                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 21. marts 2017
sag 203/2016
(2. afdeling)
topdanmark forsikring a/s (tidligere danske forsikring a/s)
(advokat anne mette myrup opstrup)
mod
aarhus kommune
(advokat gert møller lund)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i glostrup den 8. januar 2015 og af østre lands-
rets 11. afdeling den 24. februar 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jon stokholm, poul dahl jensen, henrik waaben,
lars hjortnæs og anne louise bormann.
påstande
appellanten, topdanmark forsikring a/s, har påstået frifindelse.
indstævnte, aarhus kommune, har påstået stadfæstelse.
anbringender
der er for højesteret enighed mellem parterne om, at topdanmark forsikring a/s foretog
korrekt orientering efter sygedagpengelovens § 78, stk. 2.
topdanmark forsikring har supplerende anført navnlig, at kommunen ikke kan indtræde i
skadelidtes retsstilling efter forældelseslovens § 21, stk. 5, idet der ikke var sket suspension af
forældelsesfristen, da kommunen indtrådte i skadelidtes krav den 5. februar 2010. kommunen
måtte derfor selv forfølge kravet inden forældelsesfristens udløb og indlede forhandlinger,
indgå suspensionsaftale eller udtage stævning.
                                                 - 2 -
aarhus kommune har supplerende anført navnlig, at hvis kommunens krav må anses for af-
ledt af skadelidtes krav, så må skadelidtes forældelsesfrist være afgørende for, om kommu-
nens krav er forældet. da der fra efteråret 2012 blev ført forhandlinger mellem skadelidte og
forsikringsselskabet frem til den 19. marts 2013, hvor et forlig blev indgået, udløb forældel-
sesfristen for skadelidte først 1 år efter, at forhandlingerne var afsluttet, jf. forældelseslovens
§ 21, stk. 5. som en direkte konsekvens af, at kommunens krav anses for et afledet krav, er
kommunen indtrådt i skadelidtes tillægsfrist efter § 21, stk. 5. kommunens regreskrav var
derfor ikke forældet ved sagens anlæg.
retsgrundlaget
i de almindelige bemærkninger til lovforslag nr. l 165 af 28. februar 2007 om forældelse af
fordringer (folketingstidende 2006-07, tillæg a, s. 5587 og s. 5595 ff.) er bl.a. anført:
       ”3.2. forældelsesfrister
       …
       3.2.2.9. kaution og regreskrav
       …
       for så vidt angår regreskrav i solidariske skyldforhold finder udvalget [justitsministeri-
       ets forældelseslovsudvalg], at der på den ene side er behov for at sikre, at den part, der
       som en af flere skyldnere bliver mødt med et krav – den regresberettigede – rent tids-
       mæssigt har praktisk mulighed for at gøre regreskrav gældende mod en medskyldner. på
       den anden side er der et hensyn at tage til medskyldneren – den regresforpligtede – som
       vil have en interesse i at kunne indrette sig efter den forældelsesfrist, som gælder for
       hovedkravet.
       …
       de hensyn, der gør sig gældende i forhold til den regresforpligtede og den regresberetti-
       gede, er efter udvalgets opfattelse de samme, uanset om der er tale om regres mellem
       flere kautionister eller i andre solidariske skyldforhold, og udvalget foreslår derfor, at
       der for alle tilfælde, hvor der er tale om regreskrav mellem solidarisk ansvarlige skyld-
       nere, indføres en tillægsfrist for den regresberettigede til at gøre regreskravet gældende,
       uanset at kreditors krav mod medskyldneren måtte være forældet.
       udvalget foreslår desuden, at der indføres en bestemmelse om, at den indfriende skyld-
       ner indtræder i fordringshaverens stilling i forældelsesmæssig henseende. efter gæl-
       dende ret sondres der mellem tilfælde, hvor regreskravet alene støttes på indtrædelses-
       synspunktet, og tilfælde, hvor regreskravet tillige støttes på en aftale mellem den indfri-
       ende skyldner og medskyldneren… denne sondring foreslås opgivet i forældelsesmæs-
       sig henseende, således at den indfriende skyldner, når bortses fra tillægsfristen, ikke får
       bedre ret over for en medskyldner, end kreditor på indfrielsestidspunktet havde mod
       medskyldneren.
                                               - 3 -
      …
      udvalget finder, at den foreslåede regel om en tillægsfrist ikke også bør omfatte tredje-
      mands afledede krav mod skadevolder – eksempelvis hvis der er betalt ydelser til ska-
      delidte på grund af skaden. efter udvalgets opfattelse er det efter karakteren af disse ty-
      per af regreskrav – der netop afledes af skadelidtes krav – mest naturligt ligesom efter
      gældende ret at holde sig til den foreslåede regel om, at den indfriende skyldner ind-
      træder i fordringshaverens retsstilling i relation til forældelse. udvalget har også anført,
      at det i forhold til tredjemand – eksempelvis det offentlige, der har betalt ydelser til ska-
      delidte – vil kunne fremstå som en tilfældig omstændighed, at der findes en ansvarlig
      skadevolder, mod hvem et regreskrav kan gøres gældende. i de øvrige nordiske lande
      findes heller ikke særlige regler om forældelse af disse typer af regreskrav.
      …
      der henvises i øvrigt til betænkningens kapitel vii, afsnit 7.5.4.
      justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i
      overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
      der henvises til lovforslagets § 12 og bemærkningerne hertil. ”
i betænkning nr. 1460/2015 om revision af forældelseslovgivningen hedder det s. 238, 246,
257 og 267 f.:
      ”7. kaution, andre solidariske skyldforhold og regreskrav
      7.1.gældende ret
      …
      7.1.3.4. tredjemands afledede krav mod skadevolderen
      spørgsmålet om forældelse af regreskrav kan også opstå i tilfælde, hvor en tredjemand
      helt eller delvis dækker skadelidtes tab og i den anledning har et regreskrav mod den er-
      statningsansvarlige.
      som eksempel på sådanne regreskrav kan nævnes et krav, som et forsikringsselskab ef-
      ter dækning af en skade har mod den erstatningsansvarlige, jf. erstatningsansvarslovens
      § 22, stk. 1, en kommunes regreskrav over for en erstatningsansvarlig skadevolder for
      dagpenge, der er udbetalt til skadelidte under dennes sygdom, jf. erstatningsansvarslo-
      vens § 17, stk. 1, 3. pkt., og dagpengelovens § 39, stk. 2, eller en arbejdsgivers regres-
      krav mod en skadevolder for udbetaling af sygeløn eller dagpenge til en skadelidt ar-
      bejdstager, jf. erstatningsansvarslovens § 17, stk. 2.
      det antages, at krav af denne type er ”afledede” krav, således at kravet ud fra indtrædel-
      sessynspunktet kun kan gøres gældende inden for rammerne af det krav, som skadelidte
      ellers ville have haft mod den erstatningsansvarlige, jf. f.eks. u 2002.2683 h.
                                               - 4 -
      dette må antages i hvert fald som udgangspunkt også at gælde i forældelsesmæssig hen-
      seende, således at regreskravet forældes sammen med skadelidtes krav. der henvises
      herved til bo von eyben, forældelse i (2003) s. 416 ff, og samme i hyldestskrift til jør-
      gen nørgaard (2003) s. 656 ff med henvisning til praksis, og til jesper ravn og lars bo
      nilsson i u 2003 b, s. 34 ff, ”dagpengeregres – kommunens krav mod den ansvarlige
      skadevolder”.
      det afgørende for forældelsesfristens længde og begyndelsestidspunkt for denne type af
      regreskrav er således i almindelighed, hvad der gælder for skadelidtes krav mod den er-
      statningsansvarlige, dvs. om skadelidtes krav er omfattet af 1908-loven eller ikke.
      …
      7.5. udvalgets overvejelser
      …
      7.5.4. andre regreskrav
      …
      for så vidt angår tredjemands afledede krav mod skadevolder antages det i gældende
      ret, at den pågældendes krav ud fra et indtrædelsessynspunkt kun kan gøres gældende
      inden for rammerne af det krav, som skadelidte ellers ville have haft mod den erstat-
      ningsansvarlige. dette antages i hvert fald som udgangspunkt også at gælde i forældel-
      sesmæssig henseende, således at regreskravet forældes sammen med skadelidtes krav,
      jf. nærmere afsnit 7.1.3.4.
      udvalget finder ikke tilstrækkeligt grundlag for at udvide den særlige regel i § 11, stk.
      2, til også at gælde for disse regreskrav. det er udvalgets opfattelse, at det efter karakte-
      ren af disse typer af regreskrav - der netop afledes af skadelidtes krav – er mest naturligt
      også at holde sig til indtrædelsessynspunktet i relation til forældelse. det kan også anfø-
      res, at det i forhold til tredjemand – eksempelvis det offentlige, der har betalt sociale
      ydelser til skadelidte – vil kunne fremstå som en tilfældig omstændighed, at der findes
      en ansvarlig skadevolder, mod hvem et regreskrav kan gøres gældende. i de øvrige nor-
      diske lande findes heller ikke særlige regler om forældelse af disse typer af regreskrav.
      udvalget foreslår således en videreførelse af gældende ret på dette punkt. dette indebæ-
      rer, at der fortsat vil være mulighed for at fravige indtrædelsessynspunktet i særlige til-
      fælde, jf. herved højesterets dom i u 2002.573 h omtalt ovenfor i afsnit 7.1.3.4 (for så
      vidt angår regreskravet vedrørende førtidspension).”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om aarhus kommunes regreskrav mod topdanmark forsikring a/s for udbetal-
te sygedagpenge i anledning af as tilskadekomst den 4. februar 2010 er forældet.
suspension af forældelsesfristen indtil forsikringsselskabets orientering af kommunen
                                                 - 5 -
det er i forældelseslovens forarbejder lagt til grund, at kommunens regreskrav vedrørende
sygedagpenge er afledet af skadelidtes krav mod skadevolderen, jf. bl.a. højesterets dom gen-
givet i ufr 2002.2683, og at tredjemand, som har et afledet regreskrav mod en ansvarlig ska-
devolder, som udgangspunkt indtræder i skadelidtes retsstilling med hensyn til forældelse.
den 3-årige forældelsesfrist for as krav skal efter forældelseslovens § 2, stk. 4, regnes fra
skadestidspunktet den 4. februar 2010, og det er ubestridt, at a ikke var i utilregnelig
uvidenhed om sit krav, jf. forældelseslovens § 3, stk. 2. udgangspunktet om, at kommunen er
indtrådt i hendes retsstilling, fører derfor til, at forældelsesfristen for kommunens krav også
skal regnes fra den 4. februar 2010, og at forældelsesfristen, uanset om kommunen var
bekendt med sit krav, ikke er suspenderet efter § 3, stk. 2. udgangspunktet er derfor, at
forældelsesfristen for kommunens regreskrav udløb den 4. februar 2013.
spørgsmålet er herefter, om der er grundlag for at fravige dette udgangspunkt.
efter sygedagpengelovens § 78, stk. 2, 1. pkt., skal et forsikringsselskab inden 4 uger oriente-
re skadelidtes opholdskommune, når der udbetales erstatning som følge af en personskade.
efter § 78, stk. 2, 2. pkt., medfører manglende overholdelse af denne frist, at forældelsen af
kommunens regreskrav suspenderes i tidsrummet frem til, at orienteringen af kommunen sker.
der er hverken i bestemmelsens ordlyd eller forarbejder holdepunkter for at forstå bestem-
melsen således, at forældelsesfristen først begynder at løbe fra orienteringstidspunktet. der er
heller ikke holdepunkter for at forstå den således, at der sker suspension af forældelsesfristen i
et tilfælde som det foreliggende, hvor det er ubestridt, at forsikringsselskabet har overholdt
fristen i stk. 2, 1. pkt.
det er i forældelseslovens forarbejder lagt til grund, at udgangspunktet om, at den regresbe-
rettigede indtræder i skadelidtes retsstilling, kan fraviges i særlige tilfælde.
i betænkning nr. 1460/2005 om revision af forældelseslovgivningen, som forældelsesloven
bygger på, er en kommunes regreskrav vedrørende sygedagpenge udtrykkeligt nævnt som et
eksempel på et afledet krav fra tredjemand. det fremgår endvidere af betænkningen, at foræl-
delsesudvalget overvejede, om der burde gælde en særlig tillægsfrist vedrørende forældelse af
tredjemands afledede krav svarende til, hvad udvalget anbefalede for solidarisk hæftende
                                               - 6 -
skyldnere, jf. nu forældelseslovens § 12, men at udvalget afviste dette. udvalget fandt det
mest naturligt efter karakteren af disse typer af regreskrav – der netop afledes af skadelidtes
krav – at holde sig til indtrædelsessynspunktet i relation til forældelse.
i retspraksis efter ikrafttræden af forældelsesloven er udgangspunktet om den regresberettige-
des indtræden i skadelidtes retsstilling fraveget i tilfælde, hvor den regresberettigede ikke
havde mulighed for at gøre kravet gældende, før der var truffet en afgørelse af en myndighed,
jf. herved højesterets dom af 11. december 2014 (ufr 2015.944) og højesterets kendelse af
16. januar 2017 i sag 110/2016. tilsvarende omstændigheder foreligger ikke i denne sag.
på denne baggrund finder højesteret, at der ikke i denne sag er grundlag for at fravige ud-
gangspunktet om, at kommunen er indtrådt i as retsstilling med hensyn til forældelse, således
at forældelsesfristen for kommunens regreskrav må regnes fra skadestidspunktet den 4.
februar 2010.
forældelseslovens § 21, stk. 5
da kommunen i februar 2010 påbegyndte udbetaling af sygedagpenge til a, fik kommunen et
regreskrav mod forsikringsselskabet, jf. erstatningsansvarslovens § 17, stk. 1, og
sygedagpengelovens § 78, stk. 1. kommunen var dermed på det tidspunkt indtrådt i en del af
as krav mod forsikringsselskabet.
højesteret finder, at det efter kommunens indtræden i as krav var op til kommunen selv at
forfølge kravet mod forsikringsselskabet og herunder eventuelt afbryde eller opnå suspension
af forældelsesfristen. de forhandlinger, der fra efteråret 2012 blev ført mellem a og
forsikringsselskabet om bl.a. størrelsen af den erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, der tilkom
hende, angik ikke kommunen. på den baggrund er udløbet af forældelsesfristen for
kommunens regreskrav ikke udskudt efter forældelseslovens § 21, stk. 5.
konklusion
som følge af det anførte var kommunens regreskrav forældet, da kommunen anlagde sag den
25. juni 2013. højesteret tager derfor topdanmark forsikrings påstand om frifindelse til føl-
ge.
                                            - 7 -
sagsomkostninger
aarhus kommune skal betale sagsomkostninger til topdanmark forsikring a/s for byret,
landsret og højesteret med 172.800 kr. heraf er 150.000 kr. til dækning af udgifter til advokat
og 22.800 kr. til dækning af retsafgift.
                                    thi kendes for ret:
topdanmark forsikring a/s frifindes.
i sagsomkostninger for byret, landsret og højesteret skal aarhus kommune betale 172.800 kr.
til topdanmark forsikring a/s.
sagsomkostningsbeløbet skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.
