                             højesterets dom
                       afsagt fredag den 11. december 2015
sag 13/2015
(2. afdeling)
ankestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
mod
a
(advokat christian riewe)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aalborg den 24. maj 2013 og af vestre lands-
rets 13. afdeling den 27. juni 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm,
lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande mv.
appellanten, ankestyrelsen, har påstået stadfæstelse af byrettens dom, subsidiært hjemvis-
ning.
indstævnte, a, har nedlagt påstand om, at ankestyrelsen skal anerkende, at hans méngrad
som følge af den anerkendte arbejdsskade i form af planocellulært carcinom på baggrund af
de oplysninger, der forelå for ankestyrelsen ved afgørelsen af 11. januar 2013, udgjorde 15
%, subsidiært mindre end 15 %, men mere end 5 %.
as påstande svarer med en præcisering til påstandene for landsretten.
                                                - 2 -
anbringender
ankestyrelsen har anført navnlig, at sagen indeholder et centralt lovfortolkningsspørgsmål,
nemlig om bevisvurderingen efter arbejdsskadesikringslovens § 8, stk. 1, ved anerkendelse af
en erhvervssygdom efter lovens § 7, stk. 1, nr. 1, præjudicerer bevisvurderingen efter lovens §
12, stk. 2, ved udmåling af godtgørelse for den anerkendte erhvervssygdom efter § 18. der er
tale om to bevisformodningsregler med nogenlunde samme ordlyd. de to regler har imidlertid
hver sit formål og skal ikke praktiseres på samme måde.
det ligger i ordningen, at ankestyrelsen skal anerkende en erhvervssygdom efter lovens § 7,
stk. 1, nr. 1, selvom der er en medvirkende/konkurrerende årsag, nemlig hvis den arbejdsbe-
tingede påvirkning er tilstrækkelig, og ankestyrelsen samtidig kan foretage fradrag i erstat-
ningen og godtgørelsen svarende til det, der kan henføres til medvirkende/konkurrerende år-
sag. der er derfor ikke grundlag for at lade betingelserne for anerkendelse efter lovens § 8,
stk. 1, påvirke bevisbedømmelsen ved erstatningsudmålingen efter § 12, stk. 2.
ankestyrelsen har anerkendt as lungekræft som en erhvervssygdom efter § 7, stk. 1, nr. 1,
selvom der var to mulige årsager til lungekræften, nemlig asbestpåvirkningen og tobaksryg-
ningen. asbestpåvirkningen var i sig selv tilstrækkelig til at opfylde erhvervssygdomsforteg-
nelsens betingelser for at anerkende lungekræften som en erhvervssygdom, men tobaksryg-
ningen var den mest sandsynlige årsag til lungekræften. der var imidlertid ikke efter § 8, stk.
1, et tilstrækkeligt grundlag for at afslå at anerkende sygdommen som en erhvervssygdom.
ankestyrelsen har samtidig afslået at tilkende a godtgørelse for varigt mén under henvisning
til § 12, stk. 2, hvorefter et påvist varigt mén anses for at være en følge af arbejdsskaden,
medmindre overvejende sandsynlighed taler imod. ankestyrelsen har lagt vægt på, at tobaks-
rygning udgør så stor en risikofaktor i forhold til asbestpåvirkning, at fradraget bragte det va-
rige mén under bagatelgrænsen på 5 %. det indgik i denne vurdering, at efter risikofordelin-
gen mellem tobaksrygningen og asbestpåvirkningen udgør tobaksrygning 90 % af den sam-
lede risiko, mens asbestpåvirkningen udgør 10 %. det følger dermed af fordelingsprincippet,
at 90 % af det samlede varige mén med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end
arbejdsskaden.
                                               - 3 -
ankestyrelsen har dermed løftet sin bevisbyrde, mens a ikke har påvist forhold, der giver
grundlag for at tilsidesætte ankestyrelsens skøn.
a har anført navnlig, at ankestyrelsen har anerkendt hans lungekræft som en erhvervssygdom
og fastsat det samlede varige mén til 15 %, og der er ikke uenighed om denne méngrad. an-
kestyrelsen har truffet afgørelse om, at der ikke efter § 8, stk. 1, var grundlag for at afslå
godtgørelse efter loven, da det ikke kunne anses for overvejende sandsynligt, at sygdommen
skyldtes andre forhold end de erhvervsmæssige. da lidelsen (lungekræft) er anerkendt som en
arbejdsskade, er der ikke grundlag for at reducere godtgørelsen, når det ikke i forbindelse med
anerkendelsen blev anset for overvejende sandsynligt, at lidelsen skyldtes andre forhold end
de erhvervsmæssige.
det er ikke sådan, at a ville have haft en mildere form for lungekræft, hvis han ikke havde
været udsat for asbest, eller hvis han ikke havde røget tobak. måske ville han have haft lunge-
kræft alligevel, og måske ville han ikke have haft lungekræft, men påvirkningerne har ikke
haft betydning for omfanget af lidelsen, alene for risikoen for at udvikle lidelsen.
bestemmelsen i § 12, stk. 2, angår efter sin ordlyd den situation, hvor et påvist varigt mén helt
eller delvist må anses for at være en følge af andre forhold end arbejdsskaden. as varige mén
kan ikke anses for at være forårsaget af andet end lungekræften, som er den anerkendte ar-
bejdsskade, og allerede derfor skal a have medhold i sin påstand.
efter praksis kan der ske bortfald eller nedsættelse af en godtgørelse efter prognosesyns-
punkter, hvis de ikke-erhvervsmæssige påvirkninger (her tobaksrygning) under alle omstæn-
digheder ville påvirke as helbredsmæssige tilstand inden for en nærmere fremtid.
efter bl.a. retslægerådets udtalelser kan det ikke konkret angives, hvad der har været årsag til
udvikling af lungekræft hos a, og angivelse af årsag er alene baseret på en generel statistisk
risikovurdering. ankestyrelsen har derfor allerede af den grund ikke løftet bevisbyrden for, at
as lungekræft er forårsaget af andet end den erhvervsbetingede påvirkning.
                                                - 4 -
ankestyrelsen har anført, at tobaksrygning udgør 90 % af den samlede risiko og asbestpåvirk-
ning alene 10 % af den samlede risiko. det kan ikke tiltrædes, og ankestyrelsens vurdering
vil føre til åbenbart forkerte resultater. det bestrides ikke, at as risiko for at udvikle lunge-
kræft ville have været 90 % mindre, hvis han ikke havde røget tobak. det medfører imidlertid
ikke, at tobaksrygning udgør 90 % af den samlede risiko, eller at overvejende sandsynlighed
taler imod, at det er asbestpåvirkningen, der er årsag til lungekræften.
forklaringer
til brug for højesteret er der afgivet supplerende forklaring af professor, overlæge, dr. med.
ulrik becker.
ulrik becker har forklaret bl.a., at han er enig i retslægerådets konklusioner i sagen.
det er den samme kræftsygdom, som udvikles af asbest og rygning, og man kan derfor ikke
adskille tingene fra hinanden, når en patient har været påvirket af begge dele. man kan altså
ikke se på en vævsprøve, om det er rygning eller asbest, der er årsag til kræften. i nogle til-
fælde kan man genfinde asbestfibre eller spor efter tobaksrygning i lungerne, men det fortæl-
ler ikke noget i sig selv om årsagen til kræften, blot at lungerne har været påvirket af hen-
holdsvis asbest og tobak.
i det konkrete tilfælde kan man derfor ikke se, om det er rygningen eller asbesten, der har for-
årsaget kræften. man må forholde sig til sandsynlighederne.
der er ofte samvirkende årsager til kræften. statistisk set er rygning den største risikofaktor.
foreholdt landsrettens præmisser om, at ”der for såvel rygere som ikke-rygere er tale om en
fordobling af risikoen for at få lungekræft, hvis man udsættes for påvirkning fra asbest, som a
har været det”, er han enig i betragtningen, hvis man anskuer sandsynlighedsberegningen på
denne måde. det er korrekt udtrykt, da risikoen øges fra 1 % til 2 % ved påvirkning fra asbest
hos en ikke-ryger og fra en risiko på 10 % til 20 % for en ryger.
                                              - 5 -
hvis en person, der har været påvirket af asbest, også udsættes for tobaksrygning, stiger risi-
koen ud fra samme betragtning 10 gange.
retsgrundlaget
ved lov nr. 165 af 27. maj 1964 blev lov om forsikring mod følger af ulykkestilfælde (ulyk-
kesforsikringsloven) ændret, idet følgende bestemmelse blev indsat som ny § 1 b:
      ”1 b. er det usikkert, om en påvist forringelse af erhvervsevnen hos en person eller en
      persons død skyldes et ulykkestilfælde eller en skadelig påvirkning som omhandlet i § 1
      eller en erhvervssygdom som omhandlet i § 1 a, skal forringelsen af erhvervsevnen el-
      ler døden anses som hidført ved ulykkestilfældet eller den omhandlede skadelige på-
      virkning eller erhvervssygdommen, medmindre der er overvejende sandsynlighed for, at
      dette ikke er tilfældet.”
i bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 1963-64, tillæg a, lovforslag nr. l 111,
sp. 1374-1375) hedder det bl.a.:
      ”til § 1.
      til nr. 1.
      den gældende ulykkesforsikringslov omfatter ulykkestilfælde, der midlertidig eller
      vedvarende forringer en forsikret persons erhvervsevne eller forvolder pågældendes
      død. hermed ligestiller loven skadelige påvirkninger af højst nogle få dages varighed,
      der skyldes arbejdet eller de forhold, hvorunder det foregår, og som medfører forrin-
      gelse af erhvervsevnen eller død. endelig omfatter loven en række nærmere i loven an-
      givne erhvervssygdomme, såfremt det med rimelig sandsynlighed kan antages, at disse
      sygdomme og deres følgetilstande udelukkende eller i overvejende grad skyldes skade-
      lige påvirkninger hidrørende fra den forsikredes arbejde eller de forhold, hvorunder det
      foregår.
      for at anerkende en lidelse som bevirket ved et ulykkestilfælde er det efter de gældende
      regler ikke tilstrækkeligt, at muligheden for en årsagsforbindelse mellem ulykkestilfæl-
      det og lidelsen ikke kan anses for udelukket, men det kræves, at den pågældende lidelse
      efter almindelige lægelige erfaringer med rimelig sandsynlighed kan anses for bevirket
      ved ulykkestilfældet.
      den heromhandlede bedømmelse vil også efter gennemførslen af forslaget ske på
      grundlag af, hvad der er sandsynligt, således at erstatning udbetales, hvor der er en ri-
      melig sandsynlighed for medicinsk årsagssammenhæng, medens ydelse af erstatning af-
      slås, hvor sandsynligheden taler imod en sådan årsagssammenhæng. forslaget tager
      alene sigte på en afgørelse af medicinsk tvivlsomme tilfælde, hvor sandsynligheden for
                                               - 6 -
      og imod årsagsforbindelse trods indgående undersøgelse af alle foreliggende omstæn-
      digheder i det enkelte tilfælde er lige stor, således at det ikke er muligt at træffe en afgø-
      relse med udgangspunkt i, hvad der er mest sandsynligt i det foreliggende tilfælde. efter
      forslaget vil disse tilfælde blive afgjort til fordel for den forsikrede, hvilket må anses for
      rimeligt.”
ved lov nr. 272 af 26. maj 1976 blev ulykkesforsikringslovens § 1 a, stk. 3, affattet på føl-
gende måde:
      ”stk. 3. en person, der har pådraget sig en erhvervssygdom, har krav på ydelser efter lo-
      ven, med mindre det anses for overvejende sandsynligt, at pågældendes sygdom skyldes
      andre forhold end de erhvervsmæssige.”
af forarbejderne til lovforslaget (folketingstidende 1975-76, tillæg a, lovforslag nr. l 189,
sp. 3399-3400) fremgår bl.a.:
      ”til stk. 3.
      ef-henstillingen af 1966 går ud fra, at enhver lovgivning om erhvervssygdomme, som
      bygger på et fortegnelsessystem, yder den forsikrede fordelen af en lovbestemt formod-
      ning med hensyn til de erhvervsbetingede årsager til den sygdom, han har pådraget sig,
      når sygdommen er opført i fortegnelsen, og den erhvervsmæssige beskæftigelse bringer
      ham i berøring med det skadelige stof eller udsætter ham for den skadelige påvirkning,
      der efter fortegnelsen kan forårsage sygdommen.
      forslagets stk. 3 lovfæster denne formodning for de i bekendtgørelsen optagne syg-
      dommes erhvervsbetingethed. kan den forsikrede sygdomsramte person herefter godt-
      gøre, at hans sygdom er optaget i bekendtgørelsen, og at han i sit erhverv har konktakt
      med den skadelige påvirkning, som kan fremkalde sygdommen, er han berettiget til er-
      statning efter loven.
      den forsikrede skal således ikke, som efter gældende lov, godtgøre, at den skadelige
      påvirkning fra hans erhverv faktisk er sygdomsfremkalderen. kun såfremt arbejdsgive-
      ren (forsikringsselskabet) kan fremføre sådanne forhold, at det må anses for at være
      overvejende sandsynligt, at andre forhold end erhvervet er årsag til sygdommen (om-
      vendt bevisbyrde), bortfalder den forsikredes erstatningskrav.”
ulykkesforsikringsloven blev afløst af lov nr. 79 af 8. marts 1978 om arbejdsskadeforsikring.
lovens § 10, stk. 2, og § 13 var sålydende:
                                                 - 7 -
      ”stk. 2. en person, der har pådraget sig en erhvervssygdom, har krav på ydelser efter lo-
      ven, medmindre det anses for overvejende sandsynligt, at pågældendes sygdom skyldes
      andre forhold end de erhvervsmæssige.
      § 13. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt mén eller en persons død anses at være en
      følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod.”
af bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 1977-78, tillæg a, lovforslag nr. l 47,
sp. 928-929) fremgår bl.a.:
      ”til §§ 10-12.
      bestemmelserne svarer til bestemmelserne i ulykkesforsikringslovens § 1 a…
      …
      til § 13.
      bestemmelsen svarer til gældende lovs § 1 b. der er tale om en formodningsregel i de
      situationer, hvor der ikke hersker tvivl om, hvorvidt der tidligere er sket en arbejds-
      skade, men hvor der kan være tvivl om, hvorvidt en senere indtruffen sygdom skyldes
      arbejdsskaden, dvs. tvivl om en sygdoms årsagssammenhæng med en tidligere arbejds-
      skade. formodningen har således ikke betydning for spørgsmålet om, hvorvidt en kon-
      stateret skade skal anerkendes som en arbejdsskade, men har alene relation til spørgs-
      målet om, hvorvidt en konstateret medicinsk lidelse er en følge af en tidligere (aner-
      kendt) arbejdsskade. bestemmelsen har således også betydning for så vidt angår de i §
      10 omhandlede sygdomme. den i § 10, stk. 2, foreslåede formodningsregel vedrører
      kun spørgsmålet om en sygdoms erhvervsbetingethed, dvs. spørgsmålet om dens aner-
      kendelse som erhvervssygdom. et eksempel vil belyse problemstillingen. pådrager en
      forsikret person sig en arsénforgiftning, og har pågældende på sin arbejdsplads kontakt
      med arsén, fastslår formodningsreglen i § 10, stk. 2, at arsénforgiftningen skal anses for
      fremkaldt gennem kontakten med arsén på arbejdspladsen og erstattes som erhvervs-
      sygdom. senere blive pågældende blind på det ene øje og hævder, at blindheden er en
      medicinsk følge af arsénforgiftningen. hvis ikke overvejende medicinsk sandsynlighed
      i det konkrete tilfælde taler for, at blindheden skyldes andre forhold end arsénforgift-
      ningen, følger det af § 13, at den skal anses for en medicinsk følge heraf og erstattes ef-
      ter loven.”
den 1. juli 1988 afgav arbejdsskadeudvalget betænkning nr. 1142/1988. under arbejdsskade-
udvalget havde der været nedsat et underudvalg om erhvervssygdomme, som afgav delbe-
tænkning, optaget som bilag 7 i hovedbetænkningen.
af hovedbetænkningen (s. 42) fremgår bl.a.:
                                             - 8 -
     ”iv: medvirkende årsager.
     der er i underudvalget enighed om, at der enten bør skabes formel lovhjemmel til som i
     dag at anerkende de sager, hvor arbejdet alene er medvirkende årsag til sygdommen,
     eller hvor arbejdet blot har forværret en sygdom, eller at det udtrykkeligt bør fremgå af
     asfl, at disse tilfælde ikke er omfattet af loven.
     underudvalgets flertal har fundet, at disse tilfælde fortsat bør anerkendes, dvs. at der
     bør skabes formel lovhjemmel for denne praksis.
     …”
af deltænkningen (hovedbetænkningens s. 306-320) fremgår bl.a.:
     ”3.3.3. anerkendelse af erhvervssygdomme, når der ikke er er-
     statningsberettigede følger
     3.3.3.1. indledning.
     der er i forbindelse med arbejdsskadeudvalgets arbejde rejst spørgsmål om det hen-
     sigtsmæssige i at anerkende en erhvervssygdom, når der ikke er erstatningsberettigende
     følger.
     i det følgende vil sikringsstyrelsens bemærkninger om spørgsmålet blive gennemgået.
     gennemgangen skal ikke betragtes udtømmende.
     gennemgangen vil kun beskæftige sig med spørgsmålet om, hvorvidt man skal aner-
     kende en konkret sag, når der ikke er erstatningsberettigende følger.
     …
     3.3.3.2. sikringsstyrelsens bemærkninger.
     som erhvervssygdom anses ifølge arbejdsskadeforsikringsloven sygdomme, der efter
     medicinsk og teknisk erfaring er forårsaget af særlige påvirkninger, som bestemte per-
     songrupper gennem deres arbejde eller de forhold, hvorunder dette foregår, er udsat for i
     højere grad end personer uden sådant arbejde (der henvises til gennemgangen af ar-
     bejdsskadeforsikringslovens § 10 ovenfor side 15 ff – afsnit 3.1.2.3.1).
     der er ikke i denne definition noget krav om, at sygdommen samtidig skal have medført
     et varigt mén på 5 % eller derover eller tab af erhvervsevne på 15 % eller derover (lo-
     vens §§ 28 og 27) for at kunne anerkendes som en erhvervssygdom.
     ...
     det har været foreslået, at sikringsstyrelsen ikke længere skal anerkende de sager, hvor
     der ikke skønnes at være erstatningsberettigende følger.
     ...
                                        - 9 -
3.3.3.3. beviset for sygdommen.
…
i disse sager tjener anmeldelsen og anerkendelsen blandt andet som en registrering, der
medfører, at skadelidte – hvis sygdommen udvikler sig – kan henvende sig til sikrings-
styrelsen på ny med henblik på en behandling af erstatningsspørgsmålet.
...
3.4.1. tilfælde, hvor arbejdet er medvirkende årsag til en er-
hvervssygdom eller til forværring af en forudbestående li-
delse.
i en række tilfælde kan man undertiden komme ud for, at de påvirkninger den pågæl-
dende udsættes for under arbejdet, forværrer en forudbestående ”privat” lidelse eller
forværrer en lidelse, som måske kan henføres til en tidligere arbejdsskade.
dette er typisk tilfældet ved hudlidelser.
arbejdsskadeforsikringsloven indeholder ikke bestemmelser, der udtrykkeligt omtaler
anerkendelse af forværring af en forudbestående lidelse, men flere steder i loven synes
dette forudsat således f.eks. i §§ 22 og 23, der dog særligt forudsætter en forudgående
arbejdsskade.
der er ingen tvivl om, at sigtet med arbejdsskadeforsikringsloven generelt er at give er-
statning for tab af erhvervsevne og for varigt mén, der kan henføres til den skadelidtes
arbejde.
dette betyder, at man skal vurdere skadelidtes helbredstilstand før og efter skaden, og
dække den eventuelle forringelse, der måtte være sket, når lovens formelle betingelser i
øvrigt er opfyldt.
i denne forbindelse er det således uden betydning om den skade, der måtte være sket,
alene er en forværring af en privat sygdom eller en selvstændig skade, når blot forvær-
ringen kan henføres til arbejdet.
enhver arbejdsskade anses herefter principielt som en forværrelse af den skadelidtes
helbredstilstand før skaden, uanset om skadelidte før arbejdsskaden generelt var anset
for rask. styrelsens anerkendelse af sådanne tilfælde i den almindelige sagsbehandling
hviler på mangeårig praksis, ubestridt af den sociale ankestyrelse.
det kan nævnes, at anerkendelse af sager, som forelægges erhvervssygdomsudvalget i
medfør af bestemmelsen i lovens § 10, stk. 3 er betinget enten af, at sygdommen efter
den nyeste medicinske erfaring opfylder kravene for at blive optaget i fortegnelsen, eller
af, at sygdommen udelukkende eller i overvejende grad er forårsaget af arbejdets sær-
lige art.
                                               - 10 -
      der er ikke med denne bestemmelse tilsigtet nogen indskrænkning i sikringsstyrelsens
      nævnte praksis.
      bestemmelsens ordlyd findes ej heller at være til hinder for, at sikringsstyrelsen kan
      anerkende en i forhold til den totale helbredssituation selv beskeden forværring, idet det
      i denne gruppe af sager alene er forværringen, der anerkendes som arbejdsbetinget, og
      ikke hele lidelsen.
      ved fastsættelsen af selve erstatningen (varigt mén og tab af erhvervsevne m.v.) vil der
      blive taget afgørende hensyn til omfanget af pågældendes forudbestående lidelse og om-
      fanget af den del af lidelsen, der herefter kan henføres til arbejdet.
      …
      konklusion
      der er i udvalget enighed om, at der bør skabes formel lovhjemmel til at anerkende de
      sager, hvor arbejdet alene er medvirkende årsag til sygdommen eller hvor arbejde har
      forværret en forudbestående sygdom, eller at det klart fremgår af arbejdsskadeforsik-
      ringsloven, at disse tilfælde ikke er omfattet af loven.
      udvalgets flertal har fundet, at disse tilfælde fortsat bør anerkendes.
      …”
på baggrund af betænkningen vedtog folketinget en ny arbejdsskadeforsikringslov (lov nr.
390 af 20. maj 1992 om forsikring mod følger af arbejdsskade). loven indeholdt bl.a. føl-
gende bestemmelser:
      ”§ 11. en person, der har pådraget sig en sygdom, som er optaget i fortegnelsen, jf. §
      10, stk. 1, nr. 1, har krav på ydelser efter loven, medmindre det anses for overvejende
      sandsynligt, at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæssige.
      …
      § 12. forsikringsdækningen efter denne lov omfatter den personskade, som er forvoldt
      af arbejdsskaden, selv om den er beskeden i forhold til skadelidtes samlede helbredstil-
      stand.
      stk. 2. godtgøres det, at den anmeldte personskade ikke udelukkende er forvoldt af den
      anmeldte skade, skal skadelidte underrettes herom senest samtidig med meddelelsen om
      skadetilfældets anerkendelse, jf. § 23.
      § 13. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt men eller en persons død anses for at være
      en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod.
      …
                                                - 11 -
       § 26. erstatning efter §§ 30 og 32 samt godtgørelse efter § 33 i denne lov fastsættes på
       grundlag af arbejdsskadens følger. erstatningen kan således nedsættes eller efter om-
       stændighederne bortfalde, hvis skadelidtes aktuelle lægelige og sociale situation ikke
       udelukkende kan henføres til arbejdsskaden.
       …”
i de almindelige bemærkninger til lovforslaget (folketingstidende 1991-92, tillæg a, lovfors-
lag nr. l 168, sp. 3751-3752) hedder det bl.a.:
       ”4. betydningen af forudbestående lidelse
       arbejdsskadestyrelsen/ankestyrelsen har hidtil haft den praksis, at kun de følger, der
       kan tilskrives arbejdsskaden, anerkendes og kompenseres.
       ombudsmanden har rejst tvivl om lovmedholdeligheden af styrelsernes praksis og har
       blandt andet henvist til den almindelige erstatningsret.
       efter de almindelige erstatningsregler ydes der fuld erstatning, selv om der indtræder
       usædvanlige komplikationer, eller følgerne skyldes skadelidtes særlige dispositioner,
       medmindre skadelidtes erhvervsevne allerede var nedsat, eller den forudbestående li-
       delse med sikkerhed på et senere tidspunkt ville have medført i det væsentlige de
       samme følger af skaden.
       en ændring af styrelsernes praksis, således at den kommer til at svare til de almindelige
       erstatningsretlige regler, vil betyde, at nogle skadelidte ikke får den erstatning, som de
       efter styrelsernes nuværende praksis er berettigede til, mens andre vil få erstatning for
       skadefølger, der ikke kan henføres til arbejdsskaden.
       det foreslås derfor, at den hidtidige praksis, hvorefter der alene ydes kompensation for
       de skadefølger, der kan henføres til arbejdsskaden, præciseres i loven.”
af bemærkningerne til lovforslagets enkelte bestemmelser (sp. 3758-3761) fremgår bl.a.:
       ”til § 12
       bestemmelsen er ny.
       der er rejst kritik af arbejdsskadestyrelsens praksis med at anerkende skadetilfælde,
       hvor skadelidtes aktuelle helbredsmæssige situation ikke udelukkende er en følge af ar-
       bejdsskaden, men er en kombination af følger af en arbejdsskade og konkurrerende for-
       hold, ligesom det er kritiseret, at arbejdsskadestyrelsen anerkender visse skadetilfælde
       som forværring af forudbestående lidelse.
                                               - 12 -
      der foreslås i stk. 1 indsat en lovhjemmel til at anerkende disse skadetilfælde i overens-
      stemmelse med hidtidig praksis. beslutning om eventuelt forbehold forudsættes truffet i
      forbindelse med stillingtagen til anerkendelse.
      der henvises endvidere til § 26 og bemærkningerne hertil samt til lovforslagets almin-
      delige bemærkninger.
      bestemmelsens stk. 2 skal forhindre, at skadelidte først i forbindelse med erstatnings-
      fastsættelsen får kendskab til, at erstatningen er nedsat på grund af en forudbestående
      lidelse. en sådan nedsættelse af erstatningen er begrundet i anerkendelsen jf. ovenfor,
      og må af skadelidte kunne indbringes for den sociale ankestyrelse efter reglerne for
      klage over afviste tilfælde, jf. § 55.
      til § 13
      bestemmelsen svarer til den gældende lovs § 13.
      …
      til § 26
      bestemmelsen er ny og skal ses i sammenhæng med forslagets § 12 og bemærkningerne
      hertil samt lovforslagets almindelige bemærkninger. i konsekvens af bestemmelsen i
      forslagets § 12, hvorefter arbejdsskadestyrelsen har adgang til at anerkende skadestil-
      fælde, hvor arbejdsskaden ikke udelukkende har medført skadesfølgerne, indføres der
      her en adgang for arbejdsskadestyrelsen til at nedsætte eller efter omstændighederne
      lade erstatningen helt bortfalde, således at skadelidte alene opnår kompensation for ar-
      bejdsskadens følger, og ikke for forudbestående (eventuelt medfødte) eller konkurre-
      rende lidelser mv. der er ikke ved bestemmelsen tilsigtet nogen ændring af arbejdsska-
      destyrelsens hidtidige praksis.
      samtidig med afgørelsen om skadens anerkendelse underrettes skadelidte om eventuelle
      forbehold, der vil blive tillagt vægt ved erstatningsudmålingen eller udmålingen af
      godtgørelsen. ved afgørelsen af erstatningen eller godtgørelsen underrettes skadelidte
      om vægtningen af forbeholdet.”
ved lov nr. 422 af 10. juni 2003 blev lov om forsikring mod følger af arbejdsskade afløst af
arbejdsskadesikringsloven. lovens § 8 og § 12 var affattet på følgende måde:
      ”§ 8. en person, der har pådraget sig en sygdom, som er optaget i fortegnelsen over er-
      hvervssygdomme, jf. § 7, stk. 1, har krav på ydelser efter loven, medmindre det anses
      for overvejende sandsynligt, at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæs-
      sige.
      stk. 2. for erhvervssygdomme gælder retsvirkningerne i denne lov fra den dag, hvor
      sygdommen anmeldes, medmindre andet er fastsat i loven.
                                              - 13 -
      § 12. erstatning og godtgørelse efter §§ 15-18 fastsættes på grundlag af arbejdsskadens
      følger. erstatning og godtgørelse kan nedsættes eller efter omstændighederne bortfalde,
      hvis tilskadekomnes aktuelle lægelige eller sociale situation ikke udelukkende kan hen-
      føres til arbejdsskaden.
      stk. 2. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt mén eller en persons død anses for at være
      en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod.”
af bemærkningerne til lovforslaget (folketingstidende 2002-03, tillæg a, lovforslag nr. l
216, s. 6613-6618) fremgår bl.a.:
      ”bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
      …
      til § 8
      bestemmelsen svarer til gældende lovs § 11 med en enkelt sproglig tilføjelse for at præ-
      cisere bestemmelsens ordlyd.
      …
      til § 12
      bestemmelsen i stk. 1 afløser gældende lovs § 26.
      bestemmelsen i stk. 2 svarer til gældende lovs § 13.”
af den nugældende arbejdsskadesikringslov, jf. lovbekendtgørelse nr. 278 af 14. marts 2013,
fremgår bl.a.:
      ”kap. 3. arbejdsskade
      …
      § 7. ved erhvervssygdomme forstås efter denne lov:
      1) sygdomme, som efter medicinsk dokumentation er forårsaget af særlige påvirknin-
          ger, som bestemte persongrupper gennem deres arbejde eller de forhold, det foregår
          under, er udsat for i højere grad end personer uden sådant arbejde. endvidere syg-
          domme hos et levendefødt barn, der er pådraget inden fødslen som følge af mode-
          rens arbejde under graviditeten. arbejdsskadestyrelsens direktør fastsætter efter for-
          handling med erhvervssygdomsudvalget, jf. § 9, i en fortegnelse, hvilke sygdomme
          der anses for at være af denne karakter.
      …
      § 8. en person, der har pådraget sig en sygdom, som er optaget i fortegnelsen over er-
      hvervssygdomme, jf. § 7, stk. 1, har krav på ydelser efter loven, medmindre det anses
                                               - 14 -
       for overvejende sandsynligt, at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæs-
       sige.
       …
       almindelige regler om fastsættelse af erstatning m.v.
       § 12. erstatning og godtgørelse efter §§ 15-18 fastsættes på grundlag af arbejdsskadens
       følger. erstatning og godtgørelse kan nedsættes eller efter omstændighederne bortfalde,
       hvis tilskadekomnes aktuelle lægelige eller sociale situation ikke udelukkende kan hen-
       føres til arbejdsskaden.
       stk. 2. et påvist tab af erhvervsevne, et varigt mén eller en persons død anses for at være
       en følge af arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler herimod, eller
       andet er fastsat i denne lov.”
af bekendtgørelse nr. 710 af 26. juni 2012 (udstedt i medfør af lovens § 7, stk. 1, nr. 1) om
fortegnelse over erhvervssygdomme anmeldt fra 1. januar 2005, der var gældende ved anke-
styrelsens afgørelse af 11. januar 2013 (nu bekendtgørelse nr. 1512 af 13. januar 2015), frem-
går bl.a.:
       ”§ 1. en sygdom kan anerkendes som erhvervssygdom, jf. lovens § 7, stk. 1, nr. 1, hvis
       følgende generelle betingelser er opfyldt:
       1) den skadelige påvirkning skal have en styrke og tidsmæssig udstrækning, som efter
           medicinsk dokumentation kan forårsage sygdommen.
       2) sygdomsbilledet skal efter medicinsk dokumentation stemme overens med den
           skadelige påvirkning og sygdommen.
       3) sygdommen må ikke med overvejende sandsynlighed skyldes andre forhold end de
           erhvervsmæssige, jf. lovens § 8, stk. 1.
       stk. 2. desuden skal særlige betingelser, der er nævnt under de enkelte punkter i forteg-
       nelsen være opfyldt.”
i bilag 1 til bekendtgørelsen er under gruppe k angivet kræftsygdomme, og under k.4.1.d er
anført lunge/asbest.
arbejdsskadestyrelsen har i sin vejledning nr. 9946 af 24. november 2014 om erstatning for
tab af erhvervsevne beskrevet sin praksis om årsagssammenhæng og fradrag i erstatningen
efter arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 2, herunder beviset for fravigelse af formodnings-
reglen. det hedder i vejledningen bl.a.:
                                        - 15 -
”kapitel 1. indledning
denne vejledning er skrevet af arbejdsskadestyrelsen og er en beskrivelse af, hvordan
erhvervsevnetabet fastsættes. den vil beskrive vores praksis, illustreret gennem en ræk-
ke eksempler.
…
kapitel 2. generelt om erhvervsevnetab
…
2.5. årsagssammenhæng og fradrag i erstatningen
i en del tilfælde er tilskadekomnes erhvervsmæssige situation betinget af både arbejds-
skadens følger og andre forhold på det tidspunkt, hvor erhvervsevnetabet skal vurderes.
loven er indrettet på den måde, at der kun kan ydes erstatning for følgerne af en ar-
bejdsskade. erstatning kan således ikke ydes for forringelse af erhvervsevnen, der har
andre grunde. (§ 12, stykke 1)
på den anden side indeholder loven en formodningsregel, hvorefter hele forringelsen af
erhvervsevnen skyldes arbejdsskaden, medmindre overvejende sandsynlighed taler
imod (§ 12, stykke 2). denne formodningsregel får især betydning i de situationer, hvor
det er tvivlsomt, om arbejdsskaden er den eneste årsag til et påvist tab af erhvervsevne.
domstolene har i en række retssager tillagt denne formodningsregel afgørende betyd-
ning, ved at stille store krav til dokumentationen for, at der er andre årsager end arbejds-
skaden til et påvist tab af erhvervsevnen. domstolenes fortolkning af formodningsreglen
nærmer sig de principper, der gælder inden for erstatningsretten. domstolene lader risi-
koen, for manglende dokumentation for andre årsager til erhvervsevnetabet (bevisbyr-
den), hvile på os.
fradrag i erstatningen kan derfor kun ske, hvis den forudbestående eller konkurrerende
skade eller sygdom allerede har medført en begrænsning i indtjeningsevnen, eller under
alle omstændigheder ville medføre en begrænsning af indtjeningsevnen i fremtiden.
i pa u-2-99 og i pa u-3-99 har ankestyrelsen taget udgangspunkt i:
1) om der var dokumentation for nedsat erhvervsevne forud for arbejdsskaden og
2) om der ud fra en lægesagkyndig bedømmelse forelå nærliggende risiko for, at den
    forudbestående sygdom, uafhængigt af arbejdsskaden, ville nedsætte erhvervsevnen
    væsentligt, eller for at der uafhængigt af arbejdsskaden ville være opstået en væ-
    sentlig helbredsforringelse, som ville medføre et tab af erhvervsevne (prognose-
    synspunkt).
når vi overvejer fratræk efter § 12, stykke 2, sondrer vi således mellem:
− forudbestående sygdomme som vedrører den legemsdel, som er beskadiget ved ar-
    bejdsskaden. en form for forudbestående sygdom er dispositioner for sygdomme i
    den legemsdel, som er ramt af arbejdsskaden og som udløses ved arbejdsskaden, ek-
    sempelvis hvirvelskred i ryggen.
                                               - 16 -
       − konkurrerende sygdomme som er andre sygdomme, der ikke kun vedrører den
            arbejdsskadede legemsdel. som eksempler kan nævnes følger efter børnelammelse,
            sklerose og epilepsi.
       − prognosesynspunktet hvor erhvervsevnen ikke har været påvirket af en forud-
            bestående eller konkurrerende sygdom, men hvor sygdommen utvivlsomt inden for
            en kortere tidshorisont, uanset arbejdsskaden, ville have påvirket evnen til at tjene
            penge.
       der er ikke den store forskel på forudbestående og konkurrerende sygdomme set i for-
       hold til vurderingen af erhvervsevnetab.
       bevisbyrden ved prognosesynspunktet er meget tung at løfte. helbredsmæssigt må der
       ikke være tvivl om, at sygdommen er så alvorlig, at sygdommen indenfor kortere tid,
       uanset arbejdsskaden, ville have påvirket indtjeningsevnen.
       …”
højesterets begrundelse og resultat
ankestyrelsen anerkendte ved afgørelsen af 11. januar 2013 as lungekræft som en erhvervs-
sygdom på grund af hans erhvervsmæssige udsættelse for asbest. ankestyrelsen fastsatte
samtidig, at hans varige mén kun for en tiendedels vedkommende skyldtes arbejdsskaden,
mens resten måtte henføres til hans tobaksrygning. da den arbejdsskaderelaterede méngrad
herefter var under 5 %, blev der ikke fastsat nogen méngodtgørelse.
spørgsmålet er, om ankestyrelsen efter forholdene ved afgørelsen af 11. januar 2013 var be-
rettiget til at bestemme, at méngodtgørelsen skulle nedsættes eller bortfalde, selvom arbejds-
skaden var anerkendt, og i givet fald om det var berettiget at lade godtgørelsen bortfalde.
forholdet mellem arbejdsskadesikringslovens § 8, stk. 1, og § 12
selvom en sygdom anerkendes som en erhvervssygdom og dermed som en arbejdsskade, har
den syge person ikke krav på méngodtgørelse, hvis det må anses for overvejende sandsynligt,
at sygdommen skyldes andre forhold end de erhvervsmæssige, jf. arbejdsskadesikringslovens
§ 8, jf. § 7. efter disse bestemmelser og deres forarbejder (folketingstidende 1975-76, tillæg
a, lovforslag nr. l 189, sp. 3399-3400) må det forstås således, at det for anerkendelse af en
sygdom som en erhvervssygdom efter fortegnelsen ikke er et krav, at det godtgøres, at den
erhvervsmæssige skadelige påvirkning faktisk er sygdomsfremkalderen, hvis den efter for-
                                                 - 17 -
tegnelsen kan forårsage den. der er imidlertid ikke krav på ydelser, hvis det må anses for
overvejende sandsynligt, at andre forhold end de erhvervsmæssige er årsag til sygdommen, jf.
§ 8, stk. 1.
efter arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 1, kan bl.a. godtgørelse for varigt mén nedsættes
eller efter omstændighederne bortfalde, hvis den tilskadekomnes lægelige situation som følge
af arbejdsskaden ikke udelukkende kan henføres til arbejdsskaden (erhvervssygdommen).
højesteret finder, at i tilfælde, hvor de almindelige betingelser for at anse en sygdom som en
erhvervssygdom efter fortegnelsen over erhvervssygdomme er opfyldt, skal der efter § 8, stk.
1, foretages en konkret bevisbedømmelse af sygdommens årsag, som kun udelukker ydelser,
hvis sygdommen i det hele må anses for en følge af de ikke erhvervsmæssige årsager. høje-
steret finder endvidere, at en anerkendelse af en erhvervssygdom som arbejdsskade efter § 8,
stk. 1, ikke er til hinder for, at der træffes afgørelse i medfør af § 12, stk. 1, om nedsættelse
eller bortfald af ydelser, såfremt den tilskadekomnes situation helt eller delvis skyldes andre
forhold end den erhvervsbetingede sygdom.
ankestyrelsen var således berettiget til som sket at anerkende as lungekræft som en erhvervs-
sygdom efter § 8, stk. 1, med forbehold for ved afgørelsen efter § 12 om varigt mén at fore-
tage fradrag i godtgørelsen under henvisning til, at ménet delvis havde anden årsag. dette er i
overensstemmelse med den administrative praksis, der blev opretholdt ved lov nr. 390 af 20.
maj 1992 om arbejdsskadeforsikring.
fastsættelse af méngodtgørelse efter arbejdsskadesikringslovens § 12
fire dommere – niels grubbe, thomas rørdam, jon stokholm og kurt rasmussen – udtaler
herefter:
ved bedømmelsen af, om en tilskadekommens lægelige situation helt eller delvis skyldes an-
dre forhold end de erhvervsbetingede med den virkning, at en méngodtgørelse eller andre
ydelser efter loven skal nedsættes eller bortfalde, jf. arbejdsskadesikringslovens § 12, stk. 1,
gælder en formodningsregel efter § 12, stk. 2, hvorefter bl.a. et varigt mén anses for en følge
                                               - 18 -
af arbejdsskaden (erhvervssygdommen), medmindre overvejende sandsynlighed taler der-
imod. vi finder, at denne formodningsregel indebærer, at ménet anses for i det hele at være en
følge af erhvervssygdommen, herunder de erhvervsmæssige skadelige påvirkninger, medmin-
dre det efter en konkret bevisbedømmelse vurderes, at overvejende sandsynlighed (det vil sige
en sandsynlighed på mere end 50 %) taler for, at ménet helt eller delvis må anses for at være
en følge af andet end de erhvervsmæssige skadelige påvirkninger, jf. herved højesterets dom
gengivet i ufr 2010.1197.
vi finder endvidere, at der til afkræftelse af formodningen efter bestemmelsens ordlyd og
formål må kræves en sædvanlig konkret bevisbedømmelse, der kan sidestilles med den, der
kræves ved bedømmelse af forudbestående lidelser, jf. herved bl.a. højesterets domme gengi-
vet i ufr 1998.1627, ufr 2010.168 og ufr 2010.1197.
retslægerådet har i besvarelsen af spørgsmål 9 udtalt, at det ikke konkret kan angives, hvad
der har været årsagen til as udvikling af lungekræft.
retslægerådet har udtalt sig om de risici, der er forbundet med as udsættelse for radon, asbest
og tobaksrygning, som relative og absolutte risici, risikoøgning og ætiologisk fraktion (effekt
af fjernelse af en risiko). i besvarelsen af spørgsmål 3 og 5 har rådet udtalt, at a i seks år har
været udsat for en signifikant asbestpåvirkning svarende til 10-15 fibre/ml i 10 år, og at det
vurderes, at denne påvirkning har øget risikoen for lungekræft med 2 gange i forhold til en
person, som ikke har været udsat for asbestpåvirkning. af besvarelsen af spørgsmål 4, 5 og a
fremgår – idet parterne er enige om, at as tobaksforbrug har været i en størrelsesorden sva-
rende til 20 pakkeår – at as risiko for lungekræft med det tobaksforbrug, han har haft, er øget
10 gange i forhold til en person, som aldrig har røget. hans risiko for lungekræft med det to-
baksforbrug, han har haft, var 10 %, når der ses bort fra asbestpåvirkningen, og hans risiko for
at udvikle lungekræft med den asbestpåvirkning, han har været udsat for, var 2 %, når der ses
bort fra hans tobaksforbrug. det fremgår endvidere af besvarelserne, at tobaksrygning og as-
bestpåvirkning har en multiplikativ virkning, således at as risiko for lungekræft var 20 %, når
begge forhold tages i betragtning. retslægerådet har i fortsættelse heraf anført, at andelen af
lungekræfttilfælde, der skyldes asbestpåvirkning, således er omkring 50 % for både rygende
og ikke-rygende asbestarbejdere. det fremgår endvidere af retslægerådets besvarelse af
                                              - 19 -
spørgsmål a, at den ætiologiske fraktion for udsættelsen for asbest er 50 % og for tobak 90
%.
med henvisning til oplysningerne om de ætiologiske fraktioner har rådet udtalt, at den mest
sandsynlige årsag til as lungekræft er tobaksrygning, men at asbestpåvirkningen uanset to-
baksrygningen har fordoblet risikoen.
ankestyrelsen har i afgørelsen af 11. januar 2013 anført, at den konkrete risiko for lungekræft
skal sammenlignes med risikoen, såfremt a ikke var ryger. uanset retslægerådets oplysnin-
ger om den ætiologiske fraktion på 90 % for tobak og 50 % for asbest har ankestyrelsen vur-
deret, at rygning udgør 90 % af den samlede risiko, mens arbejdsskaden udgør 10 %. anke-
styrelsen har dermed vurderet, at 90 % af det samlede mén med overvejende sandsynlighed
skyldes andre forhold end arbejdsskaden.
både retslægerådet og ankestyrelsen har taget udgangspunkt i, at as risiko for lungekræft
skal sammenlignes med risikoen for en ikke-ryger. vi finder imidlertid, at da a faktisk var
ryger, skal der tages udgangspunkt i, at hans risiko for lungekræft i overensstemmelse med
retslægerådets besvarelse af spørgsmål 4, 5 og a er blevet fordoblet fra 10 % til 20 % som
følge af asbestpåvirkningen. vi finder det herefter ikke godtgjort, at as lungekræft med over-
vejende sandsynlighed skyldes andre forhold end den asbestpåvirkning (arbejdsskaden), han
har været udsat for. det må således i overensstemmelse med formodningsreglen i arbejdsska-
desikringslovens § 12, stk. 2, lægges til grund, at lungekræften er forårsaget af asbestpåvirk-
ningen. det bemærkes herved, at hans risiko for lungekræft ligeledes ville være fordoblet som
følge af asbestpåvirkningen, hvis han ikke havde været ryger.
vi har efter denne vurdering ikke anledning til at tage stilling til, om risikoanalyser vedrø-
rende alternative mulige årsager, baseret på statistiske analyser af sygdomsforekomst og -fra-
vær hos befolkningsgrupper, i sig selv opfylder kravene til den konkrete bevisbedømmelse,
der kan begrunde fravigelse af den legale formodning om, at lungekræften i det hele skyldes
asbestpåvirkningen.
                                               - 20 -
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens dom med den præcisering, der fremgår af as
principale påstand.
dommer lars hjortnæs udtaler:
retslægerådet har på grundlag af de foreliggende oplysninger om omfanget og varigheden af
as asbestudsættelse og tobaksrygning vurderet, at rygningen er den mest sandsynlige årsag
til, at han fik lungekræft.
as kræftsygdom blev anerkendt som en arbejdsskade med forbehold for at foretage fradrag på
grund af tobaksrygningen ved afgørelsen om bl.a. godtgørelse for varigt mén.
det varige mén udgøres i as tilfælde af en tilbagefaldsrisiko. derfor bliver vurderingen af
årsagerne til kræftsygdommen i realiteten sammenfaldende med vurderingen af årsagerne til
det varige mén.
as tobaksrygning ville isoleret set have medført en risiko for lungekræft, som var fem gange
større end den risiko, han isoleret set ville have haft som følge af asbestpåvirkningen. på
grund af den særlige synergieffekt mellem risikofaktorerne, som er beskrevet i retslægerådets
besvarelser, kunne disse kræftrisici ikke blot lægges sammen, men as kræftrisiko var på det
tidspunkt, hvor sygdommen brød ud, yderligere forøget til i alt 20 %, fordi risikoen fra to-
baksrygningen skulle ganges med risikoen fra asbestpåvirkningen. det fremgår af retslæge-
rådets besvarelse, at tobaksrygningen også var den væsentligste årsag til den yderligere for-
øgelse af kræftrisikoen, som synergieffekten medførte. jeg er som følge heraf ikke enig med
flertallet i, at situationen bør anskues sådan, at halvdelen af as samlede kræftrisiko på 20 %
skal henføres til asbestpåvirkningen, idet det for mig at se kun er muligt at stille tallene op på
den måde ved at henføre hele den risikoforøgelse, som skyldes synergieffekten, til asbestpå-
virkningen. det afspejler efter min mening ikke realiteten, når situationen rent faktisk er den,
at det er lige så rigtigt at henføre hele denne risikoforøgelse til tobaksrygningen. der er såle-
des reelt snarere tale om en ”parallelforskydning” af forholdet mellem den kræftrisiko, som
tobaksrygningen skabte, og den kræftrisiko, som asbestpåvirkningen skabte. jeg bemærker
herved, at det efter min opfattelse ikke i denne forbindelse er relevant, om a bør sammenlig-
                                               - 21 -
nes med en anden ryger eller ikke-ryger, idet det her drejer sig om at vurdere, hvad der er den
mest sandsynlige årsagssammenhæng, og ikke om det erstatningsretlige princip om at tage
skadelidte, som skadelidte er.
på denne baggrund må det efter min opfattelse i overensstemmelse med retslægerådets be-
svarelse lægges til grund, at as tobaksrygning er den mest sandsynlige årsag til kræftsyg-
dommen og derved reelt også til det varige mén. dermed har ankestyrelsen løftet bevisbyr-
den for, at ikke hele det varige mén kan henføres til asbestpåvirkningen, og ankestyrelsen har
derfor været berettiget til – i overensstemmelse med det forbehold, der blev taget ved aner-
kendelsen af kræftsygdommen som en arbejdsskade – at foretage fradrag for tobaksrygningen
ved vurderingen af, om a er berettiget til en godtgørelse for varigt mén.
jeg finder, at der ikke er grundlag for at tilsidesætte ankestyrelsens vurdering, hvorefter a
ikke havde krav på méngodtgørelse, idet den del af det varige mén, der kan henføres til as-
bestpåvirkningen, måtte antages at udgøre mindre end lovens mindstegrænse på 5 %. jeg har
ikke herved taget stilling til, om det også var med rette, at ankestyrelsen lagde til grund, at
arbejdsskaden (og ménet) kun for en tiendedels vedkommende kunne henføres til asbestpå-
virkningen.
jeg stemmer herefter for at stadfæste byrettens dom.
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet, således at landsrettens dom stadfæstes med den
anførte præcisering.
                                      thi kendes for ret:
ankestyrelsen skal anerkende, at as méngrad som følge af den anerkendte arbejdsskade i
form af planocellulært carcinom på baggrund af de oplysninger, der forelå for ankestyrelsen
ved afgørelsen af 11. januar 2013, udgjorde 15 %.
landsrettens afgørelse om sagsomkostninger stadfæstes.
                                              - 22 -
i sagsomkostninger for højesteret skal ankestyrelsen betale 40.000 kr. til a.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
