                                                    lukkede døre
(det forbydes offentligt at gengive navn, stilling eller bopæl for nogen af de i dommen nævnte personer eller på anden
                                         måde at offentliggøre deres identitet)
                                  højesterets dom
                            afsagt mandag den 18. februar 2019
sag 106/2018
(1. afdeling)
a
og
b
(advokat lars buurgaard sørensen, beskikket for begge)
mod
statsforvaltningen
(advokat inge houe)
yderligere parter:
barnet, c, tidligere (c)
(advokat britt reinwald, beskikket)
og
adoptanterne, d og e
(advokat anne-birgitte bjerre-olsen, beskikket for begge)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i odense den 19. juli 2017 og af østre landsrets
2. afdeling den 17. januar 2018.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, jens peter
christensen, henrik waaben, michael rekling og hanne schmidt.
påstande
appellanterne, a og b, har principalt nedlagt påstand om, at indstævnte, statsforvaltningens,
afgørelse af 10. marts 2017 om adoption uden samtykke af deres barn, c, tidligere (c), med
                                              - 2 -
tilhørende adoptionsbevilling af 31. januar 2018 afvises. subsidiært har a og b påstået
ophævelse af statsforvaltningens afgørelser.
statsforvaltningen har påstået stadfæstelse.
barnet, c, og adoptanterne, d og e, har påstået stadfæstelse.
supplerende sagsfremstilling
det fremgår af fredericia kommunes afgørelse af 17. november 2016, at a og b havde
samvær med barnet 1 time om måneden. samværet var støttet af en samværskonsulent fra
kommunen.
statsforvaltningen meddelte den 31. januar 2018 d og e bevilling til at adoptere barnet, hvis
navn i den forbindelse blev ændret til c.
det er oplyst, at a og b ikke har søgt og ikke har haft samvær med barnet efter
adoptionsbevillingen.
supplerende retsgrundlag
den europæiske menneskerettighedsdomstol har i en række sager taget stilling til, om adop-
tion uden samtykke er forenelig med menneskerettighedskonventionens artikel 8, herunder i
sagerne aune mod norge (dom af 28. oktober 2010 i sag nr. 52502/07), r & h mod united
kingdom (dom af 31. maj 2011 i sag nr. 35348/06) og strand lobben m.fl. mod norge (dom
af 30. november 2017 i sag nr. 37283/13, verserer nu for storkammeret), jf. herved retsgrund-
laget gengivet i højesterets dom af 4. februar 2019 i sag 140/2018 og 144/2018.
anbringender
a og b har anført navnlig, at ankestyrelsen den 2. august 2012 nægtede at give samtykke til
bortadoption, og at der derfor ikke i 2016 kunne rejses en ny sag om samme materielle
forhold.
betingelserne for adoption uden samtykke i adoptionslovens § 9, stk. 2, og § 9, stk. 4, jf. ser-
vicelovens § 58, stk. 1, er ikke opfyldt. det må i den forbindelse tillægges væsentlig betyd-
ning, at myndighederne i 2012 nægtede at give samtykke til bortadoption. hertil kommer, at
                                               - 3 -
barnet oplevede samværene som gode og positive, hvilket tilsiger, at bortadoption ikke bør
ske. barnets behov kan fuldt ud tilgodeses alene ved en anbringelse uden for hjemmet, og en
adoption har ingen betydning for kontinuiteten og stabiliteten i barnets opvækst.
bortadoptionen udgør en krænkelse af artikel 8 i den europæiske menneskerettighedskon-
vention. det følger af praksis fra menneskerettighedsdomstolen, at medlemsstaterne ved
adoption uden samtykke ikke har samme skønsmargin som ved anbringelser uden for hjem-
met til at vurdere, om indgrebet er nødvendigt.
bortadoptionen er unødvendig, og statsforvaltningen har ved sine afgørelser handlet uden for
den skønsmargin, der tilkommer den efter artikel 8. de har forgæves ansøgt myndighederne
om mere samvær med barnet, hvorfor relationen mellem dem kunne have været endnu stærke-
re og mere positiv, end den allerede er. barnet har også haft relation til sine tre søskende, som
med bortadoptionen bliver brudt.
menneskerettighedskonventionens artikel 8 skal fortolkes i lyset af fn’s børnekonventions
artikel 9, hvorefter myndigheder er forpligtet til at opretholde en regelmæssig personlig for-
bindelse mellem barnet og forældrene fra fødslen og fremefter. statsforvaltningens undladelse
heraf er en krænkelse af såvel menneskerettighedskonventionens artikel 8 som børnekonven-
tionens artikel 9.
bortadoptionen udgør tillige en krænkelse af fn’s handicapkonventions artikel 23. deres
handicap er ikke blevet undersøgt eller afdækket nærmere, og der er ikke ydet den nødvendi-
ge støtte til at udøve et familieliv og forældreskab ved alene at yde støtte under samvær og
tildele en støtteperson efter servicelovens § 54. de er dermed i strid med artikel 23 blevet ad-
skilt fra barnet som følge af deres handicap.
statsforvaltningen har anført navnlig, at ankestyrelsens afgørelse af 2. august 2012 om afslag
på meddelelse af samtykke til bortadoption ikke afskærer myndighederne fra på et senere
tidspunkt at vurdere, om betingelserne for bortadoption er opfyldt.
betingelserne for adoption uden samtykke i adoptionslovens § 9, stk. 4, jf. stk. 2, er opfyldt.
barnet er anbragt i en plejefamilie i medfør af servicelovens § 66, stk. 1, og betingelserne for
anbringelse i medfør af servicelovens § 58, stk. 1, nr. 1, er senest prøvet af retten i odense
                                                - 4 -
ved dom af 27. maj 2016. der er ikke oplysninger, der peger på, at forældreevnen hos de bio-
logiske forældre skulle have udviklet sig positivt i tiden herefter. de gennemførte psykolo-
giske undersøgelser bekræfter, at forældreevnen hos dem varigt er utilstrækkelig. barnets til-
knytning til plejefamilien har antaget en sådan karakter, at det vil være skadeligt for barnet at
bryde denne tilknytning. det forhold, at der har været samvær, der ud fra sine forudsætninger
kan beskrives som positivt, indebærer ikke, at betingelserne for bortadoption ikke er opfyldt,
da det afgørende er barnets tilknytning til plejefamilien. a og b har ikke søgt om samvær
efter adoptionsbevillingen.
afgørelsen af 10. marts 2017 om bortadoption er hverken i strid med menneskerettigheds-
konventionen, børnekonventionen eller handicapkonventionen.
det krav, som er etableret i praksis fra menneskerettighedsdomstolen vedrørende menneske-
rettighedskonventionens artikel 8, hvorefter der skal foreligge helt exceptionelle omstændig-
heder, før der kan ske adoption uden samtykke, er opfyldt, idet begge biologiske forældre
varigt er ude stand til at tage sig af barnet.
barnet, der har været anbragt hos adoptanterne siden fødslen, har særlige udviklingsmæssige
og omsorgsmæssige behov, og hvis disse behov ikke opfyldes, er der en alvorlig risiko for
personlighedsmæssig fejludvikling. barnets tarv kan ikke tilgodeses i tilstrækkelig grad ved
en tvangsmæssig anbringelse efter serviceloven. det samvær, som de biologiske forældre har
haft med barnet, har været fastsat svarende til et omfang, der tilgodeså barnets tarv.
da bortadoptionen er nødvendig af hensyn til barnets tarv, foreligger der heller ikke nogen
krænkelse af børnekonventionen, der netop bestemmer, at børn kan adskilles fra deres foræl-
dre, og kontakten kan afbrydes, når det er nødvendigt af hensyn til barnets tarv.
handicapkonventionen medfører ikke i sig selv, at handicappede opnår en særstatus ved be-
dømmelsen af, om betingelserne for bortadoption i det konkrete tilfælde er opfyldt, idet det
også, når forældrene er handicappede, er afgørende at bedømme, hvad der er bedst for barnet.
de biologiske forældre er blevet tilbudt en støtteperson efter servicelovens § 54 samt støttet
samvær efter servicelovens § 71, og kommunen har desuden løbende fulgt op med handlepla-
ner med henblik på at iværksætte støtte for dem. den tilbudte støtte er relevant og tilstrække-
lig set i forhold til karakteren og omfanget af deres vanskeligheder.
                                                - 5 -
barnet og adoptanterne har tilsluttet sig det, som statsforvaltningen har anført. adoptanterne
har supplerende oplyst, at barnet mødes med sine biologiske søskende to gange om året.
højesterets begrundelse og resultat
denne sag angår, om statsforvaltningens afgørelse af 10. marts 2017 om frigivelse til adop-
tion af barnet, som dengang hed (c), og dermed den adoption, som efter landsrettens dom
blev gennemført ved bevilling af 31. januar 2018, skal ophæves.
efter adoptionslovens § 9, stk. 2, kan adoption i særlige tilfælde meddeles uden forældrenes
samtykke, hvis væsentlige hensyn til, hvad der er bedst for barnet, taler for det. efter § 9, stk.
4, kan adoption efter § 9, stk. 2, meddeles plejeforældrene, når barnet er anbragt uden for
hjemmet i en plejefamilie, jf. § 66, stk. 1, nr. 1-3, i lov om social service, og betingelserne for
anbringelse af barnet uden for hjemmet i § 58, stk. 1, i lov om social service er opfyldt. adop-
tion kan tillades, hvis barnets tilknytning til plejefamilien har antaget en sådan karakter, at det
vil være skadeligt for barnet at bryde denne tilknytning, navnlig under hensyn til kontinuiteten
og stabiliteten i barnets opvækst og til barnets relation til sine forældre.
den nugældende bestemmelse i § 9, stk. 4, om adoption til plejeforældre uden samtykke fra
forældrene blev gennemført ved lov nr. 530 af 29. april 2015. af lovens forarbejder fremgår,
at barnets eventuelle samvær eller anden kontakt med forældrene ikke i sig selv vil være til
hinder for at gennemføre en adoption, der anses for at være til gavn for barnet. tilknytningen
mellem barnet og plejefamilien bliver således den afgørende faktor ved afgørelser om pleje-
forældres adoption uden samtykke af deres plejebarn. den kontakt, som forældrene og barnet
måtte have haft under anbringelsen hos plejefamilien, vil dog have betydning for vurderingen
af barnets tilknytning til plejefamilien. af forarbejderne fremgår endvidere, at det i forbindel-
se med anbringelsen af barnet uden for hjemmet er afgørende, at kommunalbestyrelsen arbej-
der for en hjemgivelse af barnet ved at iværksætte den fornødne støtte over for forældrene,
også i tilfælde hvor det må anses for sandsynligt, at dette ikke vil lykkes, og at det derfor er
muligt, at barnet senere må bortadopteres.
af de grunde, der er anført af landsretten, tiltræder højesteret, at der ikke er grundlag for at
tage a og bs principale påstand til følge.
                                               - 6 -
a og b har under anbringelsen uden for hjemmet haft samvær med barnet indtil
adoptionsbevillingen. de har modtaget støtte fra kommunen med henblik på at forsøge at
bevare og udvikle relationen til barnet, herunder ved støtte under samværet. højesteret finder
ikke grundlag for at antage, at afgørelserne om samvær ikke var begrundet i et hensyn til,
hvad der er bedst for barnet. det er oplyst, at a og b ikke har søgt om samvær efter
adoptionsbevillingen.
herefter og af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret, at betingelserne for
adoption uden forældrenes samtykke er opfyldt efter adoptionslovens § 9, stk. 4, jf. stk. 2.
som anført i højesterets dom af 4. februar 2019 i sag 140/2018 og 144/2018 skal adoptions-
lovens regler om adoption uden samtykke fortolkes i overensstemmelse med den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 8 om ret til familieliv, og adoption kan således kun
ske, hvis det er foreneligt med konventionen.
det følger af den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis, at bortadoption af et barn
uden forældrenes samtykke kan være forenelig med konventionen, men at dette forudsætter,
at der er tale om helt særlige omstændigheder (”exceptional circumstances”), og at adoptionen
er begrundet i tungtvejende hensyn til barnets bedste (”an overriding requirement pertaining
to the child’s best interests”).
som anført finder højesteret i overensstemmelse med statsforvaltningens afgørelse af 10.
marts 2017 og landsrettens dom, at barnets tilknytning til plejefamilien har antaget en sådan
karakter, at det vil være skadeligt for barnet at bryde denne tilknytning, navnlig under hensyn
til kontinuiteten og stabiliteten i barnets opvækst.
højesteret finder derfor, at der foreligger sådanne helt særlige omstændigheder og tungtve-
jende hensyn til barnets bedste, at adoption uden samtykke er forenelig med menneskerettig-
hedskonventionens artikel 8.
for så vidt angår forholdet til fn’s børnekonvention og fn’s handicapkonvention bemærker
højesteret, at afgørelsen om adoption ikke er begrundet i et handicap hos a og b, men
navnlig i tilknytningen mellem barnet og plejeforældrene og risikoen for skadevirkningen på
barnet, hvis denne tilknytning brydes. herefter, og da beslutningen om adoption er truffet ud
                                              - 7 -
fra hensynet til barnets bedste, finder højesteret, at afgørelsen om adoption uden samtykke er
i overensstemmelse med fn’s børnekonvention, og at den ikke er i strid med fn’s
handicapkonvention.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen part skal betale sagsomkostninger til nogen anden part eller til statskassen.
