhandlet i chartrets artikel 50. en sådan kumulation af retsforfølgelse og sank-
tioner udgør en begrænsning af den grundlæggende rettighed, der er sikret ved denne
bestemmelse.
berettigelsen af begrænsningen af den rettighed, der er sikret ved chartrets artikel 50
40. det bemærkes, at domstolen i sin dom af 27. maj 2014, spasic (c-129/14 ppu,
eu:c:2014:586, præmis 55 og 56), har fastslået, at en begrænsning af princippet ne bis
in idem, der er sikret ved chartrets artikel 50, kan være berettiget på grundlag af chart-
rets artikel 52, stk. 1.
41. i henhold til chartrets artikel 52, stk. 1, første punktum, skal enhver begrænsning i
udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved dette charter, være fastlagt i
lovgivningen og respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold. det
fremgår af andet punktum i nævnte stykke, at der under iagttagelse af proportionalitets-
princippet kun kan indføres begrænsninger af disse rettigheder og friheder, såfremt dis-
se er nødvendige og faktisk opfylder mål af almen interesse, der er anerkendt af unio-
nen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.
42. i den foreliggende sag er det ubestridt, at muligheden for at kumulere retsforfølgelse
og strafferetlige sanktioner samt retsforfølgelse og administrative sanktioner af straffe-
retlig karakter er fastsat ved lov.
43. endvidere er en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede i overens-
stemmelse med det væsentlige indhold af chartrets artikel 50, da denne lovgivning i
henhold til oplysningerne i de sagsakter, der er forelagt domstolen, alene tillader en så-
dan kumulation af retsforfølgelse og sanktioner, når visse betingelser, som er udtøm-
mende opregnet, er opfyldt, hvorved det sikres, at den rettighed, der er sikret ved chart-
rets artikel 50, ikke som sådan tilsidesættes.
44. hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt den begrænsning af princippet ne bis in idem,
der følger af en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, opfylder et mål
af almen interesse, bemærkes, at det fremgår af de sagsakter, der er forelagt domstolen,
at denne lovgivning har til formål at sikre opkrævning af alle skyldige momsbeløb.
henset til den betydning, som domstolens praksis tillægger bekæmpelsen af overtræ-
delser på momsområdet for at opfylde dette mål (jf. i denne retning dom af 5.12.2017,
m.a.s. og m.b., c-42/17, eu:c:2017:936, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis),
kan en kumulation af retsforfølgelse og sanktioner af strafferetlig karakter være beretti-
get, når denne retsforfølgelse og disse sanktioner, med henblik på at nå et sådant mål,
tager sigte på komplementære mål, som i givet fald vedrører forskellige aspekter af den
samme omhandlede ulovlige adfærd, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at ef-
terprøve.
45. i forbindelse med overtrædelser på momsområdet bemærkes i denne henseende, at
det forekommer legitimt, at en medlemsstat ønsker dels at modvirke og straffe enhver
                                          - 11 -
overtrædelse, uanset om denne er forsætlig eller ej, af reglerne om anmeldelse og op-
krævning af moms ved at pålægge administrative sanktioner, som i givet fald fastlægges
som et fast beløb, dels at modvirke og straffe alvorlige overtrædelser af disse regler,
som er særligt skadelige for samfundet, og som berettiger vedtagelsen af strengere straf-
feretlige sanktioner.
46. hvad angår overholdelsen af proportionalitetsprincippet bemærkes, at dette princip
kræver, at kumulation af retsforfølgelse og sanktioner fastsat i en national lovgivning,
såsom den i hovedsagen omhandlede, ikke må overskride grænserne for, hvad der er
egnet til og nødvendigt for gennemførelsen af de formål, der lovligt tilsigtes med denne
lovgivning, hvilket forudsætter, at der, såfremt det er muligt at vælge mellem flere eg-
nede foranstaltninger, skal vælges den mindst bebyrdende foranstaltning, og at de byr-
der, som pålægges, ikke må være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede formål (jf.
i denne retning dom af 25.2.2010, müller fleisch, c-562/08, eu:c:2010:93, præmis 43,
af 9.3.2010, erg m.fl., c-379/08 og c-380/08, eu:c:2010:127, præmis 86, og af
19.10.2016, el-em-2001, c-501/14, eu:c:2016:777, præmis 37 og 39 og den deri
nævnte retspraksis).
47. det skal i denne henseende bemærkes, at ifølge den retspraksis, der er nævnt i denne
doms præmis 20, kan medlemsstaterne frit vælge, hvilke sanktioner der skal finde an-
vendelse, med henblik på at sikre den fulde opkrævning af momsindtægter. i mangel af
harmonisering af eu-lovgivningen på dette område har medlemsstaterne således ret til
såvel at fastsætte en ordning, hvorefter overtrædelser på momsområdet alene kan gøres
til genstand for retsforfølgelse og sanktioner én gang, som en ordning, der tillader ku-
mulation af retsforfølgelse og sanktioner. under disse omstændigheder kan der ikke rej-
ses tvivl ved forholdsmæssigheden af en national lovgivning som den i hovedsagen om-
handlede alene af den grund, at den pågældende medlemsstat har valgt at give mulighed
for en sådan kumulation, idet medlemsstaten ellers ville blive frataget denne valgfrihed.
48. når dette er sagt, skal det bemærkes, at en national lovgivning som den i hovedsa-
gen omhandlede, som fastsætter en sådan mulighed for kumulation, er egnet til at nå det
mål, der er omhandlet i denne doms præmis 44.
49. hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt en national lovgivning som den i hovedsagen
omhandlede er strengt nødvendig, skal den for det første fastsætte klare og præcise reg-
ler, der sætter borgerne i stand til at forudse, hvilke handlinger og undladelser der kan
gøres til genstand for en sådan kumulation af retsforfølgelse og sanktioner.
50. i det foreliggende tilfælde bemærkes, at som det fremgår af de for domstolen frem-
lagte sagsakter, fastlægger den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning, særligt
artikel 13, stk. 1, i lovdekret nr. 471/97, de betingelser, hvorunder undladelse af at ind-
betale skyldig moms inden for de lovbestemte frister kan give anledning til pålæggelse
af en administrativ sanktion af strafferetlig karakter. i overensstemmelse med denne ar-
tikel 13, stk. 1, og på de betingelser, der er omhandlet i artikel 10a, stk. 1, og artikel
10b, stk. 1, i lovdekret nr. 74/2000, kan en sådan undladelse ligeledes, hvis det drejer
sig om en årsangivelse på et momsbeløb, der overstiger 50 000 eur, give anledning til
en fængselsstraf på seks måneder til to år.
51. med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse synes den i hovedsagen om-
handlede nationale lovgivning således klart og præcist at fastlægge, under hvilke om-
                                         - 12 -
stændigheder undladelsen af at indbetale skyldig moms kan gøres til genstand for ku-
mulation af retsforfølgelse og sanktioner af strafferetlig karakter.
52. for det andet skal en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede sikre,
at de byrder, der følger af en sådan kumulation for de berørte personer, er begrænset til,
hvad der er strengt nødvendigt for at nå det mål, der er omhandlet i denne doms præmis
44.
53. hvad for det første angår kumulationen af procedurerne af strafferetlig karakter, der,
som det fremgår af sagsakterne, gennemføres uafhængigt af hinanden, indebærer det
krav, der er nævnt i den foregående præmis, at der findes regler, som sikrer koordine-
ring, for at nedsætte den yderligere byrde, der er forbundet med en sådan kumulation for
de berørte personer, til det strengt nødvendige.
54. i den foreliggende sag forholder det sig således, at selv om den i hovedsagen om-
handlede nationale lovgivning gør det muligt at indlede straffesag selv efter pålæggel-
sen af en administrativ sanktion af strafferetlig karakter, som endelig afslutning på den
administrative procedure, fremgår det af de oplysninger, som er indeholdt i sagsakterne
og opsummeret i denne doms præmis 50, at denne lovgivning synes at begrænse straffe-
sagerne til lovovertrædelser af en vis grovhed, nemlig lovovertrædelser, der vedrører et
ubetalt momsbeløb, der overstiger 50 000 eur, for hvilke den nationale lovgiver har
indført en fængselsstraf, hvis strenghed synes at begrunde nødvendigheden af at indlede
en straffesag uafhængigt af den administrative procedure af strafferetlig karakter, med
henblik på at pålægge en sådan straf.
55. for det andet skal kumulation af sanktioner af strafferetlig karakter ledsages af be-
stemmelser, der skal sikre, at strengheden af alle de pålagte sanktioner svarer til den på-
gældende overtrædelses grovhed, idet et sådant krav ikke blot følger af chartrets artikel
52, stk. 1, men også af princippet om straffes proportionalitet i chartrets artikel 49,
stk. 3. disse regler bør omfatte en forpligtelse for de kompetente myndigheder i tilfælde
af indførelsen af en yderligere sanktion, til at sikre, at strengheden af alle de pålagte
sanktioner ikke overstiger den fastslåede overtrædelses grovhed.
56. i det foreliggende tilfælde synes det at fremgå af artikel 21 i lovdekret nr. 74/2000,
at bestemmelsen ikke blot foreskriver udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen af de admini-
strative sanktioner af strafferetlig karakter under straffesagen, men at den endeligt er til
hinder for denne fuldbyrdelse efter den strafferetlige domfældelse af den pågældende
person. ifølge oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen udgør frivillig indbetaling af af-
giftsskylden – for så vidt som den ligeledes vedrører den administrative sanktion, der er
pålagt den pågældende person – i øvrigt en særlig formildende omstændighed, som der
skal tages hensyn til i forbindelse med straffesagen. det fremgår således, at den i ho-
vedsagen omhandlede nationale lovgivning fastsætter betingelser, som er egnede til at
sikre, at de kompetente myndigheder begrænser strengheden af alle de pålagte sanktio-
ner til det strengt nødvendige i forhold til den begåede overtrædelses grovhed.
57. med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse synes en national lovgivning
som den i hovedsagen omhandlede at sikre, at den kumulation af retsforfølgelse og
sanktioner, som den tillader, ikke går ud over, hvad der er strengt nødvendigt for at nå
det mål, der er omhandlet i denne doms præmis 44.
                                          - 13 -
58. det bemærkes endvidere, at selv om en national lovgivning, der opfylder de krav,
der er fastsat i denne doms præmis 44, 49, 53 og 55, i princippet synes at være egnet til
at sikre den nødvendige balance mellem de forskellige interesser, der er på spil, skal den
ligeledes anvendes af de nationale myndigheder og domstole på en måde, så den byrde,
som kumulationen af retsforfølgelse og sanktioner i hvert enkelt tilfælde medfører for
den pågældende person, ikke er for vidtgående i forhold til den begåede overtrædelses
grovhed.
59. det tilkommer i sidste ende den forelæggende ret at vurdere forholdsmæssigheden
af den konkrete anvendelse af den pågældende lovgivning inden for rammerne af ho-
vedsagen, ved en afvejning af på den ene side grovheden af den omhandlede overtræ-
delse på momsområdet, og på den anden side den byrde, som kumulationen af de i ho-
vedsagen omhandlede retsforfølgelser og sanktioner medfører for den pågældende per-
son.
60. endelig bemærkes, at i det omfang chartret indeholder rettigheder svarende til dem,
der er sikret ved emrk, fastsætter chartrets artikel 52, stk. 3, at de har samme betyd-
ning og omfang som i konventionen. der skal således tages hensyn til artikel 4 i til-
lægsprotokol nr. 7 til emrk ved fortolkningen af chartrets artikel 50 (jf. i denne retning
dom af 15.2.2016, n., c-601/15 ppu, eu:c:2016:84, præmis 77, og af 5.4.2017, orsi
og baldetti, c-217/15 og c-350/15, eu:c:2017:264, præmis 24).
61. i denne henseende har den europæiske menneskerettighedsdomstol fastslået, at en
kumulation af retsforfølgelse og afgiftsmæssige og strafferetlige sanktioner for de sam-
me overtrædelser af skattelovgivningen ikke er i strid med princippet ne bis in idem, der
er fastsat i artikel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til emrk, når der er en tilstrækkelig tæt
tidsmæssig og materiel forbindelse mellem den omhandlede afgiftsmæssige procedure
og straffesagen (den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 15.11.2016, a
og b mod norge, ce:echr:2016:1115jud002413011, § 132).
62. de krav, som således er opstillet i chartrets artikel 50, sammenholdt med chartrets
artikel 52, stk. 1, for en eventuel kumulation af retsforfølgelse og strafferetlige sanktio-
ner samt af retsforfølgelse og administrative sanktioner af strafferetlig karakter, sikrer
således – som det fremgår af denne doms præmis 44, 49, 53, 55 og 58 – et niveau for
beskyttelse af princippet ne bis in idem, som ikke tilsidesætter det, der er sikret ved arti-
kel 4 i tillægsprotokol nr. 7 til emrk som fortolket af den europæiske menneskeret-
tighedsdomstol.
63. henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares
med, at chartrets artikel 50 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national
lovgivning, hvorefter der kan indledes straffesag mod en person for undladelse af at
indbetale skyldig moms inden for de lovbestemte frister, skønt denne person allerede for
samme forhold er blevet pålagt en endelig administrativ sanktion af strafferetlig karak-
ter som omhandlet i chartrets artikel 50, forudsat at denne lovgivning
– forfølger et mål af almen interesse, som kan berettige en sådan kumulation af retsfor-
følgelse og sanktioner, nemlig bekæmpelse af lovovertrædelser på momsområdet, idet
denne retsforfølgelse og disse sanktioner bør have komplementære mål
                                               - 14 -
       – indeholder regler, som sikrer en koordinering, der begrænser den yderligere byrde,
       som en kumulation af procedurer medfører for de berørte personer, til det strengt nød-
       vendige, og
       – fastsætter regler, der gør det muligt at sikre, at strengheden af alle pålagte sanktioner
       er begrænset til, hvad der er strengt nødvendigt i forhold til den pågældende overtrædel-
       ses grovhed.
       64. det tilkommer den nationale ret i lyset af samtlige omstændigheder i hovedsagen at
       sikre, at den byrde, som anvendelsen af den i hovedsagen omhandlede nationale lovgiv-
       ning og den ved denne lovgivning tilladte kumulation af retsforfølgelse og sanktioner
       konkret medfører for den pågældende person, ikke er for vidtgående i forhold til den
       begåede overtrædelses grovhed.”
anbringender
t har anført navnlig, at det følger af praksis fra den europæiske menneskerettighedsdomstol,
at en afgørelse om førerretsfrakendelse i anledning af en færdselsforseelse er en straf, jf. bl.a.
domstolens afvisningsafgørelse af 13. december 2005 i sag 73661/01 (nilsson mod sverige).
det må også gælde efter eu-retten. da afgørelsen af 17. november 2014 fra amtsgericht
hannover er en straffedom, indebærer forbuddet mod dobbelt straf (princippet om ”ne bis in
idem”), at han ikke kan frakendes førerretten i danmark på baggrund af samme forhold, som
han er dømt for i tyskland, jf. artikel 50 i den europæiske unions charter om grundlæggen-
de rettigheder samt princippet i artikel 4 i protokol nr. 7 til den europæiske menneske-
rettighedskonvention. den beskyttelsesinteresse, der varetages ved en førerretsfrakendelse i
tyskland og i danmark, er den samme. den danske frakendelse kan ikke blot anses som en
geografisk udvidelse af den tyske afgørelse, idet der reelt er tale om ny strafforfølgning i
danmark.
det forhold, at tredje kørekortdirektiv ikke indeholder et udtrykkeligt forbud mod, at en uni-
onsborger, der er frakendt førerretten i en medlemsstat, efterfølgende frakendes førerretten i
bopælsmedlemsstaten, betyder ikke, at bopælsmedlemsstaten frit kan frakende førerretten i en
situation som den foreliggende. den rette fortolkning af tredje kørekortdirektiv giver – i lyset
af eu-charterets artikel 50 – anledning til en sådan tvivl, at højesteret bør forelægge spørgs-
mål herom for eu-domstolen, jf. herved jurisdiktionsudvalgets bemærkninger i betænkning
nr. 1488/2007, pkt. 9.2.5.
højesteret fandt i dom af 9. januar 1980 (ufr 1980.163), at det forhold, at den tiltalte var ble-
vet frakendt førerretten i sverige, ikke udelukkede førerretsfrakendelse i danmark for samme
                                              - 15 -
forseelse. dommen har imidlertid i dag begrænset præjudikatværdi, idet den ligger forud for
danmarks inkorporering af den europæiske menneskerettighedskonvention og forud for så-
vel eu-charterets som tredje kørekortdirektivs ikrafttrædelse.
hvis højesteret finder, at der på trods af forbuddet mod dobbelt straf mv. kan rejses sag om
førerretsfrakendelse i danmark, skal der på grund af frakendelsen i tyskland ske nedsættelse
af frakendelsestiden i danmark.
endvidere skal frakendelsestiden nedsættes som følge af den meget lange sagsbehandlingstid
på over 3 år og 7 måneder, der har været alene i danmark, jf. straffelovens § 82, nr. 13 og 14,
og § 83, 2. pkt. der er tale om en ukompliceret færdselsstraffesag, og den lange sagsbehand-
lingstid kan ikke bebrejdes ham. det må også tillægges betydning, at det følger af rigsadvo-
katens meddelelse 4/2000, at der som udgangspunkt ikke rejses tiltale efter straffelovens § 11
med henblik på frakendelse af førerret, hvis der er forløbet et år, efter at overtrædelsen blev
begået, og der blev først rejst tiltale mod ham fire dage før udløbet af denne frist. hertil
kommer, at han ikke har kørt bil siden den 8. september 2014.
som følge af den lange sagsbehandlingstid og sagens principielle karakter bør statskassen
betale sagens omkostninger for samtlige instanser.
anklagemyndigheden har anført navnlig, at spørgsmålet om, hvorvidt frakendelse af førerret-
ten i én eu-medlemsstat udelukker en anden eu-medlemsstat (bopælsstaten) fra at rejse sag
med henblik på frakendelse af førerretten dér for samme handling, ikke er reguleret i eu-
retten. da reglerne om førerretsfrakendelse ikke er eu-harmoniserede, kunne den tyske dom-
stol ikke frakende t førerretten i danmark, hvor han er bosiddende. anlæggelsen af en selv-
stændig sag om frakendelse af førerretten i danmark er således en konsekvens af, at sanktio-
nering af færdselsforseelser, her spirituskørsel, efter eu-retten er et nationalt anliggende, jf.
herved præambelbetragtning nr. 15 i tredje kørekortdirektiv, hvorefter medlemsstaterne ud fra
hensynet til færdselssikkerheden bør kunne anvende de nationale forskrifter for inddragelse,
suspension, fornyelse og annullation af kørekortet for alle kørekortindehavere, som har deres
sædvanlige bopæl på medlemsstatens område. direktivets artikel 11, stk. 4, angår andre situa-
tioner og fører ikke til et andet resultat.
                                              - 16 -
det er ikke i strid med eu-charterets artikel 50 om forbud mod dobbelt straf mv. at rejse en
sag om frakendelse i danmark. den danske dom vedrører alene en geografisk udvidelse af
den tyske frakendelse, og frakendelsen i danmark varetager hensynet til beskyttelsen af dan-
ske trafikanter og har således en anden beskyttelsesinteresse end den tyske frakendelse. der er
derfor ikke tale om en ny straffesag i artikel 50’s forstand. under alle omstændigheder kan
der rejses frakendelsessag i danmark, jf. eu-charterets artikel 52, stk. 1.
t har ikke med rette kunnet gå ud fra, at der med afgørelsen i tyskland var gjort op med hans
muligheder for at bevare førerretten i danmark.
landsrettens fastsættelse af frakendelsestiden til 3 år er passende. der er ikke grundlag for at
nedsætte frakendelsestiden med den periode, hvori t har været frakendt førerretten i tysk-
land. der er således ingen oplysninger om, at det har været særligt indgribende for ham, f.eks.
som følge af erhvervsudøvelse, at han ikke kunne køre bil i tyskland.
sagsbehandlingstiden kan heller ikke begrunde nedsættelse af frakendelsestiden, der følger af
færdselslovens § 128, stk. 2, og er 3 år.
der bør dog ske fradrag af den periode på 4 måneder og 20 dage, der gik fra landsrettens dom
af 11. januar 2017, og indtil fuldbyrdelsen blev standset den 31. maj 2017 som følge af anken
til højesteret.
højesterets begrundelse og resultat
t blev ved amtsgericht hannovers dom af 17. november 2014 idømt en bøde på 690 eur og
frakendt førerretten i tyskland i 9 måneder i anledning af spirituskørsel. forholdet blev begå-
et i hannover den 8. september 2014 med en alkoholpromille i blodet på mindst 1,92.
efterfølgende blev t under en sag i danmark i henhold til straffelovens § 11 sammenholdt
med færdselslovens § 134, stk. 1, tiltalt for spirituskørsel efter færdselslovens § 53, stk. 1,
med påstand om førerretsfrakendelse i anledning af samme kørsel. ved den indankede dom er
han i medfør af færdselslovens § 128, stk. 2, jf. § 126, stk. 1, nr. 1, frakendt førerretten i
danmark i 3 år.
                                               - 17 -
det er under sagen ubestridt, at betingelserne efter straffelovens § 11 sammenholdt med færd-
selslovens § 134, stk. 1, for at rejse sag i danmark med påstand om førerretsfrakendelse her i
landet isoleret set er opfyldt.
sagens hovedspørgsmål er, om eu-regler, herunder tredje kørekortdirektiv og artikel 50 i den
europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder, er til hinder for, at der efter den
tyske dom rejses sag her i landet om frakendelse af førerretten i danmark.
tredje kørekortdirektiv (direktiv 2006/126/ef af 20. december 2006 om kørekort) har i arti-
kel 11 regler om ombytning, inddragelse, erstatning og anerkendelse af kørekort. efter regler-
ne i artikel 11, stk. 4, kan en frakendelse af førerretten i én medlemsstat have afledede virk-
ninger for udstedelse og anerkendelse af kørekort i en anden medlemsstat. disse regler angår
imidlertid ikke en situation som den foreliggende og er ikke til hinder for, at der under en
selvstændig sag i danmark sker frakendelse af førerretten i anledning af spirituskørsel i tysk-
land, selv om den tiltalte allerede er straffet og frakendt førerretten i tyskland. direktivet in-
deholder ikke andre regler, som er til hinder for en sådan sag.
spørgsmålet om den territoriale gyldighed af en førerretsfrakendelse i én medlemsstat i for-
hold til andre medlemsstater og spørgsmålet om en medlemsstats mulighed for med virkning
for sit territorium at frakende førerretten på grund af spirituskørsel i en anden medlemsstat er
heller ikke i øvrigt specifikt reguleret i eu-retten.
efter artikel 50 i den europæiske unions charter om grundlæggende rettigheder skal ingen i
en straffesag på ny kunne stilles for en domstol eller dømmes for en lovovertrædelse, for hvil-
ken den pågældende allerede er blevet endeligt frikendt eller domfældt i en af unionens med-
lemsstater i overensstemmelse med lovgivningen (princippet om ”ne bis in idem”). bestem-
melsen svarer til artikel 4, stk. 1, i protokol nr. 7 til den europæiske menneskerettighedskon-
vention, men gælder i modsætning til sidstnævnte bestemmelse ikke kun inden for én med-
lemsstat, men også mellem flere medlemsstater.
som nævnt blev t ved den tyske dom af 17. november 2014 idømt en bøde og frakendt fører-
retten i tyskland i anledning af spirituskørslen den 8. september 2014. førerretsfrakendelsen
                                              - 18 -
var således territorialt begrænset til tyskland og var reelt uden virkning for ham her i landet,
hvor han har sin bopæl.
den danske sag om førerretsfrakendelse er anlagt som en opfølgning på den tyske dom og har
en anden beskyttelsesinteresse, nemlig at sikre, at der sker førerretsfrakendelse også i dan-
mark med henblik på at varetage hensynet til færdselssikkerheden her, jf. herved også be-
tragtning nr. 15 i præamblen til tredje kørekortdirektiv. sagen i danmark forfølger således et
komplementært eller supplerende formål i forhold til den forudgående tyske dom.
den opfølgende sag her i danmark angår ganske vist den samme spirituskørsel, som er på-
dømt i tyskland, men den angår alene spørgsmålet om førerretsfrakendelse her i landet, hvil-
ket der ikke er og heller ikke kunne være truffet bestemmelse om i den tyske dom. der er tale
om en lovmæssig ordning, jf. straffelovens § 11, og t har ikke haft en berettiget forventning
om, at der med den tyske dom er gjort op med frakendelsesspørgsmålet med virkning for
danmark. sagen bedømmes efter de danske frakendelsesregler, og den frakendelse, der fast-
sættes, svarer som udgangspunkt til den frakendelse, der ville være fastsat, hvis spirituskørs-
len var begået her i landet. ordningen indebærer således, at spirituskørslen i tyskland resulte-
rer i førerretsfrakendelse i danmark i overensstemmelse med, hvad man her i landet anser for
påkrævet af hensyn til færdselssikkerheden.
på den baggrund finder højesteret, at det ikke udgør en ny strafforfølgning i strid med eu-
charterets artikel 50, at der i danmark rejses frakendelsessag mod t som opfølgning på den
tyske dom med henblik på at opnå en sammenhængende retlig reaktion, der også tilgodeser
hensynet til færdselssikkerheden her i landet.
højesteret finder fortsat, at fortolkningen af de eu-retlige regler, der har betydning for afgø-
relsen af den foreliggende sag, ikke giver anledning til en sådan tvivl, at der er grundlag for at
forelægge præjudicielle spørgsmål for eu-domstolen.
der er ikke under sagen fremkommet oplysninger om, at det på grund af erhvervsudøvelse
eller af andre grunde har været særligt indgribende for t, at han i en periode på 9 måneder var
frakendt førerretten i tyskland. højesteret finder derfor, at frakendelsen i tyskland ikke kan
                                               - 19 -
føre til, at der fastsættes en kortere frakendelsestid i danmark end 3 år som sket ved landsret-
tens dom, jf. færdselslovens § 128, stk. 2.
i betragtning af de hensyn, som begrunder færdselslovens regler om frakendelse af førerret-
ten, finder højesteret, at heller ikke den lange sagsbehandlingstid giver grundlag for at fast-
sætte en kortere frakendelsestid end 3 år. der er heller ikke oplyst andre omstændigheder, der
kan føre til en kortere frakendelsestid.
i frakendelsestiden, der regnes fra højesterets dom, fragår tiden fra landsrettens dom den 11.
januar 2017, indtil fuldbyrdelsen blev standset den 31. maj 2017 som følge af anken til høje-
steret, dvs. 4 måneder og 20 dage.
som følge af den lange sagsbehandlingstid og sagens principielle karakter skal statskassen
betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i frakendelsestiden på 3 år, der regnes fra denne højesteretsdoms afsigelse, fragår 4 måneder
og 20 dage.
statskassen skal betale sagens omkostninger for byret, landsret og højesteret.
