                             højesterets dom
                        afsagt tirsdag den 7. november 2017
sag 292/2016
(2. afdeling)
a
(advokat poul hvilsted)
og
b
(advokat poul hvilsted, beskikket)
mod
rigspolitiet
(kammeradvokaten ved advokat flemming orth)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 13. afdeling den 15. november 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, vibeke rønne, henrik
waaben, jens kruse mikkelsen og kristian korfits nielsen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
anbringender
a og b har supplerende anført bl.a., at hundelovens § 1 a, stk. 1 og 2, må forstås således, at
forbuddet alene omfatter ulovlige hunderacer og krydsninger mellem ulovlige racer. i til-
fælde, hvor en hund indeholder et (væsentligt) element af lovlig race, vil hunden ikke være
omfattet af hundelovens forbudsordning. det vil således være i strid med hundelovens formål
om kun at forbyde hunde med visse uønskede adfærdsmæssige egenskaber ikke at indfortolke
en nedre grænse for en hunds indkrydsningsgrad. hundelovens § 1 a, stk. 2, skal efter for-
arbejderne fortolkes ”på en smidig måde” og under hensyntagen ”til borgernes sikkerhed og
tryghed”, således at ikke alle blandingshunde utilsigtet omfattes af forbudsordningen.
                                               - 2 -
politiets formodning om, at hundene frigg og sara/marley skulle være af racen amerikansk
staffordshire terrier (amstaff) eller en krydsning, hvori denne race indgår, er en selvstændig
afgørelse. politiets besigtigelse af hundene har været overfladisk og mangelfuld, og der kan
ikke lægges vægt på dyrlæge bille ruwalds udtalelse, som alene bygger på fotografier taget
gennem et vindue. bille ruwald må anses for politiets partsrepræsentant, og han har sådanne
interesser på området, at han ikke ville kunne udmeldes som skønsmand i sagen. der forelå
således ikke det fornødne oplysningsgrundlag for politiets afgørelser om formodning om, at
hundene indeholdt den forbudte race amstaff, jf. officialprincippet, og politiet havde derfor
ikke grundlag for at forlange dokumentation for hundenes race eller type. som følge heraf har
rigspolitiet ikke lovligt kunnet træffe afgørelse om aflivning af hundene. at en sådan afgørel-
se ikke har kunnet træffes følger også af, at det dokumentationskrav, der påhviler hunde-
ejerne, er opfyldt ved de fremkomne oplysninger. skønsmanden har i sin forklaring i lands-
retten og i den supplerende erklæring afgivet den 3. april 2017 fastslået, at hundene ingenting
har at gøre med racen amstaff. hertil kommer, at det i forarbejderne til hundelovens forbuds-
ordning er forudsat, at hundebesiddere skal have reelle midler til rådighed for at løfte den om-
vendte bevisbyrde. det er ved lovens vedtagelse forudsat, at dokumentationskravet bl.a. skal
kunne opfyldes ved en dna-attest. en forudsætning herfor er imidlertid, at det offentlige etab-
lerer et dna-register, hvilket ikke er sket. også dette forhold må føre til, at rigspolitiets af-
gørelser om aflivning af hundene er ugyldige.
a og b har frafaldet deres anbringender om, at hundelovens forbudsordning er i strid med
grundlovens § 73 og artikel 1 i den europæiske menneskerettighedskonventions tillægs-
protokol 1.
rigspolitiet har heroverfor anført, at der i hundelovens § 1 a, stk. 2, ikke kan indfortolkes en
nedre grænse for en hunds indkrydsningsgrad. det eneste, der af loven kan udledes om ind-
krydsningsforhold, er, at alle blandingshunde, hvori forbudte racer indgår, er ulovlige, men at
krydsningen i sagens natur skal have sat sig sådanne spor i hundens fysiske udseende, at be-
visreglen i § 1 b bliver aktuel.
der er ikke grundlag for at fastslå, at der ikke forelå det efter hundelovens § 1 b fornødne op-
lysningsgrundlag for politiets afgørelser om, at hundene kan indeholde den forbudte race
                                               - 3 -
amerikansk staffordshire terrier (amstaff). der er ikke grundlag for at sætte spørgsmålstegn
ved dyrlæge bille ruwalds faglige kunnen eller uvildighed. der er i øvrigt ikke fremkommet
oplysninger, som gør politiets formodningsafgørelser ugyldige, og politiet har således med
rette anmodet hundeejerne om at dokumentere hundenes race eller type. oplysningerne fra
skønsmanden kan ikke anses for at udgøre tilstrækkelig dokumentation for, at der ikke indgår
amstaff i hundene. skønsmandens forklaring i landsretten og den efterrationaliserende supple-
rende erklæring for højesteret ændrer ikke herved. det er i forarbejderne nævnt som en mu-
lighed, at hundeejeren kan løfte sin bevisbyrde efter § 1 b ved hjælp af en dna-attest, men der
anføres intet om, at det offentlige forudsættes at etablere et dna-register med henblik på at
bistå hundeejeren hermed. heller ikke af denne grund er rigspolitiets afgørelser om aflivning
af hundene ugyldige.
supplerende sagsfremstilling
dyrlæge bille ruwald, som den 19. august 2014 afgav udtalelse til fyns politi om hundene
frigg og sara/marley, foreslog i en artikel i bt den 1. marts 2002, at hunderacen staffordshire
terrier skulle forbydes, og han har i en tv2-artikel fra den 16. april 2009 givet udtryk for
bl.a., at der bør følges en mere konsekvent linje over for truende og bidske hunde.
marit sunde, som under landsretssagen var udmeldt som skønsmand, har den 3. april 2017
med parternes indforståelse afgivet en supplerende udtalelse, hvortil er knyttet bilag i form af
cv, anbefaling og billeder af hunde af forskellige racer. af udtalelsen fremgår følgende:
       ”skønsmandens kvalifikasjoner
       mitt navn er marit sunde, international hundedommer med 50 års erfaring i hundeopp-
       drett og dømming av hunder over hele verden.
       jeg møtte de omtalte 2 hunder personlig og deres adferd og væremåte hadde ingenting
       med den for dere fryktede amstaff å gjøre.
       min erklæring var basert på en visuell og fysisk bedømmelse. da jeg i min forklaring i
       landsretten, etter å ha gått gjennom et omfattende referansemateriale med bilder som jeg
       ga til dommeren, var jeg ytterligere klar på at amstaff med større sikkerhet kunne ute-
       lukkes som genetisk opphav.
       hundene var lekne, lette å berøre, ingen problemer med å sjekke bitt. utseendemessig
       var de også forskjellige som ofte gjør seg gjeldende ved blandingskull og her ble det
       opplyst at det nok var blanding i flere generasjoner.
                                                  - 4 -
      den ene var smal, slank og ganske høy, noe langstrakt og kunne egentlig være blanding
      av hva som helst. den andre var en anelse mindre, noe rundere, men begge var på be-
      gynnende løpetid og kroppsmessig i hormonell ubalanse – dvs noe mer oppblåst enn
      den andre.
      jeg har påny funnet endel bilder av renrasede hunder (som dog ikke ville blitt høyt pre-
      miert på utstilling) – men som har eksteriørmessige trekk som kan tyde på at en/fler av
      disse rasene kan ligge bak frigg og marley. sålenge vi dessverre ikke kan benytte oss
      av dna i slike tilfelle – vil jeg igjen utelukke amstaff som opphav.”
der er for højesteret forevist kopier af de fotografier, som fyns politi i august 2014 optog af
unghundene frigg og sara/marley. det samme gælder fotografier af de forbudte hunderacer,
herunder hunde af racen amstaff.
højesterets begrundelse og resultat
sagens problemstilling
sagen angår, om rigspolitiets afgørelser af 19. december 2014 om aflivning af hundene frigg
og sara/marley er ugyldige. spørgsmålet er navnlig, om betingelserne i hundelovens § 1 a og
§ 1 b er opfyldt.
hundelovens forbudsordning
efter hundelovens § 1 a, stk. 1 og 2, er besiddelse af 13 angivne hunderacer og krydsninger,
hvori de nævnte hunderacer indgår, forbudt. det drejer sig bl.a. om racen amerikansk staf-
fordshire terrier (amstaff), jf. § 1 a, stk. 1, nr. 3.
efter hundelovens § 1 b, stk. 1, skal hunde, der holdes i strid med § 1 a, aflives ved politiets
foranstaltning. er der tvivl om, hvorvidt en hund tilhører en af de racer eller krydsninger her-
af, som er omfattet af § 1 a, kan politiet stille krav om, at besidderen dokumenterer hundens
race eller type, jf. § 1 b, stk. 2. hvis besidderen ikke straks kan fremlægge tilstrækkelig do-
kumentation, træffer politiet foranstaltninger med henblik på midlertidigt at fjerne hunden fra
besidderen. har besidderen ikke inden for en frist, som politiet fastsætter, fremlagt tilstrække-
lig dokumentation for, at hunden ikke tilhører en af de forbudte racer eller krydsninger heraf,
anses hunden for at være holdt i strid med § 1 a. dette følger af § 1 b, stk. 3 og 4.
                                                - 5 -
formålet med forbudsordningen er efter lovforslaget at varetage hensynet til borgernes sik-
kerhed og tryghed, og det fremgår bl.a., at det er et væsentligt problem, når der i den brede
befolkning skabes frygt for at blive angrebet af hunde, som man møder på offentlige gader og
veje, uanset om denne frygt statistisk set er velbegrundet (folketingstidende 2009-10, tillæg
a, lovforslag nr. l 163, s. 9).
lovforslaget bygger på betænkning nr. 1514/2010 fra justitsministeriets udvalg om hunde.
som anført i lovforslaget kunne et flertal af udvalgets medlemmer ikke anbefale, at der blev
gennemført et forbud mod visse hunderacer, og de pegede bl.a. på, at et forbud ville ramme
for bredt, idet det ville være vanskeligt for borgerne at tilbagevise politiets påstand om, at
man er indehaver af en forbudt hund, ligesom forbuddet også ville ramme velfungerende hun-
de af de omfattede racer.
lovforslaget indeholder således en redegørelse for de modsatrettede hensyn, der gjorde sig
gældende ved indførelsen af forbuddet mod at besidde 13 angivne hunderacer og krydsninger,
hvori de pågældende hunderacer indgår.
om bevisbyrdereglen i hundelovens § 1 b er det nærmere anført i lovforslaget, at besidderens
forpligtelse til at dokumentere, at en hund ikke tilhører en af de forbudte racer, vil blive aktua-
liseret, hvis politiet f.eks. på baggrund af hundens udseende har rimelig grund til at formode,
at der kan være tale om en hund omfattet af forbuddet i hundelovens § 1 a. i praksis skal hun-
debesidderen i sådanne tilfælde kunne skaffe den nødvendige dokumentation for, at hunden
ikke er omfattet af forbuddet. forbudsordningen er derimod ikke forudsat at indebære, at poli-
tiet kan forlange en sådan dokumentation i tilfælde, hvor der ikke er nogen nærmere anled-
ning til det.
der er i lovens § 1 b ikke fastsat nærmere krav til, hvordan hundebesidderen dokumenterer, at
der ikke er tale om en forbudt hund. af forarbejderne fremgår det, at besidderen f.eks. kan
fremlægge en stambog eller dna-attest vedrørende hunden og dens forældre, eller besidderen
kan fremlægge erklæringer fra personer, der kan redegøre for hundens afstamning. det er i
forarbejderne endvidere anført, at kravet om dokumentation indebærer, at der fremover stilles
højere krav til agtpågivenheden hos personer, der køber en hund, idet de må sikre sig, at der
                                               - 6 -
ikke er tale om en hund omfattet af forbudsordningen, og at de kan dokumentere dette, hvis
der opstår tvivl om, hvorvidt hunden er omfattet af forbuddet.
for så vidt angår de erklæringer, som kan tjene til dokumentation for en hunds race eller type,
er det præciseret i forarbejderne til en senere ændring af hundeloven i 2014, at erklæringerne
ikke alene kan basere sig på en vurdering af hundens udseende og adfærd. der skal i stedet
være tale om erklæringer, der vedrører hundens forældre, søskende eller tidligere generationer
(folketingstidende 2013-14, tillæg a, lovforslag nr. l 92, s. 8-9).
der kan ikke af lovens forarbejder udledes en forudsætning om, at det offentlige har pligt til
at etablere et dna-register vedrørende de forbudte hunderacer.
det er ikke defineret i hundeloven, hvad der skal forstås ved ”krydsninger”, og lovens for-
arbejder indeholder ikke fortolkningsbidrag herom. for at en hund kan blive omfattet af lo-
vens ordning må det i praksis forudsætte, at krydsningen har sat sig spor i hundens udseende.
den konkrete sag
det er som anført af landsretten ubestridt, at a og b har anskaffet hundene frigg og sa-
ra/marley efter ikrafttrædelsen af hundelovens forbudsordning.
rigspolitiet har ved afgørelserne af 19. december 2014 fundet, at fyns politi på baggrund af
to politiassistenters besigtigelse af hundene og oplysningerne i udtalelsen fra dyrlæge bille
ruwald havde en rimelig formodning for, at hundene kunne være af racen amstaff eller en
krydsning, hvori denne race indgår.
højesteret finder, at det oplyste om dyrlæge bille ruwalds udtalelser i medierne i 2002 og
2009 og den omstændighed, at han afgav sin udtalelse på grundlag af fotografier af hundene,
ikke kan begrunde, at hans udtalelse ikke har kunnet indgå i afgørelsen af, om politiet havde
rimelig grund til at formode, at hundene kan være omfattet af forbuddet i hundelovens § 1 a.
det er ikke godtgjort, at udtalelsen er mangelfuld, og der er ikke i øvrigt fremkommet oplys-
ninger, der giver grundlag for at tilsidesætte rigspolitiets vurdering af formodningsspørgs-
målet.
                                               - 7 -
det er herefter ejerne af hundene, a og b, der skal dokumentere, at hundene ikke er omfattet
af forbuddet i § 1 a. ejerne har fremlagt oplysninger fra den tidligere ejer og avler af hundene,
d, og fra sælgeren e. de har endvidere fremlagt en udtalelse fra c fra happyhound & co.
endelig foreligger der skønserklæring og supplerende oplysninger, herunder forklaring i
landsretten, fra skønsmanden marit sunde.
hundene er fra samme kuld. det er oplyst, at modertæven er en ”blanding af fuldt lovlige
racer”. tævens ophav er samtidig angivet som ”ukendt”. hanhunden er angivet som en om-
strejfende brun labrador retriever. ejerne af hundene har således ikke fremlagt oplysninger om
modertævens eller hanhundens oprindelse.
herefter og af de grunde, der i øvrigt er anført af landsretten, finder højesteret, at de frem-
lagte oplysninger, herunder skønsmandens supplerende erklæring, ikke udgør tilstrækkelig
dokumentation for, at hundene ikke er omfattet af forbuddet i § 1 a. a og b har derfor ikke
løftet deres bevisbyrde efter § 1 b.
højesteret tiltræder, at afgørelserne ikke lider af forvaltningsretlige mangler.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
sagsomkostninger
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til nogen anden part eller til
statskassen. der er herved lagt vægt på sagens karakter og vidererækkende betydning.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til nogen anden part eller til
statskassen.
