                      højesterets kendelse
                           afsagt torsdag den 23. april 2015
sag 262/2014
anne lyngbye melsen
(advokat rasmus mangor andersen)
mod
fredensborg kommune
(advokat kurt bardeleben)
og
vejdirektoratet
(kammeradvokaten ved advokat stig grønbæk jensen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i helsingør den 24. september 2014 og af
østre landsrets 9. afdeling den 21. oktober 2014.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, jytte scharling, poul dahl jensen,
lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
kærende, anne lyngbye melsen, har nedlagt påstand om, at landsrettens afgørelse ophæves,
og at sagen hjemvises til realitetsbehandling ved landsretten.
de indkærede, fredensborg kommune og vejdirektoratet, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
fredensborg kommune traf den 29. august 2011 beslutning om ekspropriation af dele af anne
lyngbye melsens ejendom med henblik på etablering af en cykelsti. ekspropriationen medfø-
rer, at tre store og mere end 100 år gamle lindetræer på anne lyngbye melsens ejendom vil
                                               - 2 -
skulle fældes for at skabe plads til cykelstien. ved afgørelse af 18. juli 2014 opretholdt vejdi-
rektoratet kommunens beslutning om ekspropriation.
anne lyngbye melsen anlagde den 25. august 2014 sag mod fredensborg kommune og vej-
direktoratet ved retten i helsingør. i forbindelse hermed anmodede hun om, at søgsmålet blev
tillagt opsættende virkning over for fredensborg kommune, således at anlægsprojektet,
herunder navnlig fældningen af lindetræerne, blev sat i bero, så længe sagen verserer.
ved kendelse af 24. september 2014 afviste retten i helsingør at tillægge søgsmålet opsæt-
tende virkning med følgende bemærkninger:
       ”parterne har tilkendegivet, at de vil medvirke til en snarlig tilvejebringelse af fotos
       og/eller videooptagelser af de omhandlede lindetræer med henblik på bevissikring til
       brug for skønsmandens vurdering af træernes værdi. under hensyn hertil findes der ikke
       tilstrækkeligt behov for at tillægge søgsmålet opsættende virkning – heller ikke med
       henblik på gennemførelse af syn og skøn.”
anne lyngbye melsen kærede afgørelsen til østre landsret, som ved kendelse af 21. oktober
2014 afviste kæremålet. med henvisning til forarbejderne til retsplejelovens § 389 a, anførte
landsretten bl.a.:
       ”byretten har ved kendelse af 24. september 2014 truffet afgørelse om, at anne lyng-
       bye melsens anmodning om, at søgsmålet for byretten tillægges opsættende virkning,
       ikke tages til følge. denne afgørelse, som vedrører et retsplejemæssigt spørgsmål, fin-
       des at være omfattet af kærebegrænsningsreglen i retsplejelovens § 389 a. kære af afgø-
       relsen til landsretten er derfor ikke mulig uden procesbevillingsnævnets tilladelse.
       da der ikke er oplysninger om, at procesbevillingsnævnet har givet tilladelse til kære af
       den pågældende afgørelse, afviser landsretten derfor kæremålet…”
anbringender
anne lyngbye melsen har anført, at byretskendelsen hverken relaterer sig til hovedforhand-
lingen eller til dennes forberedelse. den almindelige hovedregel i retsplejelovens § 389, hvor-
efter byretskendelser som udgangspunkt frit kan kæres til landsretten, finder derfor anven-
delse. ifølge forarbejderne til retsplejelovens § 389 a angår retsplejemæssige spørgsmål f.eks.
                                              - 3 -
afgørelser om fremlæggelse af dokumenter, syn og skøn, vidner, habilitet og rette sagsøgte,
dvs. spørgsmål af betydning for selve retsprocessen. det foreliggende spørgsmål om opsæt-
tende virkning vil ikke på nogen måde kunne påvirke selve processen, herunder sagens forbe-
redelse, tidsmæssige udstrækning og tidspunkt for hovedforhandlingens afholdelse. der er
ikke tale om en kendelse, der angår et ”retsplejemæssigt spørgsmål”, og kendelsen falder der-
for uden for anvendelsesområdet for retsplejelovens § 389 a. formålet med § 389 a er at be-
grænse en parts muligheder for at påkære kendelser og dermed forhale eller besværliggøre
sagens forberedelse. i denne sag ville kære af kendelsen ikke hindre en hurtig og effektiv for-
beredelse og gennemførelse af selve retssagen.
fredensborg kommune og vejdirektoratet har anført, at byrettens kendelse angår et processu-
elt spørgsmål, der er afgjort i forbindelse med hovedforhandlingens forberedelse. kendelsen
kan derfor ikke kæres til landsretten uden forudgående tilladelse fra procesbevillingsnævnet,
jf. retsplejelovens § 389 a. fortolkningen af retsplejelovens § 389 a afhænger ikke af, om ret-
tens kendelse er egnet til at påvirke sagsforberedelsens tidsmæssige udstrækning og tids-
punktet for hovedforhandlingens afholdelse. der er hverken i lovens ordlyd eller forarbejder
holdepunkter for anne lyngbye melsens anbringende om, hvad der skal forstås ved ”under
hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse”. vejdirektoratet er ikke enig med anne
lyngbye melsen i, at retsplejelovens § 389 a skal fortolkes som en undtagelse til en egentlig
hovedregel om, at alle kendelser afsagt af byretten som udgangspunkt frit kan kæres til lands-
retten. det fremgår tværtimod udtrykkeligt af § 389, at byrettens kendelser og beslutninger
kan kæres til landsretten, medmindre andet er bestemt i loven, jf. bl.a. § 389 a. landsrettens
kendelse er således i overensstemmelse med lovens ordlyd, forarbejder og med hidtidig lands-
retspraksis om § 389 a.
retsgrundlag
efter retsplejelovens § 389 kan kendelser og beslutninger, der er afsagt af en byret, kæres til
den landsret, i hvis kreds byretten ligger, medmindre andet er bestemt i loven.
ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der indført en kærebegrænsningsregel i retsplejelovens §
389 a. bestemmelsen, der trådte i kraft den 1. juli 2014 og finder anvendelse på afgørelser
truffet efter denne dato, har følgende ordlyd:
                                                - 4 -
      ”§ 389 a. kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhand-
      lingen eller under dennes forberedelse, kan ikke kæres. procesbevillingsnævnet kan dog
      meddele tilladelse til kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væ-
      sentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øv-
      rigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
          stk. 2. ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 skal indgives til procesbevillings-
      nævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet.”
af forslaget til lov nr. 737 af 25. juni 2014, de almindelige bemærkninger, fremgår bl.a.:
      ”1. indledning
      …
      1.2. udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene har
      belyst behovet og mulighederne for at foretage tilpasninger af domstolenes virkemåde
      for så vidt angår behandlingen af civile sager ved byretterne, landsretterne og højeste-
      ret. udvalget er i den forbindelse kommet med forslag til en række tiltag, der kan sikre
      en bedre og mere effektiv og fleksibel behandling af civile sager samtidig med, at der
      fortsat er den rette balance i forhold til kvalitet og retssikkerhed.
      …
      lovforslaget har på den baggrund for det første til formål at udmønte udvalgets forslag
      om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene. der henvises til
      lovforslagets pkt. 2.1.
      lovforslaget indeholder endvidere en række forslag vedrørende adgangen til appel i ci-
      vile sager. således foreslås det bl.a., at appelgrænsen hæves til 20.000 kr., at adgangen
      til at anke sager om tvangsanbringelse af børn begrænses, at landsretterne får mulighed
      for at afvise 2. instans ankesager uanset sagens økonomiske værdi, og at adgangen til at
      kære kendelser og beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller dennes for-
      beredelse, begrænses. der henvises til lovforslagets pkt. 2.2.
      …
      2. opfølgning på anbefalinger fra udvalget om bedre og mere effektiv behandling af ci-
      vile sager ved domstolene
      2.1 bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene
      2.1.1. indledning
      2.1.1.1. det er afgørende for regeringen at sikre, at de danske domstole fortsat kan fun-
      gere effektivt til gavn for borgere og virksomheder, så retstvister kan afklares tilstræk-
      keligt hurtigt. det er samtidig helt centralt, at retssagsbehandling fortsat sker på helt be-
      tryggende vis, uden at retssikkerheden sættes over styr. det er således helt afgørende at
      fastholde den meget høje tillid, som domstolene nyder blandt befolkningen.
      …
                                        - 5 -
2.2. adgangen til appel i civile sager
2.2.1. indledning
2.2.1.1. i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit
kan prøves i to instanser. for visse sager om mindre økonomiske krav gælder dog, at det
er nødvendigt med tilladelse fra procesbevillingsnævnet for, at sagen kan prøves i 2. in-
stans.
med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan be-
grunde den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
toinstansprincippet er et grundlæggende princip i dansk retspleje, men hensynet til
toinstansprincippet må efter regeringens opfattelse også afvejes over for hensynet til, at
tvister for domstolene løses inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkost-
ningerne er acceptable både for parterne og samfundet. der bør således være sammen-
hæng mellem de ressourcer, som anvendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til
at opnå et andet resultat ved appel. denne afvejning er bl.a. kommet til udtryk i de gæl-
dende regler, hvorefter appel i visse sager kræver procesbevillingsnævnets tilladelse.
2.2.1.2. lovforslaget indeholder på den baggrund en række forslag, som begrænser den
fri adgang til appel i civile sager, idet adgang til appel med procesbevillingsnævnets
tilladelse fortsat opretholdes:
…
-    adgangen til at kære afgørelser om sagens forberedelse begrænses, således at kære
     til landsretten som hovedregel ikke kan ske. dog kan kendelser og beslutninger, der
     angår spørgsmål af indgribende eller afgørende betydning for parten, eller som er af
     væsentlig betydning for sagens forløb, kæres til landsretten med procesbevillings-
     nævnets tilladelse.
…
2.2.2.3. kære af afgørelser om sagens forberedelse
…
2.2.2.3.2. udvalgets overvejelser
2.2.2.3.2.1. den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsre-
formen, og hvorefter byretterne er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bety-
det bl.a., at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes af-
gørelser under sagernes forberedelse.
udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
virkning.
                                         - 6 -
når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
retten, udsættes sagen således ofte med henblik på at afvente landsrettens afgørelse.
der er en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten
inden en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. lands-
rettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål er i gennemsnit
ca. 40-50 dage. disse kæremål kan således betyde en samlet forlængelse af sagsbehand-
lingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder.
en begrænsning i adgangen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde be-
tyde, at sagsbehandlingen i byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden der-
med bliver kortere.
udvalget finder på den baggrund, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser un-
der sagen, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehand-
lingstiden ved byretten bør begrænses. udvalget finder imidlertid, at muligheden for at
kære byrettens afgørelser ikke helt bør afskæres.
udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
endelige afgørelse ved byretten. det er derfor væsentligt, at en part ikke får den ople-
velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil kunne være af så afgørende og væ-
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part, som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
2.2.2.3.2.2. udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at ken-
delser og andre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes
forberedelse, ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for lands-
retten i forbindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse hos proces-
bevillingsnævnet til at kære kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse
eller hovedforhandlingen.
betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at afgørelsen har afgørende og
væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at der også i øvrigt er anled-
ning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans. det forudsættes således,
at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foretages en vurdering af selve
afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
                                              - 7 -
     udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
     malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
     cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
     har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
     kæreinstansen også kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
     2.2.2.3.3. justitsministeriets overvejelser
     justitsministeriet er enig i udvalgets overvejelser og forslag, og lovforslaget er udformet
     i overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
     justitsministeriet har overvejet, om bestemmelsen bør udformes således, at den indehol-
     der en opregning af, hvilke kendelser og beslutninger der fremover skal være mulighed
     for at kære uden tilladelse. justitsministeriet finder imidlertid ligesom udvalget, at det
     ikke vil være muligt at foretage en udtømmende opregning heraf. justitsministeriet er
     derfor enig i udvalgets forslag om, at kendelser og beslutninger, der afsiges under ho-
     vedforhandlingen eller under dennes forberedelse, ikke skal kunne kæres til landsretten
     uden procesbevillingsnævnets tilladelse.”
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 389 a fremgår bl.a.:
     ”det foreslås, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen begrænses.
     kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under en hovedforhandling eller
     under dennes forberedelse, vil således – uanset den gældende bestemmelse i § 389, stk.
     1, som ikke foreslås ændret – fremover ikke kunne kæres frit til landsretten. der er dog
     mulighed for at få procesbevillingsnævnets tilladelse til at indbringe visse kendelser og
     beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen for landsretten.
     betingelserne for at få kæretilladelse er efter forslaget, at afgørelsen angår spørgsmål af
     væsentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten.
     omfattet heraf vil eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
     gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
     det vil imidlertid bero på en konkret vurdering i det enkelte tilfælde, om en afgørelse
     har en sådan karakter og betydning, at der er grund til, at kæresagen skal kunne afgøres
     af landsretten som 2. instans, og der derfor skal meddeles kæretilladelse.
     det er desuden en betingelse, at der er anledning til at lade afgørelsen prøve af lands-
     retten som 2. instans. det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens
     karakter også foretages en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
     forslaget tilsigter ingen ændringer af, hvilke afgørelser som er omfattet af § 253 om
     delafgørelser.
     bestemmelsen omfatter således ikke afgørelser om spørgsmål, der er afgørende for hele
     sagens behandling som f.eks. lovvalg, rettens kompetence og søgsmålsfrister og søgs-
     målskompetence, da der i overensstemmelse med gældende ret vil være tale om delaf-
     gørelser, der er omfattet af § 253, hvorfor tilladelse til at kære afgørelsen ligesom i dag
     vil skulle meddeles efter denne bestemmelse (som ændret ved lovforslagets § 1, nr. 28).
                                                - 8 -
       …”
udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene havde den 1.
juli 2013 afgivet et delnotat om adgangen til appel i civile sager. af notatet fremgår bl.a.:
       ”8. udvalgets overvejelser om andre begrænsninger i adgangen til kære
       i civile sager
       udover en generel appelgrænse har udvalget overvejet, om det er hensigtsmæssigt
       herudover at begrænse adgangen til kære af afgørelser i civile sager.
       8.1. kære af afgørelser om sagens forberedelse
       den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsreformen, og
       hvorefter byretterne nu er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bl.a. betydet,
       at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes afgørelser
       under sagernes forberedelse. disse afgørelser registreres i domstolenes statistik under
       kategorien retsplejemæssige spørgsmål.
       udvalget finder det navnlig relevant at overveje en begrænsning i adgangen til at kære
       disse afgørelser fra byretterne om ”retsplejemæssige spørgsmål”, da der, som det frem-
       går … er tale om, at antallet af sager ved landsretterne i denne kategori har været sti-
       gende siden domstolsreformen. kategorien retsplejemæssige spørgsmål dækker navnlig
       over afgørelser vedrørende sagens forberedelse. det drejer sig f.eks. om afgørelser om
       fremlæggelse af dokumenter, syn og skøn, vidner, habilitet og rette sagsøgte.
       udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
       bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
       forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
       kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
       virkning, selv om udgangspunktet efter retsplejelovens § 395 er, at kære ikke har op-
       sættende virkning, medmindre andet er bestemt i loven, eller det bestemmes af byretten
       eller landsretten.
       som det fremgår ..., er antallet af modtagne kæremål vedrørende retsplejemæssige
       spørgsmål steget fra 254 i 2007 til 912 i 2012. der er således sket en meget betydelig
       stigning i antallet af disse kæremål ved landsretterne siden reformen.
       når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
       retten, udsættes sagen ofte med henblik på at afvente en afgørelse fra landsretten. der er
       en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten inden
       en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. endelig er
       landsrettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål i gennem-
       snit ca. 40-50 dage, og samlet kan disse kæremål således betyde en forlængelse af sags-
       behandlingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder. en begrænsning i adgan-
       gen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde betyde, at sagsbehandlingen i
       byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden dermed blive kortere.
                                          - 9 -
efter de gældende regler kan alle kendelser og beslutninger afsagt af en byret under en
sag appelleres ved kære, så længe dom ikke er afsagt, jf. retsplejelovens § 389. når be-
handlingen af en sag er afsluttet ved afsigelse af dom, kan kendelser og beslutninger af-
sagt under sagen ikke appelleres særskilt, jf. retsplejelovens § 390, men anken kan om-
fatte afgørelser, der er truffet under sagen, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4.
som udgangspunkt kan byrettens kendelser og beslutninger således kæres til landsret-
ten, medmindre der er afsagt dom i sagen, og afgørelsen kan inddrages under en senere
anke af dommen, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4, og § 390, stk. 1.
udvalget finder, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen bør be-
grænses, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehandlings-
tiden ved byretten. udvalget finder imidlertid ikke, at muligheden for at kære byrettens
afgørelser helt skal afskæres.
udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
endelige afgørelse ved byretten. derfor er det væsentligt, at en part ikke får den ople-
velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil således være af så afgørende og væ-
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at kendelser og an-
dre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse,
ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for landsretten i for-
bindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse til at kære
kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen
hos procesbevillingsnævnet. betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at
afgørelsen har afgørende og væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at
der også i øvrigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foreta-
ges en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
                                               - 10 -
       cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
       har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
       også denne kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
       med hensyn til andre typer af kendelser og beslutninger henvises til afsnit 6 om appel-
       begrænsninger på grundlag af sagens værdi, som får betydning for kæremål vedrørende
       sagsomkostninger, salærafgørelser og udlæg.
       for de øvrige typer af kendelser og beslutninger har udvalget ikke fundet anledning til
       at foreslå begrænsninger i adgangen til appel.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 389 a, hvorefter kendelser og
andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhandlingen eller under dennes for-
beredelse, ikke kan kæres uden procesbevillingsnævnets tilladelse. nævnet kan efter bestem-
melsen tillade kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væsentlig betydning
for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øvrigt er anledning til at lade
afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
det afviste kæremål vedrører byrettens afgørelse om, hvorvidt et sagsanlæg skal tillægges
opsættende virkning.
højesteret finder, at retsplejelovens § 389 a efter sin ordlyd og forarbejderne må forstås på
den måde, at bestemmelsen som udgangspunkt skal afgrænses ud fra et tidsmæssigt kriterium.
bestemmelsen afskærer således som udgangspunkt fri kære af kendelser og beslutninger, der
træffes under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse, også selv om afgørelsen
ikke kan siges at vedrøre sagsforberedelsen eller hovedforhandlingen som sådan.
byrettens afgørelse om ikke at tillægge søgsmålet opsættende virkning er truffet under forbe-
redelsen og er derfor en afgørelse omfattet af retsplejelovens § 389 a. afgørelsen kan således
kun kæres med procesbevillingsnævnets tilladelse, og denne tilladelse foreligger ikke.
højesteret tiltræder herefter, at landsretten har afvist kæremålet.
efter retsplejelovens § 312, stk. 2, skal den part, der taber en kæresag, som udgangspunkt er-
statte modparten de udgifter, kæresagen har påført modparten. da der er tale om kære af et
                                           - 11 -
principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny lovbestemmelse, fin-
der højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3.
                                     thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til nogen anden part.
