                      højesterets kendelse
                          afsagt tirsdag den 29. august 2017
sag 73/2017
dr som mandatar for journalist rasmus poulsen larsen ved advokat tyge trier kærer afgø-
relse om navneforbud i sagen:
anklagemyndigheden
mod
t1 m.fl.
(advokat jacob skude rasmussen)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i kolding den 22. september 2016 og af ve-
stre landsrets 1. afdeling den 6. december 2016.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, jon stokholm, vibeke
rønne, oliver talevski og lars apostoli.
påstande
kærende, dr som mandatar for journalist rasmus poulsen larsen, har nedlagt påstand om, at
navneforbuddet for t1 ophæves.
indkærede, t1, har påstået stadfæstelse.
anklagemyndigheden har tilsluttet sig kærendes påstand om ophævelse af navneforbuddet.
supplerende sagsfremstilling
x a/s og t2 har anket retten i koldings dom af 22. september 2016 til frifindelse, og anke-
sagen er berammet til hovedforhandling i vestre landsret den 23. oktober 2017. det er oplyst,
at t1 er indkaldt som vidne i ankesagen.
                                               - 2 -
der er for højesteret fremlagt en erklæring fra dr, som indeholder oplysninger om planerne
for et kommende dokumentarprogram om x a/s og firmaets ejere, t2 og t1.
anbringender
dr som mandatar for journalist rasmus poulsen larsen har anført, at retten i koldings dom
af 22. september 2016 er den endelige dom i sagen mod t1, og at der derfor ikke er hjemmel
til at opretholde navneforbuddet for hans vedkommende, jf. retsplejelovens § 31 a, stk. 3.
efter begrundelsen for kendelsen om navneforbud er det ikke i t1’s egenskab af vidne i anke-
sagen vedrørende x a/s og t2, at landsretten traf bestemmelse om at opretholde
navneforbuddet for hans vedkommende. sagen er derfor ikke sammenlignelig med
højesterets kendelse i ufr 2011.1355/1, og t1 kan ikke henføres til ”andre under sagen
nævnte personer” efter bestemmelsen i retsplejelovens § 31, stk. 1.
en afvejning af de modstående hensyn fører i øvrigt også til, at offentlig gengivelse af t1’s
navn i forbindelse med omtale af dommen ikke udsætter ham for unødvendig krænkelse. der
bør navnlig lægges vægt på, at straffesagen angår forhold af betydelig grovhed og offentlig
interesse, således som landsretten også har lagt til grund i sin afgørelse af spørgsmålet om
navneforbud for så vidt angår x a/s og t2. hertil kommer, at t1 som den ene af de to ejere
og ledere af x a/s har en position, som indebærer, at han må acceptere at få sit navn frem i
forbindelse med omtalen af firmaet og straffesagen. bunkeroliebranchen er lille, og t1 er i
forvejen kendt som den ene af de to ejere af x a/s og har tidligere udtalt sig i medierne i
forbindelse med omtale af firmaet. på den baggrund vil opretholdelse af navneforbuddet gribe
ind i dr’s redigeringsret og forhindre en sædvanlig samlet omtale af sagen. dr har planlagt
et dokumentarprogram om x a/s, hvor det loyalt vil blive nævnt, at han er frifundet, og hvor
man vil holde sig inden for rammerne af god presseskik mv.
under de foreliggende omstændigheder vil opretholdelse af navneforbuddet endvidere inde-
bære en krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 10 om ytrings-
frihed.
t1 har anført, at retsplejelovens § 31, stk. 1, efter sin ordlyd også omfatter personer, der er
frifundet, idet sådanne personer er blandt de ”andre under sagen nævnte personer”. det er
ikke i strid med retsplejelovens § 31 a, stk. 3, at opretholde navneforbuddet i en situation som
                                               - 3 -
den foreliggende, hvor byrettens dom er anket til landsretten, og hvor navneforbuddet vedrø-
rer en person, som ganske vist er frifundet, men som også er indkaldt som vidne i ankesagen,
jf. højesterets kendelse i ufr 2011.1355/1.
retsplejelovens § 31 om navneforbud skal fortolkes snævert, og der skal foretages en afvej-
ning af hensynet til privatlivets fred på den ene side og ytringsfriheden på den anden. i den
foreliggende sag, hvor t1 er frifundet, vejer hensynet til privatlivets fred tungere end hensy-
net til offentlighedens interesse, som efter sagens karakter ikke er af væsentlig betydning i det
konkrete tilfælde. han skal ikke tåle at få sat sit navn i forbindelse med den verserende straf-
fesag. omtale af sagen nødvendiggør i øvrigt heller ikke, at hans navn nævnes.
dr’s ønske om ophævelse af navneforbuddet for hans vedkommende skyldes alene, at man
gerne vil anlægge en sensationspræget pressevinkel. dr’s synspunkter om indgreb i dr’s ret
til redigering af en planlagt tv-udsendelse kan ikke føre til et andet resultat.
ved bedømmelsen af spørgsmålet om navneforbud bør det ikke komme t1 til skade, at han
har udtalt sig om x a/s i medierne. der har alene været tale om generel omtale af firmaet og
aldrig omtale af straffesagen.
en opretholdelse af navneforbuddet er ikke i strid med reglerne i den europæiske menneske-
rettighedskonvention.
anklagemyndigheden har anført, at retten i koldings dom af 22. september 2016, hvorved
t1 blev frifundet, er endelig for hans vedkommende, og at der derfor ikke er hjemmel til at
opretholde navneforbuddet i forhold til ham, jf. retsplejelovens § 31 a, stk. 3. det kan ikke
føre til et andet resultat, at dommen er under anke for så vidt angår x a/s og t2, uanset om
t1 måtte blive indkaldt som vidne i ankesagen.
højesterets begrundelse og resultat
ved retten i koldings dom af 22. september 2016 i straffesagen mod x a/s, t2 og t1 blev x
a/s og t2 fundet skyldige i bedrageri af særlig grov beskaffenhed, mens t1 blev frifundet.
dommen er endelig for så vidt angår t1, men anket til frifindelse af x a/s og t2.
                                               - 4 -
ved vestre landsrets kendelse af 6. december 2016 blev byrettens bestemmelse om navne-
forbud ophævet for x a/s og t2. landsretten traf samtidig bestemmelse om at opretholde
navneforbuddet for t1, og kæremålet for højesteret angår alene spørgsmålet om navneforbud
for ham.
efter retsplejelovens § 31 a, stk. 3, bortfalder et navneforbud senest ved afsigelsen af endelig
dom. byrettens dom af 22. september 2016 var endelig for t1’s vedkommende, da landsretten
traf afgørelse den 6. december 2016. på dette tidspunkt var der derfor ikke noget navneforbud
at opretholde for ham, da byrettens navneforbud efter sit indhold kun kan anses for at gælde i
forhold til hans egen straffesag.
højesteret finder, at der ikke er oplyst omstændigheder, der giver grundlag for at antage, at
offentlig gengivelse af t1’s navn i forbindelse med omtale af ankesagen, herunder navnene på
de tiltalte i denne sag, vil udsætte ham for unødvendig krænkelse. betingelserne for under
ankesagen at nedlægge navneforbud for så vidt angår t1 er derfor ikke opfyldt, jf. retsplejelo-
vens § 31, stk. 1.
højesteret tager herefter påstanden om ophævelse af navneforbuddet for t1 til følge.
                                        thi bestemmes:
landsrettens kendelse ændres, således at det ikke forbydes, at der sker offentlig gengivelse af
t1’s navn.
