                             højesterets dom
                            afsagt tirsdag den 7. maj 2019
sag 161/2018
(2. afdeling)
a ved værge b
(advokat per rosenberg andersen, beskikket)
mod
ankenævnet for patienterstatningen
(advokat flemming orth)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 21. juli 2016 og af østre landsrets
8. afdeling den 9. marts 2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, vibeke rønne, jens peter
christensen, lars hjortnæs og anne louise bormann.
påstande
appellanten, a, har nedlagt påstand om, at indstævnte, ankenævnet for patienterstatningen,
skal anerkende, at afgørelsen af 17. februar 2015 er ugyldig, og at sagen skal hjemvises.
ankenævnet for patienterstatningen har påstået stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
a blev af herlev kommune anbragt i pleje hos b og c, da hun var 14 måneder gammel, idet
hendes mor, som havde forældremyndigheden, var ude af stand til at varetage omsorgen for
hende. a fik som 9-årig konstateret en hjernesvulst, som medførte flere operationer, og hun er
som følge heraf hjerneskadet og blind på det ene øje.
                                                - 2 -
a blev som 18-årig i 2010 sat under værgemål, og b er hendes værge. i 2013 anmeldte b på
vegne af a en behandlingsskade til patientforsikringsforeningen (nu patienterstatningen). af
anmeldelsen fremgår bl.a., at a efter en operation i 2005 mistede en del af synet på sit raske
øje, fordi behandlingen med prednisolon blev nedtrappet for hurtigt. i anmeldelsen anførte b,
at hun ikke tidligere havde været klar over, at der var mulighed for at søge erstatning. patient-
forsikringsforeningen afviste kravet som forældet, og ankenævnet for patienterstatningen
stadfæstede afgørelsen. sagen angår prøvelse af ankenævnets afgørelse.
det fremgår af § 19, stk. 1, i den dagældende lov om patientforsikring, at erstatningskrav skal
være anmeldt til patientforsikringsforeningen senest 5 år efter, at den erstatningsberettigede
har fået eller burde have fået kendskab til skaden. bestemmelsens ordlyd og forarbejder tager
ikke stilling til, hvordan fristen skal beregnes, når den erstatningsberettigede ikke selv er i
stand til at varetage sine interesser, herunder når der er tale om et barn.
højesteret finder, at når det drejer sig om begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen, må et
skadelidt barn som udgangspunkt identificeres med sine forældre, således at det er afgørende
for forældelsesfristen, hvornår forældrene vidste eller burde vide, at der kunne være tale om
en patientskade. dette udgangspunkt kan fraviges bl.a. i tilfælde som det foreliggende, hvor
forældrene er ude af stand til at varetage barnets interesser.
a boede under det sygdomsforløb, som sagen angår, hos sine plejeforældre, som var med
hende ved lægebesøg og hospitalsindlæggelser, fik information om hendes sygdom og be-
handling og blev inddraget i beslutninger om behandlingen. plejeforældrene havde herved
mulighed for at anmelde en eventuel behandlingsskade til patientforsikringsforeningen. under
disse omstændigheder finder højesteret, at a i relation til forældelsesfristen i patientforsik-
ringslovens § 19 skal identificeres med sine plejeforældre, således at forældelsesfristen regnes
fra det tidspunkt, hvor de fik eller burde have fået kendskab til den mulige behandlingsskade.
det må lægges til grund, at b og c i 2005 fik kendskab til, at as syn var blevet nedsat, og at
dette kunne have sammenhæng med en for hurtig nedtrapning af prednisolonbehandlingen.
højesteret tiltræder herefter, at et eventuelt erstatningskrav er forældet, og stadfæster derfor
dommen.
                                               - 3 -
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 40.000 kr. til ankenævnet for pa-
tienterstatningen.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
