                             højesterets dom
                           afsagt fredag den 27. januar 2017
sag 13/2016
a
(advokat henrik lindebod)
mod
ankestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 13. afdeling den 22. december 2015.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, thomas rørdam, vibeke rønne,
jan schans christensen og lars apostoli.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
appellanten, a, har påstået stadfæstelse af dommens bestemmelse om begyndelsestidspunktet
for hans ret til efterløn. endvidere har han påstået, at indstævnte, ankestyrelsen, skal aner-
kende, at han i 2-års perioden fra den 16. januar 2007 til den 16. januar 2009 har opfyldt
kravet om at have drevet selvstændig virksomhed i væsentligt omfang, eller at han har krav på
at blive stillet, som om dette krav var opfyldt.
ankestyrelsen har påstået stadfæstelse af dommens bestemmelse om beskæftigelseskravet
efter 2-års reglen. endvidere har ankestyrelsen gentaget sine påstande vedrørende begyn-
delsestidspunktet for retten til efterløn.
                                                 - 2 -
højesterets begrundelse og resultat
efter arbejdsløshedsforsikringslovens § 74 c, stk. 1, kan en selvstændig erhvervsdrivende
først overgå til efterløn, når det personlige arbejde i virksomheden er ophørt mere end mid-
lertidigt, jf. herved også § 74 a, stk. 1, nr. 4, jf. § 57, stk. 3.
det fremgår af § 3, stk. 1, i den dagældende bekendtgørelse nr. 850 af 16. oktober 2002 om
ophør med udøvelse af selvstændig virksomhed som hovedbeskæftigelse (svarende til § 7, stk.
1, i den nugældende bekendtgørelse nr. 678 af 22. juni 2011), at den selvstændige anses for
ophørt mere end midlertidigt med det personlige arbejde i virksomheden, når den pågældende
dokumenterer, at virksomheden endeligt er overdraget eller lukket. efter § 3, stk. 2, kan den
pågældende anses for ophørt fra et tidligere tidspunkt end den endelige overdragelse eller luk-
ning af virksomheden, hvis vedkommende dokumenterer at være afskåret fra fortsat at drive
virksomheden.
højesteret finder, at det følger af ordlyden af og sammenhængen mellem bestemmelserne i §
3, stk. 1, og stk. 2, at det ikke er en betingelse for, at en selvstændig virksomhed kan anses for
endeligt lukket, at den pågældende dokumenterer at være afskåret fra fortsat at drive selvstæn-
dig virksomhed. der kan ikke opstilles faste, generelle dokumentationskrav til, hvornår ved-
kommende kan anses for ophørt mere end midlertidigt med det personlige arbejde i virksom-
heden. afgørelsen beror på en konkret vurdering af sagens omstændigheder.
med henblik på at gå på efterløn havde a afmeldt sin selvstændige tandlægevirksomhed i
erhvervs- og selskabsstyrelsens register pr. 31. december 2008, og han havde med virkning
fra den 1. januar 2009 afmeldt virksomhedens ydernummer og telefon. endvidere havde han
annonceret, at virksomheden ville blive indstillet ved årsskiftet, og der har heller ikke været
nogen omsætning i virksomheden i 2009. hans eneste medarbejder – en klinikassistent – var
opsagt ligeledes pr. 31. december 2008. i februar 2009 blev virksomhedens udstyr og
driftsmidler solgt, og ejendommen, hvorfra virksomheden blev drevet, blev også sat til salg.
under disse omstændigheder tiltræder højesteret, at as tandlægevirksomhed med virkning fra
den 1. januar 2009 skal anses for endeligt lukket med den konsekvens, at hans personlige
arbejde i virksomheden var ophørt mere end midlertidigt.
                                              - 3 -
højesteret tiltræder herefter, at a som påstået var berettiget til efterløn fra den 16. januar
2009.
af de grunde, landsretten har anført, tiltræder højesteret endvidere, at a ikke har godtgjort at
have drevet virksomhed i væsentligt omfang efter den 31. december 2008, og at beskæftigel-
seskravet efter 2-års reglen derfor ikke er opfyldt.
højesteret tiltræder endelig, at a ikke har godtgjort, at ase har ydet ham fejlagtig
rådgivning.
højesteret stadfæster herefter dommen.
efter sagens udfald sammenholdt med parternes påstande skal ingen af parterne betale sags-
omkostninger for højesteret til den anden part.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
