                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 18. november 2009
sag 54/2008
(1. afdeling)
a
(advokat henrik juel halberg)
mod
hansen & andersen a/s
(advokat christina neugebauer)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 17. afdeling den 29. januar 2008.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: per sørensen, per walsøe, børge dahl, jytte
scharling, poul dahl jensen, vibeke rønne og jens peter christensen.
påstande
appellanten, a, har principalt påstået, at indstævnte, hansen & andersen a/s, skal betale
ham 435.628,60 kr., med tillæg af renter i medfør af erstatningsansvarslovens § 16 af
209.111,02 kr. fra den 22. oktober 2005 og af 226.517,58 kr. fra sagens anlæg. subsidiært
skal hansen & andersen betale 396.195,58 kr. med tillæg af renter i medfør af erstatningsan-
svarslovens § 16 af 193.734,52 kr. fra den 22. oktober 2005 og af 202.461,06 kr. fra sagens
anlæg. mere subsidiært påstås, at hansen & andersen skal betale 123.090,68 kr. med tillæg af
renter i medfør af erstatningsansvarslovens § 16 af 122.340,68 kr. fra den 21. august 2004 og
af 750,00 kr. fra sagens anlæg. mest subsidiært påstås, at hansen & andersen skal betale
750,00 kr. med tillæg af renter i medfør af erstatningsansvarslovens § 16 fra sagens anlæg.
hansen & andersen a/s har påstået stadfæstelse.
                                                 - 2 -
as principale påstand svarer til, at retten til tabt arbejdsfortjeneste ophørte den 22. september
2005, hvor arbejdsskadestyrelsen traf endelig afgørelse om erhvervsevnetabet. den subsidi-
ære påstand svarer til, at retten til tabt arbejdsfortjeneste ophørte på tidspunktet for førtidspen-
sioneringen den 1. august 2005.
den mere subsidiære påstand fremkommer ifølge a ved en forskydning af tidspunktet for
opgørelsen af det efter arbejdsskadestyrelsens endelige afgørelse af erhvervsevnetabet den
22. september 2005 opgjorte differencekrav til datoen for arbejdsskadestyrelsens midlertidige
afgørelse, dvs. den 20. juli 2004. sammenholdt med den betalte differenceerstatning frem-
kommer påstandsbeløbet således:
                                             det betalte                   påstandsbeløbet
                                             differencekrav
erhvervsevnetabserstatning                    1.470.000 kr. (2004)         1.476.860 kr. (2005)
efter erstatningsansvarsloven
fradrag
   kapitalerstatning efter
   arbejdsskadesikringsloven                   768.439 kr.                  778.800 kr.
   løbende ydelser                             303.422 kr. (betalt for      177.579 kr. (betalt for
                                                perioden 18/11 2002-        perioden 18/11 2002-
                                                21/9 2005)                   20/7 2004)
difference                                      398.139 kr.                  520.479 kr.
                                                                  heraf
                                                                  betalt     398.139 kr.
                                                                  restkrav 122.340 kr.
hertil kommer kravet på 750 kr. for svie og smerte.
parterne er enige om den talmæssige opgørelse.
a har som begrundelse for, at han ikke har fradraget den løbende ydelse på 8.848 kr. om må-
neden, som han fik udbetalt i perioden 21/7 2004 - 21/9 2005, i alt 125.842 kr., henvist til det
valgte opgørelsestidspunkt.
                                               - 3 -
den mest subsidiære påstand udgør alene godtgørelse for svie og smerte for perioden fra den
30. april 2003 til og med den 4. maj 2003.
anbringender
a har for højesteret vedrørende tabt arbejdsfortjeneste gjort gældende, at det er virknings-
tidspunktet for arbejdsskadestyrelsens endelige afgørelse vedrørende det varige erhvervs-
evnetab, dvs. den 21. september 2005, som sætter en stopper for retten til erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste – subsidiært tidspunktet for hans overgang til førtidspension, dvs. den 1.
august 2005. alle anbringender til støtte for tidligere tidspunkter er frafaldet. as mere subsi-
diære påstand er ny. til støtte herfor har han anført, at hans varige erhvervsevnetab kunne
opgøres den 20. juli 2004 efter såvel arbejdsskadesikringsloven som erstatningsansvarsloven.
supplerende sagsfremstilling
a var på skadestidspunktet i 2002 54 år. i det spørgeskema til brug for arbejdsskadestyrelsen,
som han besvarede den 14. februar 2003, oplyste han bl.a., at han ikke arbejdede i samme
omfang som tidligere, idet han havde haft sygedage og mere ferie end tidligere, at han søgte
kommunen om særlig sygedagpengedækning, og at han ikke længere var i stand til at arbejde
over brysthøjde. af journal fra egen læge ses, at denne har anført, at flexjob kunne blive aktu-
elt (9. april 2003), at ortopædisk ambulatorium ikke havde noget behandlingstilbud ud over
smertestillende medicin (11. juni 2003), og at a ikke var smertedækket og brugte weekender-
ne til at komme til hægterne (25. august 2003). i en erklæring af 4. september 2003 til ar-
bejdsskadestyrelsen oplyste a, at han kun kunne påtage sig lettere arbejdsopgaver, og at hans
løn var påvirket af skaden. i en erklæring af 26. september 2003 fra egen læge hedder det, at
arbejdsevnen var nedsat i en sådan grad, at a overvejede at søge fleksjob og reelt måske kun
kunne arbejde på halv tid eller mindre på længere sigt. efter den reumatologiske speciallæge-
erklæring af 10. maj 2004 konkluderede holmegaard kommunes lægekonsulent den 1. juli
2004, at arbejdsevnen var nedsat, mest i fysisk erhverv, men ikke med sikkerhed til under en
tredjedel i et ethvert erhverv, og foreslog derfor arbejdsprøvning. det blev i arbejdsskadesty-
relsens midlertidige afgørelse af 20. juli 2004 anført, at der ved afgørelsen var lagt vægt på, at
han før arbejdsskaden havde en årsløn på 513.173 kr. og i 2003 en a-indkomst på i alt
323.395 kr., hvorfor styrelsen vurderede, at han aktuelt havde et erhvervsevnetab som følge af
lønnedgang på 35 %. i sluterklæring af 27. april 2005 efter arbejdsprøvning konkluderedes, at
as arbejdsevne var så ringe, at en udplacering på selv det rummelige arbejdsmarked syntes
                                                 - 4 -
urealistisk. i kommunens lægekonsulents vurdering af 19. maj 2005 anføres, ”at arbejdsevnen
er varigt ophævet i forhold til både det ordinære og rummelige arbejdsmarked og i ethvert er-
hverv, da den dokumenteret restarbejdsevne udgør ca. 6-8 timer ugentlig i effektiv arbejdstid
– incl. fysisk træning”.
højesterets begrundelse og resultat
tabt arbejdsfortjeneste
fire dommere – jytte scharling, poul dahl jensen, vibeke rønne og jens peter christensen –
udtaler:
arbejdsskadestyrelsen traf den 20. juli 2004 midlertidig afgørelse efter den dagældende § 31,
stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven om, at a havde lidt et erhvervsevnetab på 35 % ved den
arbejdsulykke, han havde været udsat for den 11. juli 2002. erstatningen skulle ifølge afgørel-
sen løbe fra den 18. november 2002.
i afgørelsen anførte arbejdsskadestyrelsen bl.a.: ”vi kan ikke i øjeblikket vurdere de fremti-
dige følger af arbejdsskaden, da deres erhvervsmæssige situation ikke er endeligt afklaret,
eftersom de står til rådighed for arbejdsmarkedet. derfor træffer vi en midlertidig afgørelse
om tab af erhvervsevne og vurderer deres aktuelle tab.”
i højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138) er det fastslået, at erstatningsan-
svarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., må forstås således, at der skal være sammenfald mellem det
tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor
retten til erstatning for erhvervsevnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen
hverken opstår ”overlapning” eller ”huller” mellem de to erstatningsposter. i sagen var skade-
lidtes ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste herefter ophørt på det tidspunkt, fra hvilket
skadelidte efter arbejdsskadesikringsloven var tilkendt erstatning for erhvervsevnetab. virk-
ningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning blev således lagt til grund som
skæringstidspunkt mellem de to erstatningsposter.
sagen angik en situation, hvor der efter dagældende arbejdsskadesikringslovs § 31, stk. 1, var
truffet en endelig afgørelse om erhvervsevnetab. spørgsmålet i den foreliggende sag er, om
                                                - 5 -
der gælder det samme, når retten til erhvervsevnetabserstatning hviler på en midlertidig afgø-
relse efter lovens § 31, stk. 4.
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., omfatter efter sin ordlyd og henvisningen til ar-
bejdsskadesikringslovens § 31 også midlertidige afgørelser efter § 31, stk. 4, således at en
midlertidig afgørelse om ret til erhvervsevnetabserstatning – på samme måde som en endelig
afgørelse om ret til erhvervsevnetabserstatning – fører til, at retten til erstatning for tabt ar-
bejdsfortjeneste samtidig ophører. at en afgørelse efter § 31, stk. 4, hvorved der tilkendes
midlertidig erhvervsevnetabserstatning, har denne virkning for retten til tabt arbejdsfortjeneste
er i overensstemmelse med det, der er anført i forarbejderne til bestemmelsen.
ved affattelsen af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., blev det lagt til grund, at mid-
lertidige afgørelser om erhvervsevnetabserstatning, herunder afgørelser efter arbejdsskadesik-
ringslovens § 31, stk. 4, træffes på grundlag af en vurdering af den skønnede varige indtægts-
nedgang efter revalidering, omskoling mv., og ikke ud fra en bedømmelse af skadelidtes er-
hvervsmuligheder på tidspunktet for den midlertidige fastsættelse, jf. folketingstidende 2000-
01, tillæg a, s. 3530.
i højesterets domme af 10. januar og 9. oktober 2002 (ufr 2002 s. 730 og ufr 2003 s. 47)
fastslog højesteret, at erhvervsevnetabet i midlertidige afgørelser efter arbejdsskadesikrings-
lovens § 31, stk. 4, skal fastsættes ud fra, hvad det aktuelt er, dvs. uden hensyntagen til den
skadelidtes forventede erhvervsevne efter endt revalidering, omskoling eller lignende.
det kan således konstateres, at den forudsætning om tidsperspektivet for bedømmelsen af
erhvervsevnetabet ved midlertidige afgørelser, der er lagt til grund ved affattelsen af erstat-
ningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., har vist sig ikke at kunne opretholdes for så vidt angår
afgørelser efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4. dette kan imidlertid efter vores op-
fattelse ikke føre til, at midlertidige afgørelser efter § 31, stk. 4, herefter ikke længere skulle
være omfattet af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt. hvis dette var tilfældet, ville det
nævnte formål med samordningen mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning
for erhvervsevnetab – at sikre, at der ved erstatningsdækningen hverken opstår overlapning
eller huller mellem de to erstatningsposter – ikke kunne opnås for så vidt angår sådanne mid-
lertidige afgørelser.
                                               - 6 -
som følge af det anførte finder vi, at det ved midlertidige afgørelser efter dagældende § 31,
stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven – på samme måde som ved endelige afgørelser efter § 31,
stk. 1 – er virkningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning, der må lægges
til grund som det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, med-
mindre der er grundlag for at tilsidesætte virkningstidspunktet.
herefter – og idet der ikke er grundlag for at tilsidesætte det virkningstidspunkt, som arbejds-
skadestyrelsen har fastsat i sin afgørelse – må skæringstidspunktet mellem as erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste og hans erstatning for mistet erhvervsevne fastsættes til den 18. no-
vember 2002, således at erstatningen for mistet erhvervsevne fra denne dato træder i stedet for
erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste.
vi stemmer derfor for at stadfæste landsrettens frifindelse for kravet om erstatning for tabt
arbejdsfortjeneste.
tre dommere – per sørensen, per walsøe og børge dahl – udtaler:
efter arbejdsskadesikringsloven har en skadelidt ikke krav på erstatning for midlertidigt tab af ar-
bejdsfortjeneste, men krav på erstatning for varigt tab af erhvervsevne, hvis dette er på 15 % eller
derover. efter den dagældende arbejdsskadesikringslov § 31, stk. 1, traf arbejdsskadestyrelsen i
arbejdsskadesager endelig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, ”når der efter sygebe-
handling, optræning eller revalidering er grundlag for at skønne over skadelidtes fremtidige
helbredstilstand og erhvervsmuligheder”. en sådan afgørelse skulle så vidt muligt træffes inden 1
år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse, jf. § 31, stk. 1, 2. pkt. efter § 31, stk. 3,
kunne der træffes bestemmelse om udbetaling af forskud på erstatning for tab af erhvervsevne i ti-
den, indtil der blev truffet endelig afgørelse. var den erhvervsmæssige situation ikke afklaret,
kunne arbejdsskadestyrelsen efter § 31, stk. 4, træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for
erhvervsevnetab i form af en løbende ydelse, hvis der forelå særlige omstændigheder, ”herunder
når skadelidte er under revalidering, omskoling eller uddannelse m.v. på grund af følgerne af en
anerkendt arbejdsskade”, som det siges i højesterets dom af 10. januar 2002 (ufr 2002 s. 730).
det fremgår videre af denne dom, at erhvervsevnetab ved en midlertidig afgørelse efter arbejds-
skadesikringslovens § 31, stk. 4, skal fastsættes ud fra et skøn på afgørelsestidspunktet over, hvad
                                                - 7 -
det aktuelt er – altså uden hensyntagen til den skadelidtes forventede erhvervsevne efter endt
revalidering mv., jf. herved også højesterets dom af 9. oktober 2002 (ufr 2003 s. 47). en
midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4, er ikke en afgørelse om forskud i forhold til den endelige
afgørelse.
efter erstatningsansvarslovens § 2 skal den, der i henhold til denne lov er erstatningsansvarlig for
personskade, yde skadelidte erstatning for midlertidigt tab af arbejdsfortjeneste. ifølge § 5, stk. 1,
har skadelidte krav på erstatning for erhvervsevnetab ved varig nedsættelse af evnen til at skaffe
sig indtægt ved arbejde, dvs. ”sådant arbejde, som med rimelighed kan forlanges af den pågæl-
dende efter dennes evner, uddannelse, alder og muligheder for erhvervsmæssig omskoling og
genoptræning eller lignende” (stk. 2), såfremt tabet er på 15 % eller derover (stk. 3). erstatning for
erhvervsevnetab efter erstatningsansvarsloven fastsættes til et kapitalbeløb, jf. § 6. efter lovens §
10 kan såvel skadevolder som skadelidte fra arbejdsskadestyrelsen indhente en udtalelse om
fastsættelsen af erhvervsevnetabsprocenten (stk. 1, 1. pkt.) og om muligheden for at skønne over
erhvervsevnetabet på et nærmere angivet tidspunkt og grundlag, jf. højesterets kendelser af 21.
september 2007 (ufr 2007 s. 3088 og 3095). en udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten skal så
vidt muligt afgives inden 1 år og senest 2 år efter fremsættelsen af anmodningen om en udtalelse
(stk. 1, 2. pkt.). er den erhvervsmæssige situation ikke afklaret, kan arbejdsskadestyrelsen, når der
foreligger særlige omstændigheder, afgive en midlertidig udtalelse (stk. 1, 3. pkt.).
må en endelig fastlæggelse af et erhvervsevnetab afvente en revalidering, kan der således efter er-
statningsansvarsloven fastsættes en foreløbig erhvervsevnetabserstatning på grundlag af en
midlertidig udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen. det følger af lovens § 2, at der kun er krav på er-
statning for midlertidigt erhvervsevnetab, hvis det må antages, at der vil opstå et varigt erhvervs-
evnetab. den midlertidige erhvervsevnetabsprocent efter erstatningsansvarsloven skal udtrykke
den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte. må der ventes et varigt tab på mindst 15 %,
er der krav på kapitalerstatning herfor efter § 6. er der derimod grund til at vente, at revalidering
mv. vil lykkes i en sådan grad, at skadelidte vil generhverve evnen til indtjening som før, har
skadelidte ikke krav på midlertidig erhvervsevnetabserstatning – et eventuelt fortsat indtægtstab
erstattes i så fald som tabt arbejdsfortjeneste. det er i forarbejderne til loven anført, at en foreløbig
erhvervsevnetabserstatning ”skal anses for at være en á conto-udbetaling af den endelige erstat-
ning”, at arbejdsskadestyrelsen ”kun bør fastsætte en midlertidig erhvervsevnetabsprocent, hvis
der er en begrundet formodning om, at skadelidte rent faktisk vil lide et varigt erhvervsevnetab”,
                                                - 8 -
og ”at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke skal ophøre, hvis arbejdsskadestyrelsens
midlertidige udtalelse fastsætter erhvervsevnetabsprocenten til under 15, således at der ikke
udløses en erhvervsevnetabserstatning”, jf. folketingstidende 2000-01, tillæg a, s. 3513.
for en personskade med et revalideringsforløb, hvis udfald er af betydning for det varige er-
hvervsevnetab, ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1,
1. pkt. sammenholdt med 2. pkt., indtil forløbet er afsluttet, eller der forinden har været fornødent
grundlag for ”midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne, jf. §§
5-8 og 10 samt § 31 i arbejdsskadesikringsloven.”
i tilfælde, hvor en midlertidig udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen i henhold til erstatningsan-
svarslovens § 10, stk. 1, 3. pkt., om en varig nedsættelse af erhvervsevnen udløser en á conto-
erhvervsevnetabserstatning, kan pligten til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke
udstrækkes ud over datoen for en sådan udtalelse, jf. højesterets dom af 11. marts 2008 (ufr 2008
s. 1386).
ved højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138) er det afgjort, at en endelig afgørelse
om erhvervsevnetab truffet af arbejdsskadestyrelsen i en arbejdsskadesag i henhold til arbejdsska-
desikringslovens § 31, stk. 1, bringer retten til at kræve erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, til ophør fra det tidspunkt, afgørelsen tillægger skadelidte er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven. på grundlag af en sådan afgørelse må
det da også i almindelighed antages, at skadelidte vil lide et varigt erhvervsevnetab, hvis størrelse
det har været muligt at skønne endeligt over. det siges i dommen, at erstatningsansvarslovens § 2,
stk. 1, skal forstås således, ”at der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for er-
hvervsevnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen hverken opstår ”overlapning”
eller ”huller” mellem de to erstatningsposter.”
hovedspørgsmålet under den foreliggende sag er, om en midlertidig afgørelse om erhvervsevnetab
efter den dagældende arbejdsskadesikringslovs § 31, stk. 4, sætter en stopper for retten til
erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1.
                                                - 9 -
den udtrykkelige henvisning i § 2, stk. 1, 2. pkt., til arbejdsskadesikringslovens § 31 taler for en
bekræftende besvarelse, som heller ikke er uden støtte i forarbejderne til bestemmelsen. det siges
således, ”at den skadelidtes krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste også skal ophøre, når der
træffes afgørelse om erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringslovens § 31, idet en af-
gørelse efter denne bestemmelse har betydning for, hvor længe der eventuelt kan kræves tabt
arbejdsfortjeneste som et differencekrav”, folketingstidende 2000-01, tillæg a, s. 3527.
en midlertidig afgørelse efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4, adskiller sig imidlertid
afgørende fra en midlertidig udtalelse efter erstatningsansvarslovens § 10, stk. 1, 3. pkt. afgørel-
sen efter arbejdsskadesikringsloven angår de aktuelle forhold – det midlertidige tab – ikke, hvilket
varigt erhvervsevnetab der må ventes uanset udfaldet af de uafklarede forhold, som er til hinder
for en endelig afgørelse. en midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4, indeholder således ikke noget
skøn over det, som er afgørende efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., nemlig det
varige erhvervsevnetab. det er derfor, jf. højesterets dom af 9. oktober 2002 (ufr 2003 s. 47),
ikke korrekt, når det i forarbejderne til bestemmelsen er forudsat, at en midlertidig erhvervsevne-
tabsprocent efter arbejdsskadesikringsloven ikke er ”udtryk for den skadelidtes erhvervsevnetab
bedømt ud fra den pågældendes erhvervsmuligheder på tidspunktet for den midlertidige fastsæt-
telse”, men for ”den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte”, folketingstidende 2000-01,
tillæg a, s. 3530.
på denne baggrund kan det forhold, at arbejdsskadestyrelsen i henhold til arbejdsskadesik-
ringslovens § 31, stk. 4, med føje har truffet en midlertidig afgørelse om løbende erhvervsev-
netabserstatning fra en angiven dato, ikke sætte en stopper for retten til løbende erstatning for
tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2. bestemmelsen i erstatningsansvars-
lovens § 2, stk. 1, må i overensstemmelse med ordlyden og uanset henvisningen til arbejds-
skadesikringslovens § 31 forstås således, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste op-
hører på det tidspunkt, hvor det ved en udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen efter erstatnings-
ansvarslovens § 10 eller på andet grundlag er muligt – midlertidigt eller endeligt – at skønne
over skadelidtes varige erhvervsevne.
denne forståelse giver ikke skadelidte dobbeltkompensation eller ”overlappende” dækning.
en midlertidig, løbende erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven må nem-
lig reelt anses for en erstatning for et midlertidigt indtægtstab. er denne erstatning sammen
                                                - 10 -
med revalideringsydelse mv. ikke tilstrækkelig til at dække den løbende tabte arbejdsfortjene-
ste, vil erstatning af differencen efter erstatningsansvarsloven blot udløse den mererstatning,
der efter erstatningsansvarsloven er krav på i tilfælde, hvor arbejdsskadesikringslovens regler
om erstatningsberegning indebærer en begrænset dækning i forhold til, hvad retten til fuld
erstatning efter erstatningsansvarsloven fører til.
for as vedkommende følger det af det anførte, at det forhold, at arbejdsskadestyrelsen i med-
før af arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4, den 20. juli 2004 traf en midlertidig afgørelse
om et erhvervsevnetab på 35 % med virkning fra den 18. november 2002, ikke satte en stop-
per for fortsat krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2.
der er ikke under sagen fremlagt oplysninger om muligheden for i november 2002, hvor a
meldte sig rask og genoptog sit arbejde som murer, at foretage et forsvarligt skøn over hans
varige erhvervsevnetab.
efter de foreliggende oplysninger om hans erhvervsevne var der i hvert fald i foråret 2004 et
sikkert grundlag for at anse hans varige erhvervsevne for betydeligt reduceret i ethvert er-
hverv.
efter as påstande og anbringender for højesteret er spørgsmålet imidlertid alene, om han skal
have medhold i kravet om dækning af tabt arbejdsfortjeneste frem til den 22. september 2005,
hvor arbejdsskadestyrelsen traf endelig afgørelse om hans erhvervsevnetab – subsidiært frem
til førtidspensioneringen den 1. august 2005 – eller om skadevolder, hansen & andersen a/s,
skal frifindes for kravet herom.
det følger af det foran anførte om forståelsen af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, at der
ikke kan gives a medhold i et krav om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste frem til august/-
september 2005.
vi stemmer herefter med denne begrundelse for at stadfæste landsrettens frifindelse for kravet
om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste.
herefter udtaler samtlige dommere:
                                              - 11 -
differencekravets opgørelsestidspunkt
der er i sagen sket betaling af et differencekrav vedrørende erhvervsevnetabserstatning på
398.139 kr. kravet er opgjort i 2005 efter arbejdsskadestyrelsens endelige afgørelse om er-
statningen efter arbejdsskadesikringsloven, jf. herved højesterets dom af 6. oktober 2006
(ufr 2007 s. 170). der er allerede derfor ikke grundlag for at tage as krav om en ændret
opgørelse af differencekravet til følge. højesteret tager herefter ikke as mere subsidiære på-
stand til følge.
svie og smerte
a var syg i erstatningsansvarslovens § 3’s forstand i perioden 30. april - 4. maj 2003. det føl-
ger herefter af højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138), at han – da der på det
tidspunkt endnu ikke var truffet afgørelse om at tilkende ham méngodtgørelse – har krav på
godtgørelse for svie og smerte for disse dage. højesteret tager derfor as mest subsidiære på-
stand til følge.
herefter stadfæster højesteret landsrettens dom med den ændring, at hansen & andersen skal
betale 750 kr. til a med tillæg af renter.
under hensyn til sagens principielle karakter og dens betydning for behandlingen af erstat-
ningsanvarssager generelt skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsret eller
højesteret til den anden part.
                                      thi kendes for ret:
hansen & andersen a/s skal til a inden 14 dage fra denne højesteretsdoms afsigelse betale
750 kr. med tillæg af renter i medfør af erstatningsansvarslovens § 16 fra den 16. februar
2006.
 ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller højesteret til den anden part.
