                        højesterets kendelse
                              afsagt fredag den 31. juli 2015
sag 126/2015
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat erling kragh-pedersen)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aalborg den 31. oktober 2014 og kendelse af
vestre landsrets 14. afdeling den 25. februar 2015.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: thomas rørdam, lars hjortnæs og oliver talevski.
påstande
kærende, anklagemyndigheden, har nedlagt påstand om at vestre landsrets kendelse ændres,
således at ankesagen for landsretten behandles i den civile retsplejes former.
indkærede, t, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
den 26. maj 2014 besluttede nordjyllands politi i medfør af hundelovens § 1 b, stk. 1, jf. § 1
a, stk. 1, nr. 3, og stk. 2, at ts hund skal aflives, idet hunden er en krydsning, hvori racen
amerikansk staffordshire terrier indgår. den 2. juli 2014 stadfæstede rigspolitichefen efter
påklage afgørelsen.
på foranledning af t indbragte nordjyllands politi sagen for retten i aalborg, der ved dom af
7. november 2014 opretholdt politiets afgørelse. sagen blev behandlet i strafferetsplejens
former.
                                                 - 2 -
den 18. november 2014 fremsendte advokat erling kragh-pedersen på vegne t
”ankemeddelelse” til vestre landsret.
den 25. februar 2015 afsagde vestre landsret kendelse om procesformen for ankesagen. det
fremgår heraf blandt andet:
       ”hundeloven indeholder ikke nogen angivelse af procesformen ved prøvelse af admini-
       strative afgørelser truffet i medfør af loven, idet lovens § 6 c, stk. 3, alene bestemmer, at
       såfremt politiets eller rigspolitichefens afgørelser om bl.a. aflivning af hunde indbringes
       for domstolene inden 4 uger efter, at afgørelsen er meddelt den pågældende hundeejer,
       har dette opsættende virkning.
       pålæg fra politidirektøren efter dyreværnslovens § 21, stk. 1, om forsvarlig behandling
       af dyr, herunder aflivning, kan efter dyreværnslovens § 23 indbringes for domstolene
       efter reglerne i retsplejelovens kapitel 80 om straffesager, i hvilke der ikke medvirker
       lægdommere.
       det må antages, at hundelovens manglende regulering af procesformen for prøvelse af
       afgørelser om aflivning efter lovens § 1 b er en forglemmelse. landsretten finder ikke,
       at der er grund til at antage, at lovgivningsmagten har ønsket, at afgørelser om aflivning
       af hunde efter hundeloven skal behandles efter andre processuelle regler end afgørelser
       om aflivning af f.eks. hunde efter dyreværnsloven. bestemmelse om aflivning efter
       hundeloven må således kunne sidestilles med aflivning efter dyreværnsloven, og be-
       handlingen af retssager om prøvelse af afgørelserne skal ske efter det samme regelsæt.
       landsretten bestemmer derfor, at ankesagen skal behandles i strafferetsplejen former, jf.
       retsplejelovens kapitel 80, jf. kapitel 82.”
anbringender
anklagemyndigheden har navnlig anført, at landsrettens kendelse er baseret på det fejlagtige
synspunkt, at der ikke er grund til at antage, at lovgivningsmagten har ønsket, at afgørelser
om aflivning af hunde efter hundeloven skal behandles efter andre processuelle regler end
afgørelser om aflivning af f.eks. hunde efter dyreværnsloven.
det fremgår af dyreværnslovens § 21, stk. 1, 1. pkt., at såfremt et dyr behandles uforsvarligt,
kan politidirektøren give den ansvarlige pålæg om dyrets behandling. et sådant pålæg kan
bl.a. dreje sig om, at dyret fodres, plejes, behandles for sygdom eller aflives. med hensyn til
                                                 - 3 -
spørgsmålet om at indbringe et pålæg meddelt i medfør af dyreværnslovens § 21, stk. 1, for
domstolene, fastsætter dyreværnslovens § 23 procesformen.
behandlingen af et pålæg efter dyreværnslovens § 21, stk. 1, om aflivning på grund af ufor-
svarlig behandling i strafferetsplejens former skal ses i sammenhæng med dyreværnslovens §
28, stk. 1, 1. pkt., hvorefter uforsvarlig behandling af dyr straffes med bøde eller fængsel
indtil 1 år. det vil sige, at opretholdelse af et pålæg efter § 21, stk. 1, om aflivning på grund af
uforsvarlig behandling af et dyr, må antages at indebære, at den pågældende dyreejer (også)
vil ifalde strafansvar efter § 28, stk. 1, 1. pkt. det er på denne baggrund retssikkerhedsmæs-
sigt mest forsvarligt, at domstolsprøvelse af et pålæg udstedt efter dyreværnslovens § 21, stk.
1, sker med de særlige retsgarantier, der ligger i strafferetsplejen.
denne sammenhæng genfindes ikke i hundeloven. det er således efter hundeloven ikke straf-
bart at holde hunde, som ved politiets foranstaltning kan aflives efter hundelovens § 1 b. man
kan derfor ikke drage den anførte slutning fra dyreværnslovens bestemmelser om domstols-
prøvelse i strafferetsplejens former til hundelovens bestemmelser. de samme hensyn, som kan
begrunde, at pålæg om aflivning efter dyreværnslovens § 21, stk. 1, skal prøves i strafferets-
plejens former, gør sig ikke gældende i forhold til domstolsprøvelse af afgørelser om afliv-
ning efter hundelovens § 1 b, stk. 1.
politidirektørens og rigspolitiets afgørelser efter hundelovens § 1 b, stk. 1, har endvidere ka-
rakter af en sædvanlig forvaltningsretlig afgørelse. afgørelsen træffes ikke som led i udøvel-
sen af de pågældendes kompetence inden for det strafferetlige område. hvis lovgivnings-
magten havde ønsket, at sådanne rene administrative afgørelser skulle behandles af domsto-
lene inden for strafferetsplejens former, måtte dette være fastsat udtrykkeligt i den pågæl-
dende særlovgivning, ligesom det er sket i forhold til dyreværnslovens § 21, stk. 1, jf. § 23.
i forbindelse med vedtagelsen af hundelovens § 6 c, stk. 3, om opsættende virkning i forhold
til afgørelser om aflivning, behandlede lovgivningsmagten således også spørgsmålet om dom-
stolsprøvelse og opsættende virkning indgående. hvis lovgivningsmagten havde et ønske om,
at afgørelser om aflivning skulle behandles i strafferetsplejens former, ville det således have
været nærliggende, at lovgivningsmagten havde fastsat dette i § 6 c, stk. 3.
                                                - 4 -
det må i den forbindelse også tillægges betydning, at lovgivningsmagten med vedtagelsen af
hundelovens § 6 c, stk. 3, har forudsat, at afgørelser om aflivning truffet i medfør af hundelo-
vens § 1 b, stk. 1, kan indbringes for domstolene i medfør af grundlovens § 63, stk. 1, jf. såle-
des fødevareministerens besvarelse af spørgsmål nr. 102 til lovforslag l 92 af 5. december
2013 om ændring af lov om hunde. lovgivningsmagten har således forudsat, at prøvelse af en
afgørelse om aflivning af en hund efter hundelovens § 1 b, stk. 1, rejses som et civilt søgsmål,
da grundlovens § 63 i sin kerne må antages at vedrøre spørgsmålet om domstolenes prøvelse
af almindelige forvaltningsretlige afgørelser.
t har henvist til landsrettens begrundelse og supplerende anført, at det i fraværet af en
lovbestemmelse om det modsatte af retssikkerhedsmæssige grunde er mest korrekt at
behandle sagen i strafferetsplejens former. derved er der mulighed for at beskikke en advokat
for ejeren, således at hans interesser kan varetages betryggende i forhold til det pønale
element i en afgørelse om aflivning af en hund.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om domstolsprøvelse af politiets afgørelse i medfør af hundelovens § 1 b, stk. 1,
om aflivning af en hund, som det efter hundelovens § 1 a er forbudt at besidde eller avle, skal
ske i strafferetsplejens eller den civile retsplejes former.
hundeloven indeholder ikke bestemmelser om procesformen.
den foreliggende sag om aflivning i medfør af hundeloven findes ikke at være omfattet af
retsplejelovens fjerde bog om strafferetsplejen, da sagen ikke angår spørgsmål om straf, jf.
herved retsplejelovens § 683, 1. pkt.
højesteret finder endvidere, at der ikke er grundlag for at sidestille en afgørelse om aflivning
efter hundelovens § 1 b, stk. 1, med et påbud efter dyreværnslovens § 21, stk. 1, da et sådant
påbud retter sig mod den, som er ansvarlig for dyret, og da overtrædelse af påbudet i medfør
af dyreværnslovens § 28, stk. 3, kan straffes med bøde eller fængsel indtil 1 år.
højesteret ændrer herefter landsrettens kendelse, således at landsrettens behandling af anke-
sagen skal foregå i den civile retsplejes former.
                                            - 5 -
                                    thi bestemmes:
landsrettens kendelse ændres, således at landsrettens behandling af ankesagen skal foregå i
den civile retsplejes former.
