                             højesterets dom
                            afsagt torsdag den 5. maj 2011
sag 200/2010
(1. afdeling)
a
og
b
(advokat tyge trier for begge)
mod
københavns politi,
statsadvokaten for københavn og bornholm
og
rigsadvokaten
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen for alle)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 6. afdeling den 19. maj 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, lene pagter kristensen, poul dahl
jensen, michael rekling og lars hjortnæs.
påstande
appellanterne, a og b, har påstået dommen ophævet og sagen hjemvist til fornyet
realitetsbehandling, subsidiært ophævelse af dommen vedrørende a og sagen hjemvist til
fornyet realitetsbehandling vedrørende hende.
indstævnte, københavns politi, statsadvokaten for københavn og bornholm og rigsadvoka-
ten, har påstået stadfæstelse, subsidiært hjemvisning med henblik på landsrettens afgørelse af
spørgsmålet om forældelse.
                                                - 2 -
supplerende sagsfremstilling
sagen blev anlagt af a og b ved københavns byret ved stævning af 20. oktober 2008.
i stævningen hedder det bl.a.:
      ”ii    anbringender
      sagsøgerne skal til støtte for påstand 1 og 2 anføre følgende primære anbringender:
             at     de sagsøgte på retsstridig måde har krænket sagsøgernes rettigheder som
                    nærmeste efterladte til c.
             at     københavns politi er ansvarlig for, at c i forbindelse med forsøg på
                    anholdelse på røde mellemvej afgik ved døden 1. april 2003 i
                    tidsrummet mellem kl. 14.23 og kl. 14.33.
             at     københavns politi er medansvarlig for, at c i forbindelse med forsøg på
                    anholdelse på røde mellemvej afgik ved døden 1. april 2003 i
                    tidsrummet mellem kl. 14.23 og kl. 14.33.
             at     ufravigelige regler og politimæssige pligter og retningslinier blev tilside-
                    sat af købehavns politi i forbindelse med forsøg på anholdelse af c samt
             at      politiet tilsidesatte sin pligt til at foretage alle relevante og uopsættelige
                    efterforskningsskridt umiddelbart i forbindelse med, at c var afgået ved
                    døden 1. april 2003 i tidsrummet mellem kl. 14.23 og kl. 14.33.
             at     de strenge krav, der stilles til politiet forinden dets brug af skydevåben
                    ikke er opfyldt i anholdelsesforsøget på røde mellemvej idet politibe-
                    tjent d i forbindelse med forsøg på anholdelsen af c udførte sit hverv
                    som politibetjent på en måde som gør, at hans handling kan anses som
                    ansvarspådragende med erstatningspligt til følge, da politiassistent d ikke
                    handlede i overensstemmelse med og efter de regler, som fremgår af
                    rigspolitichefens kundgørelse ii, nr. 38 af 18. februar 1998 om politiets
                    brug af tjenestevåben.
             at     københavns politi er erstatningspligtig for den ansvarspådragende ad-
                    færd, som betjenten d udviste ved - under forsøg på anholdelse af c på
                    røde mellemvej - at have affyret et skud direkte mod c uden at have haft
                    en tilstrækkelig saglig grund herfor;
             at     d undlod at udnytte alle tilgængelige muligheder for, uden affyring af
                    skud, at gennemføre en i politimæssig sammenhæng sædvanlig
                    anholdelse af c.
                                                 - 3 -
               at     omgørelsesfristen i retsplejelovens § 724, stk. 2 fandt anvendelse i
                      forbindelse med den af statsadvokaturen for københavn, frederiksberg
                      og tårnby trufne afgørelse af 23. september 2003 hvorefter der ikke
                      skulle rejses tiltale mod politibetjent d for det af ham affyrede dræbende
                      skud mod c.
               at     sagsøgerne og deres retsstilling, er blevet krænket med statsadvokaturens
                      beslutninger om ikke at foretage sig videre overfor d, herunder på
                      retsstridig måde tiden frem til 23. november 2003 at have undladt at
                      henlede rigsadvokatens opmærksomhed på omgørelsesfristen i
                      retsplejelovens § 724, stk. 2 (”forkyndt for den pågældende inden 2
                      måneder fra afgørelsens dato”), samt at rigsadvokaten ikke overholdt
                      nævnte frist, der dermed havde den konsekvens, at rigsadvokaten ikke
                      fik omgjort statsadvokatens beslutning i sagen, hvorved sagsøgernes
                      rettigheder blev krænkede.
               at     den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 2, jf. artikel 13,
                      er tilsidesat i forhold til både sagsøger 1 og sagsøger 2.
               at     statsadvokaten og rigsadvokaten har et medansvar for sagens forløb
                      med den efterfølgende undersøgelse og den manglende reaktion i forhold
                      til krænkelsen af sagsøgernes rettigheder, herunder indgriben til sikring
                      af de efterladtes rettigheder med involvering i undersøgelsen m.v.
      ...
      de processuelle krav, som stilles ikke mindst i retspraksis i medfør af artikel 2, er ikke
      opfyldte, bl.a. fordi sagsøgerne ikke har været tilstrækkeligt inddraget i sagsbehandlin-
      gen, fordi statsadvokaten ikke har været uafhængig af københavns politi og justitsmini-
      steriet, hvor sidstnævnte er ansvarlig for både de undersøgte betjente og for undersøgel-
      se hos statsadvokaten. hertil kommer, at den manglende sikring af forsvarlig toinstans-
      behandling i forhold til § 724 i sig selv indebærer en overtrædelse af de processuelle
      krav i artikel 2, hvorved bemærkes, at både statsadvokaten og rigsadvokatens sagsbe-
      handling er kritisabel og ansvarspådragende ved den manglende indgriben i forhold til
      københavns politis retsstridige våbenaktion mod sagsøgernes nærmeste.
      sagsøgerne finder, at betaling af godtgørelse er en integreret bestanddel i artikel 2 rets-
      praksis, hvor emd ofte tilkender efterladte euro 20.000 eller mere ved overtrædelse.
      dansk erstatningsrets almindelige regler skal fortolkes i overensstemmelse med praksis
      fra emd i medfør af artikel 41. dette understøttes endvidere også af ramsahai and
      others v. the netherlands, dom af 15. maj 2007, hvor en afdøds fader og bedsteforældre
      førte sagen mod hollandske myndigheder og tilkendtes godtgørelse på euro 20.000 for
      krænkelse af emrk artikel 2 grundet mangelfuld efterforskning og undersøgelse af et
      dødsfald.”
i svarskrift af 15. december 2008 hedder det bl.a.:
                                                 - 4 -
      ”sagsøgerne har ikke nærmere angivet, hvilke danske erstatningsretlige regler, som på-
      beråbes i sammenhæng med emrk’s artikel 41, men alene anført ”dansk rets alminde-
      lige regler”. i fortsættelse heraf er heller ikke angivet, hvorvidt dette anbringende retter
      sig mod alle de sagsøgte. sagsøgerne opfordres til at præcisere og uddybe dette, idet det
      i tilknytning hertil foreløbig til støtte for frifindelsespåstanden gøres gældende, at der
      ikke er hjemmel til ved en dansk domstol at påberåbe sig emrk artikel 41. bestemmel-
      sen giver kun emd - og ikke en dansk domstol - hjemmel til at tilkende klager en godt-
      gørelse for stedfunden overtrædelse af emrk.
      da sagsøgerne ifølge de nedlagte påstande kræver betaling af en godtgørelse for ikke-
      økonomisk skade gøres det foreløbig gældende, at sagsøgerne ikke vil være berettiget til
      erstatning i medfør af erstatningsansvarslovens § 26, idet de ikke er at betragte som for-
      urettede i erstatningslovens forstand, ligesom de heller ikke er omfattet af personkred-
      sen i erstatningsansvarslovens § 26 a.
      sammenfattende gøres det således på det foreliggende grundlag gældende, at sagsøger-
      ne ikke er erstatningsberettigede.
      uagtet, at yderligere anbringender fra de sagsøgte afhænger af sagsøgernes stillingtagen
      til og opfyldelse af de stillede opfordringer, gøres det dog foreløbig og overordnet gæl-
      dende, at ingen har de sagsøgte ved deres handlinger eller undladelser har handlet an-
      svarspådragende, herunder krænket emrk artikel 2 eller artikel 2, jf. artikel 13, lige-
      som sagsøgte 1 ikke har overtrådt rigspolitichefens kundgørelse ii af 18. februar
      1998.”
ved kendelse af 25. juni 2009 blev sagen af københavns byret i medfør af retsplejelovens §
226, stk. 1, henvist til behandling ved landsretten. kendelsen er begrundet således:
      ”sagen drejer sig om, hvorvidt en mor og en søster til en mand, der blev dræbt af skud i
      ryggen, har krav på erstatning. skuddet blev affyret, idet manden i en brugsstjålet bil og
      efter en forudgående personpåkørsel og voldsom biljagt prøvede at køre fra det sted,
      hvor politiet havde bragt ham til standsning ved at påkøre ham.
      sagsøgerne har særligt anført, at politimanden ikke handlede i overensstemmelse med
      de gældende regler for politiets anvendelse af skydevåben, og at sagsøgernes rettigheder
      efter menneskerettighedskonventionens art. 2 (retten til livet) og art. 13 (retten til effek-
      tive retsmidler) er tilsidesat.
      sagen er foruden mod københavns politi anlagt mod statsadvokaten for bornholm og
      københavn og rigsadvokaten. statsadvokaten afgjorde, at der ikke skulle rejses tiltale
      mod polititjenestemanden. rigsadvokaten tog ikke stilling til spørgsmålet om tiltale,
      idet hverken statsadvokaten eller rigsadvokaten straks var opmærksomme pa 2-måne-
      ders fristen for tiltalerejsning jf. retsplejelovens § 724, stk. 2, og da denne frist var over-
      skredet, da rigsadvokaten blev opmærksom på den. rigsadvokaten udtalte kritik over
      for statsadvokaten i den anledning, og ombudsmanden har udtalt, at det havde
      været ønskeligt, at rigsadvokaten havde overvejet, hvorvidt omgørelsesfristen fandt an-
      vendelse, da man modtog klagen over statsadvokatens afgørelse.
                                                - 5 -
       retten finder som sagsøgte, at sagen i det væsentlige vedrører et erstatningsretligt
       spørgsmål. men da der ved vurderingen af dette vil indgå en vurdering af en polititjene-
       stemands skud mod en flygtende angriber, hvilket spørgsmål i henhold til sagens bilag
       (…) kun sjældent er afgjort i retspraksis og kun i strafferetlig henseende, finder retten,
       at sagen er af så principiel karakter, at den bør henvises til østre landsret.”
i replik af 30. september 2009 hedder det bl.a.:
       ”sagsøgerne gør gældende, at dansk erstatningsret skal fortolkes i overensstemmelse
       med emds retspraksis. emrk artikel 41 angår efter sin ordlyd erstatning/godtgørelse
       (”just satisfaction”) udmålt af emd, men det er almindelig anerkendt, at denne rets-
       praksis er bindende for medlemsstaterne og at landsretten skal lægge artikel 41-rets-
       praksis til grund med respekt for eventuelle forskelle som måtte følge af levestandard,
       levevilkår i den enkelte medlemsstat. sagsøgerne bemærker, at levestandard og levevil-
       kår m.v. i forhold til storbritannien er sammenlignelig, hvorfor godtgørelsesniveau på
       eur 10.000 og 20.000 m.v. kan overføres på sagsøgernes sag om tabet af afdøde c.
       sagsøgerne fastholder henvisningen i stævningen side 11 til retspraksis, herunder
       u.1985.475ø (frederikssund-dommen) og u.1996.353ø (benjamin-dommen). det
       anerkendes, at sagsøgernes krav primært støttes på eal § 26 og § 26 a, og at
       ansvarsstandarden følger af de almindelige regler om offentlige myndigheders er-
       statningsansvar for handlinger og undladelse, hvorved bemærkes, at det bl.a. gøres gæl-
       dende, at sagsøgte 2 og 3 har ageret på retsstridig måde, jf. artikel 2-retspraksis, ved at
       udvise forsømmelig adfærd i forhold til rejsning af en straffesag mod relevant personale
       hos sagsøgte 1, hvor sagsøgerne kunne have rejst krav om erstatning og godtgørelse, jf.
       retsplejelovens kapitel 89, og hvor sagsøgerne kunne have fået en retfærdig rettergang
       angående de alvorlige politimæssige fejl, der resulterede i tab af deres nærmeste. sag-
       søgte 1 har forvoldt en krænkelse ved operationen 1. april 2003 og den efterfølgende
       mangel på indgriben til ”reparation” af den forvoldte krænkelse, og sagsøgte 2 og 3 har
       forvoldt krænkelse ved at undlade at sikre sagsøgerne oprejsning for det forvoldte, her-
       under med ganske almindelig og nem sagsbehandling i forhold til at afbryde en 2 måne-
       ders frist. det gøres gældende, at de sagsøgte grundet deres særlige opgaver og ansvar
       er underlagt en skærpet ansvarsnorm, herunder, at bevisbyrden vedrørende konkrete
       momenter påhviler politi og anklagemyndighed i en sag af denne karakter.
       sagsøgerne bemærker, at jus henhører under retten og præsenteres under hovedfor-
       handlingen, hvorfor sagsøgerne ikke har afskåret sig fra en nærmere præcisering af
       dansk erstatningsret, herunder eventuelle krav i forhold til eals øvrige bestemmelser.”
i duplik af 3. november 2009 hedder det bl.a.:
       ”vedrørende sagsøger 1 gøres det gældende, at godtgørelse efter erstatningsansvarslo-
       vens § 26 a alene kan tilkendes forældre til voksne børn, såfremt barnet på dødstids-
       punktet bor sammen med forældrene. da dette ikke var tilfældet for c’s vedkommende,
       savner sagsøger 1 retlig interesse i søgsmålet.
                                                - 6 -
       vedrørende sagsøger 2 bestrides det som udokumenteret, at denne sagsøger boede
       sammen med sagsøger 1 og c på dødstidspunktet. det gøres endvidere gældende, at
       med mindre der bestod et ekstraordinært tæt forhold mellem sagsøger 2 og afdøde,
       hvilket ligeledes bestrides som udokumenteret, kan søskendeforhold uanset
       bopælsforhold ikke begrunde godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a, hvorfor
       sagsøger 2 ligeledes savner retlig interesse i søgsmålet.
       det bestrides, at sagsøgerne kan støtte deres erstatningskrav på erstatningsansvarslovens
       § 26, der omhandler tortgodtgørelse til ”den forurettede”. bestemmelsen kan således
       ikke påberåbes af slægtninge.
       som anført i svarskriftet bestrides det, at emrk artikel 41 kan påberåbes for danske
       domstole som erstatningsgrundlag.”
i sagsøgernes processkrift 1 om forældelse og udskillelse af 11. november 2009 hedder det
bl.a.:
       ”... prøvelsen vil bl.a. angå det forhold, at rigsadvokaten ikke hindrede, at omgørelses-
       fristen, hvis den fandt anvendelse, udløb den 23. november 2003, ligesom prøvelsen vil
       omfatte, at rigsadvokaten ikke sikrede en uafhængig undersøgelse af sagens forhold
       under overholdelse af kravene i retspraksis i henhold til emrk artikel 2 i perioden fra
       21. oktober 2005 og fremefter. disse spørgsmål kan ikke være forældede, hvorfor sagen
       skal hovedforhandles under alle omstændigheder, hvorved tillige bemærkes, at de tre
       sagsøgte, som er offentlige myndighedsenheder, møder ved samme advokat.
       tilsvarende bemærkes, at afvisningspåstanden fra de sagsøgte angående retlig interesse
       tillige forudsætter at de faktiske forhold afklares, herunder afhøring af sagsøgerne om
       karakteren af relationen til afdøde samt øvrige oplysninger herom. sagsøgerne gør gæl-
       dende, at der forelå et sådan boligfællesskab, at eal § 26 a finder anvendelse, hvorved
       bemærkes, at domspraksis viser, at også personer som ikke er samboende kan være be-
       rettigede til tortgodtgørelse. endvidere gentages, at emds retspraksis tilkender godtgø-
       relse (”non-pecuniary damages”) i artikel 2-sager til nærmeste familiemedlemmer, her-
       under mødre og søstre, uden at opstille en betingelse om fælles bopæl. disse spørgsmål
       bør afgøres af landsretten ud fra en samlet bedømmelse af faktum og væsentligheden af
       fejl og forsømmelse fra de tre sagsøgte myndigheders sider i forbindelse med hovedfor-
       handling. sagsøgerne opfylder de almindelige betingelser om retlig interesse, herunder
       en tungtvejende interesse i at få fastlagt om der foreligger et civilretligt ansvar i anled-
       ning af tabet af afdøde ved skud fra politiet.”
ved kendelse af 27. november 2009 bestemte landsretten, at sagen skulle delforhandles ved-
rørende de indstævnte myndigheders påstand om afvisning og spørgsmålet om forældelse. af-
gørelsen er begrundet således:
                                                - 7 -
       ”landsretten finder, at der efter det, der er oplyst af parterne, herunder om bevisførel-
       sens omfang for så vidt angår realiteten, er anledning til at udskille de sagsøgtes påstand
       om afvisning og spørgsmålet om forældelse til særskilt behandling, jf. retsplejelovens §
       253, da det ikke kan udelukkes, at en sådan delhovedforhandling vil kunne vise sig pro-
       cesbesparende.”
i de indstævntes påstandsdokument af 3. marts 2010 vedrørende delforhandling den 19. marts
2010 nedlagde de påstand om afvisning, subsidiært frifindelse. i påstandsdokumentet hedder
det bl.a.:
       ”vedrørende sagsøger 1 gøres det gældende, at godtgørelse efter erstatningsansvarslo-
       vens § 26 a alene kan tilkendes forældre til voksne børn, såfremt barnet på dødstids-
       punktet bor sammen med forældrene og der består en særlig tilknytning mellem par-
       terne. da dette ikke var tilfældet for c’s vedkommende, savner sagsøger 1 retlig in-
       teresse i søgsmålet.
       vedrørende sagsøger 2 bestrides det som udokumenteret, at denne sagsøger boede
       sammen med sagsøger 1 og c på dødstidspunktet. det gøres endvidere gældende, at
       med mindre der bestod et ekstraordinært tæt forhold mellem sagsøger 2 og afdøde,
       hvilket ligeledes bestrides som udokumenteret, kan søskendeforhold uanset
       bopælsforhold ikke begrunde godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a, hvorfor
       sagsøger 2 ligeledes savner retlig interesse i søgsmålet.
       det bestrides, at sagsøgerne kan støtte deres erstatningskrav på erstatningsansvarslovens
       § 26, der omhandler tortgodtgørelse til ”den forurettede”. bestemmelsen kan således
       ikke påberåbes af slægtninge.
       det bestrides, at emrk artikel 41 kan påberåbes for danske domstole som erstatnings-
       grundlag. bestemmelsen giver kun emd - og ikke en dansk domstol - hjemmel til at
       tilkende klager en godtgørelse for stedfunden overtrædelse af emrk.
       det gøres subsidiært gældende, at såfremt landsretten ikke måtte finde, at sagsøgernes
       manglende retlige interesse kan føre til afvisning af sagen, skal de sagsøgte frifindes af
       de anførte grunde, idet der ikke består et krav på godtgørelse.”
i sagsøgernes påstandsdokument af 5. marts 2010 vedrørende formalitet hedder det bl.a.:
       ”sagsøgtes påstand om manglende ”retlig interesse”
       afvisningspåstanden fra de sagsøgte angående retlig interesse forudsætter at de faktiske
       forhold afklares, og sagsøgerne gør gældende, at der forelå et sådan boligfællesskab og
       forbindelse mellem sagsøgerne og afdøde, at eal § 26 a eller dennes analogi finder an-
       vendelse.
                                              - 8 -
      sagsøgerne fremhæver, at domspraksis viser, at også personer som ikke er samboende
      kan være berettigede til tortgodtgørelse. endvidere fremhæves, at emds retspraksis til-
      kender godtgørelse (”non-pecuniary damages”) i artikel 2-sager til nærmeste familie-
      medlemmer, herunder mødre og søstre, uden at opstille en betingelse om fælles bopæl.
      sagsøgte opfordres til at oplyse om dette bestrides inden hovedforhandlingen.
      sagen bør afgøres af landsretten ud fra en samlet bedømmelse af faktum og væsentlig-
      heden af fejl og forsømmelse fra de tre sagsøgte myndigheders sider, idet bemærkes, at
      sagsøgerne opfylder de almindelige betingelser om retlig interesse, herunder en tungt-
      vejende interesse i at få fastlagt om der foreligger et civilretlig ansvar i anledning af ta-
      bet af afdøde ved skud fra politiet, herunder en væsentlig og konkret interesse i afkla-
      ring af retmæssigheden af politiets forvoldelse af søn og brors død samt afklaring af om
      statsadvokat og rigsadvokaten har overholdt kravene som følger af det processuelle
      element af emrk artikel 2, jf. herved 2009-betænkningen om klager over politiet samt
      gomard/kistrup civilprocessen side 411-415.
      afskæring af sagsøgernes søgsmål vil indebære en krænkelse af deres rettigheder i hen-
      hold til emrk artikel 6 (”access to court”) samt artikel 13.”
anbringender
a og b har navnlig anført, at de har en konkret og tungtvejende interesse i at få fastlagt, om
myndighederne er civilretligt ansvarlige i anledning af c’s død, herunder om politiets
skudafgivelse mod c var retmæssig, og om statsadvokatens og rigsadvokatens efterfølgende
undersøgelse af skudafgivelsen opfyldte kravene i den europæiske menneskerettighedskon-
vention artikel 2. de påberåber sig i den forbindelse dansk rets almindelige erstatningsregler,
som skal forstås i overensstemmelse med den europæiske menneskerettighedskonvention. om
forældelse har de supplerende anført, at forældelsesfristen ikke løber fra c’s død den 1. april
2003, men fra rigsadvokatens afgørelse af klagesagen den 2. september 2004, subsidiært to
måneder efter statsadvokatens afgørelse af 23. september 2003. endvidere vil en prøvelse af
sagen bl.a. vedrøre statsadvokatens og rigsadvokatens ansvar for, at der ikke blev rejst tiltale
mod den polititjenestemand, som afgav det dræbende skud, og at der ikke blev gennemført en
uafhængig undersøgelse af omstændighederne ved dødsfaldet, og ansvaret herfor kan ikke
være forældet. højesteret har det fornødne grundlag for at kunne tage stilling til forældelses-
spørgsmålet.
københavns politi, statsadvokaten for københavn og bornholm og rigsadvokaten har navn-
lig anført, at sagen alene angår godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a. appellan-
terne stod ikke afdøde c særlig nær i bestemmelsens forstand og kan derfor ikke tilkendes en
godtgørelse. forældelsesfristen i forhold til godtgørelseskravene skal regnes fra den dag, c
                                                 - 9 -
blev dræbt, dvs. den 1. april 2003. det gælder også for så vidt angår kravene mod
statsadvokaten og rigsadvokaten, idet der er tale om afledede krav. de indstævnte er enige i,
at højesteret har det fornødne grundlag for at kunne tage stilling til forældelsesspørgsmålet.
højesterets begrundelse og resultat
sagen er anlagt mod såvel københavns politi som statsadvokaten for københavn og born-
holm og rigsadvokaten. sagen udspringer af, at c – sagsøger a’s søn og sagsøger b’s bror –
den 1. april 2003 i forbindelse med, at københavns politi søgte at pågribe ham, blev skudt af
en politiassistent, hvilket førte til, at han samme dag afgik ved døden.
efter det, der er oplyst om sagen for højesteret, må det lægges til grund, at den anlagte sag
angår, om sagsøgerne har krav på godtgørelse, fordi de sagsøgte myndigheder på retsstridig
måde har krænket deres rettigheder i henhold til den europæiske menneskerettighedskonven-
tions artikel 2 og 13 som nærmeste efterladte til c. over for københavns politi støttes kravet
på selve forvoldelsen af c’s død og erstatningsansvarslovens § 26 a, hvorefter den, der
forsætligt eller groft uagtsomt forvolder en andens død, kan pålægges at betale en godtgørelse
til efterlevende, der stod den afdøde særlig nær. over for statsadvokaten for københavn og
bornholm og rigsadvokaten støttes kravet på det efterfølgende undersøgelsesforløb, idet det
er sagsøgernes opfattelse, at dette har været mangelfuldt og fejlbehæftet på en sådan måde, at
der herved er påført dem som efterladte en selvstændig krænkelse, og at dette berettiger dem
til godtgørelse efter dansk rets almindelige regler, der må forstås under hensyn til den
europæiske menneskerettighedskonventions artikel 41.
landsretten udskilte den 27. november 2009 til særskilt behandling spørgsmålet om, hvorvidt
der som påstået af de sagsøgte myndigheder skulle ske afvisning med henvisning til, at sag-
søgerne savnede retlig interesse i søgsmålet. det fremgår af landsrettens dom, at spørgsmålet
om retlig interesse er anset som et spørgsmål om, hvorvidt sagsøgerne hver især opfylder kra-
vet i erstatningsansvarslovens § 26 a om at have stået afdøde særlig nær.
hertil bemærker højesteret, at der ikke er grundlag for at anse spørgsmålet, om de efterladte
opfylder denne betingelse for godtgørelse efter erstatningsansvarslovens § 26 a, som et
                                              - 10 -
spørgsmål om retlig interesse i søgsmålet. de sagsøgte myndigheder har da heller ikke for
højesteret gentaget påstanden om afvisning.
landsretten udskilte endvidere spørgsmålet om forældelse til særskilt behandling. landsretten
tog ikke stilling til spørgsmålet om forældelse. parterne er imidlertid enige om, at højesteret
kan træffe afgørelse herom på det grundlag, som foreligger for højesteret.
højesteret finder, at forældelsesfristen for de efterladtes eventuelle godtgørelseskrav mod
københavns politi for at have forvoldt c’s død skal regnes fra den 1. april 2003, hvor døden
blev forvoldt og indtraf, og hvor de efterladte fik kendskab dertil. det følger af
overgangsreglen i forældelseslovens § 30, stk. 1, at forældelsesfristen er 5 år. der er ikke
oplyst eller påberåbt omstændigheder, som giver grundlag for at forlænge fristen. da foræl-
delsen først er afbrudt ved sagens anlæg den 20. oktober 2008, er et eventuelt krav mod kø-
benhavns politi forældet.
højesteret stadfæster med denne begrundelse frifindelsen af københavns politi.
de efterladtes krav mod statsadvokaten og rigsadvokaten støttes som foran anført på dansk
rets almindelige erstatningsretlige regler, således som disse må forstås i lyset af den europæi-
ske menneskerettighedskonvention, og er ikke begrænset til at angå erstatningsansvarslovens
§ 26 a. der kan derfor ikke alene med henvisning til forståelsen af § 26 a ske frifindelse af
disse myndigheder.
de efterladtes eventuelle krav mod rigsadvokaten støttes på denne myndigheds sagsbehand-
ling efter indgivelse af klage hertil ved brev af 21. oktober 2003. forældelsesfristen er 5 år,
jf. forældelseslovens § 30, stk. 1, og et eventuelt krav i anledning af mulige fejl begået af
rigsadvokaten er derfor ikke forældet.
de efterladtes eventuelle krav mod statsadvokaten støttes på denne myndigheds sagsbehand-
ling, herunder det forhold, at statsadvokaten efter indgivelse af klage til rigsadvokaten ikke
til denne medsendte et brev, som de efterladtes advokat den 2. oktober 2003 havde sendt til
statsadvokaten. i det omfang kravet støttes på fejl begået af statsadvokaten inden for 5 års-
fristen, er et eventuelt krav ikke forældet.
                                              - 11 -
højesteret ophæver herefter landsrettens dom for så vidt angår rigsadvokaten og statsadvo-
katen for københavn og bornholm og hjemviser sagen mod disse myndigheder til landsretten
til fortsat behandling. det bemærkes, at der ikke hermed er taget stilling til, om dansk rets
almindelige erstatningsregler hjemler et krav som påstået.
a og b og københavns politi skal ikke betale sagsomkostninger for højesteret til den anden
part. højesteret har herved lagt vægt på, at de efterladte har haft en rimelig grund til at an-
fægte, at de ikke skulle have en retlig interesse i søgsmålet.
fastsættelsen af sagens omkostninger i øvrigt udsættes til afgørelse i forbindelse med lands-
rettens fortsatte behandling.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes for så vidt angår frifindelsen af københavns politi.
i øvrigt ophæves dommen, og sagen mod statsadvokaten for københavn og bornholm og
rigsadvokaten hjemvises til fortsat behandling ved landsretten.
i forholdet mellem a og b og københavns politi skal ingen af parterne betale
sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
i øvrigt udsættes fastsættelsen af sagens omkostninger til afgørelse i forbindelse med lands-
rettens fortsatte behandling.
