                             højesterets dom
                          afsagt onsdag den 3. oktober 2012
sag 156/2011
(2. afdeling)
de samvirkende købmænd (dsk)
(advokat håkun a. djurhuus)
mod
natur- og miljøklagenævnet (tidligere naturklagenævnet)
(kammeradvokaten ved advokat stig grønbæk jensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 7. afdeling den 17. februar 2011. procesbe-
villingsnævnet har den 12. maj 2011 givet tilladelse til anke af landsrettens omkostningsafgø-
relse.
i pådømmelsen har deltaget tre dommere: lene pagter kristensen, hanne schmidt og oliver
talevski.
påstande
appellanten, de samvirkende købmænd (dsk), har nedlagt påstand om, at indstævnte, na-
tur- og miljøklagenævnet, i sagsomkostninger for landsretten skal betale yderligere 480.720
kr.
natur- og miljøklagenævnet har påstået stadfæstelse af landsrettens omkostningsafgørelse,
subsidiært at sagsomkostningerne for landsretten fastsættes til et mindre beløb end påstået af
dsk.
opgørelse af dsk’s påstand
dsk’s påstand er opgjort således:
                                              - 2 -
samlet honorar til skønsmanden
inkl. afhjemling uden moms                              215.000 kr.
advokatomkostninger opgjort
uden moms på baggrund af medgået
tidsforbrug til sædvanlig afregningssats                465.720 kr.
med fradrag af de af landsretten tilkendte
sagsomkostninger                                        200.000 kr.
i alt uden moms                                         480.720 kr.
der er i opgørelsen over advokatomkostninger anvendt en gennemsnitlig timesats på ca. 2.200
kr. uden moms.
supplerende sagsfremstilling
det fremgår af en faktura af 1. marts 2011 fra skønsmanden, lektor morten bjerre, til dsk’s
advokat, at honoraret for den første erklæring af 16. september 2009 udgjorde 168.000 kr.
honoraret for den supplerende erklæring af 18. januar 2010 udgjorde 30.000 kr., mens hono-
raret for afhjemlingen udgjorde 12.000 kr. hertil kom et udlæg på 5.000 kr., således at den
samlede regning var på 215.000 kr. uden moms.
det er oplyst, at den supplerende erklæring af 18. januar 2010 er foranlediget af spørgsmål
stillet af naturklagenævnet.
der er fremlagt en rapport om dsk’s advokats tidsforbrug i perioden 10. februar 2006 til 20.
februar 2011. det fremgår heraf, at advokaten og hans medarbejdere i perioden havde anvendt
i alt 208 timer og 42 minutter på sagen. i alt havde 8 personer deltaget i sagens behandling.
natur- og miljøklagenævnet har oplyst, at nævnet ikke har bemærkninger til de talmæssige
oplysninger om størrelsen af skønsmandens honorar eller til dsk’s advokats tidsforbrug.
                                                - 3 -
anbringender
dsk har navnlig anført, at det følger af retsplejelovens § 312, stk. 1, at den tabende part skal
erstatte modparten de udgifter, retssagen har påført modparten. natur- og miljøklagenævnet
er i denne sag den tabende part og skal derfor godtgøre dsk de fulde udgifter til syn og skøn
og sædvanligt advokathonorar for førelse af en sag som den foreliggende.
der foreligger ikke særlige grunde som nævnt i retsplejelovens § 312, stk. 2, som kan føre til
fravigelse af lovens hovedregel i § 312, stk. 1. det følger af forarbejderne til § 312, stk. 2, at
der navnlig i sager af principiel eller videregående betydning, hvor den vindende part er en
offentlig myndighed, kan blive tale om helt eller delvist at fritage den tabende part for at be-
tale sagsomkostninger. det må være en konsekvens heraf, at en statslig myndighed, der i sa-
ger af principiel eller videregående betydning, hvortil den foreliggende sag hører, er den ta-
bende part, har en særlig pligt til at svare sagsomkostninger til den vindende part.
omkostningerne til syn og skøn og til advokatmæssig bistand har været fornødne til sagens
forsvarlige førelse, jf. retsplejelovens § 316, stk. 1, 1. pkt. skønsomkostningerne skal derfor
erstattes fuldt ud, og advokatomkostningerne skal erstattes med et passende beløb, jf. § 316,
stk. 1, 2. pkt.
med hensyn til skønsomkostningerne har dsk nærmere anført, at hovedsagen drejede sig om
at få fastslået, hvorvidt københavns kommune søgte at omgå planlovens arealregel ved at
hævde, at bilka onestop var en del af et stormagasin i et butikscenter. for at vinde sagen
skulle dsk derfor løfte bevisbyrden for, at der reelt ikke var tale om noget ”stormagasin”.
det forudsatte en uvildig, sagkyndig vurdering af, hvad der må forstås ved et ”stormagasin”.
dsk var derfor nødsaget til at få udmeldt syn og skøn med henblik på at løfte denne bevis-
byrde. skønsmanden, der er detailhandelsekspert ved copenhagen business school, anførte i
sin skønserklæring en række kriterier for, hvornår der er tale om et ”stormagasin”. skønsman-
den konkluderede, at omfanget ”af antallet af afvigelser efter [hans] bedste overbevisning
førte til, at projektet ikke kan betegnes som et stormagasin.” dsk havde tabt sagen, hvis dsk
ikke havde tilvejebragt et syn og skøn, der i realiteten vurderede, hvorvidt der var tale om et
stormagasin eller ej.
                                                - 4 -
hvis landsretten havde ment, at syn og skøn var ufornødent, kunne anmodningen herom være
blevet afvist, hvorved bemærkes, at naturklagenævnet protesterede mod udmeldelse af syn og
skøn. hvis landsretten havde ment, at nogle af de 6 spørgsmål i skønstemaet var overflødige,
kunne disse spørgsmål være afskåret. hverken landsretten eller naturklagenævnet havde i-
midlertid indvendinger mod skønstemaet. skønsmandens honorar var ikke for højt, hvorved
bemærkes, at honoraret blev godkendt af begge sagens parter og af landsretten.
med hensyn til omkostningerne til advokatmæssig bistand har dsk nærmere anført, at belø-
bet på 465.720 kr. er passende. dsk’s advokat og hans medarbejdere har anvendt 208 timer
og 42 minutter på sagen, og den gennemsnitlige timesats ved opgørelsen andrager således ca.
2.200 kr. timesatsen følger de sædvanlige timebaserede salærtakster hos dsk’s advokatfor-
bindelse, og disse takster er markedskonforme. der er foretaget en ikke ubetydelig tilskæring
i dsk’s disfavør, idet der ikke er krævet betaling for skriftvekslingen frem til februar 2006,
dvs. indtil duplik var afgivet i sagen. indtil dette tidspunkt var dsk repræsenteret af andre
advokater.
natur- og miljøklagenævnet har navnlig anført, at landsretten med rette havde fundet, at det
syn og skøn, som dsk havde rekvireret, havde et unødvendigt omfang. landsretten havde
derfor hjemmel i retsplejelovens § 312, stk. 2, og § 316, stk. 1, til at bestemme, at skønsom-
kostningerne ikke skulle erstattes fuldt ud. det forhold, at landsretten tillod syn og skøn – og
således ikke afskar dette i medfør af retsplejelovens § 341 – er ikke til hinder for, at landsret-
ten efterfølgende i forbindelse med fastsættelsen af sagsomkostninger kan anse bevisførelsen
for delvis ufornøden.
sagen rejste to hovedspørgsmål. for det første om naturklagenævnet i afgørelsen af 15.
december 2003 havde fortolket begrebet ”stormagasin” i den omhandlede lokalplanbestem-
melse korrekt. for det andet om det projekt, som københavns kommune havde meddelt byg-
getilladelser til, var i overensstemmelse med de kriterier, som nævnet havde opstillet vedrø-
rende fortolkningen af begrebet ”stormagasin” i lokalplanbestemmelsen. bevisførelse om det
efterfølgende fysisk etablerede byggeri i ørestaden (fields stormagasin), herunder indretnin-
gen, driften og markedsføringen af fields, var uden betydning for påkendelsen af dsk’s på-
stand om gyldigheden af nævnets afgørelse. retssagen angik ikke en tilsyns- eller lovliggørel-
sessag. denne afgrænsning af den relevante bevisførelse er også lagt til grund af landsretten,
                                              - 5 -
som dermed er i overensstemmelse med nævnets anbringender om prøvelsessagens ramme.
dette havde imidlertid været et stridspunkt under hele forløbet af landsretssagen. landsretten
tillod mod nævnets protest, at der blev udmeldt syn og skøn, men landsretten tillod ikke
dsk’s øvrige anmodninger om besigtigelse, videooptagelser og fotodokumentation af fields.
der blev skriftvekslet herom under forberedelsen.
det er nævnets opfattelse, at skønsmanden navnlig ved afgivelsen af den første erklæring ud-
førte et arbejde, som var unødvendigt. det fremgår af skønsmandens erklæringer, at disse i
betydeligt omfang baserer sig på interviews af medarbejdere i og besigtigelser af fields bu-
tikscenter og stormagasiner i århus og københavn samt analyser af økonomiske og markeds-
føringsmæssige aspekter af disse butikker, uanset at sagen ikke angik driften og markedsfø-
ringen mv. af fields, fields stormagasin eller andre stormagasiner. disse oplysninger havde
ingen relevans for vurderingen af de planretlige spørgsmål, som nævnet tog stilling til i afgø-
relsen af 15. december 2003. den omstændighed, at nævnet – efter at landsretten mod næv-
nets protest havde tilladt syn og skøn – ikke fremsatte yderligere indsigelser mod det endelige
skønstema og skønsmandens arbejdsproces, men henholdt sig til den grundlæggende indsi-
gelse, kan ikke medføre, at nævnet skal bære den økonomiske risiko for den unødvendige del
af bevisførelsen.
natur- og miljøklagenævnet har med hensyn til udgifterne til advokatbistand navnlig anført,
at disse skal erstattes med ”et passende beløb”, jf. retsplejelovens § 316, stk. 1, og det beløb
på ca. 100.000 kr., som landsretten fastsatte beløbet til, er passende. den foreliggende sag
havde ikke nogen økonomisk værdi for parterne. landsretten fastsatte beløbet under hensyn
til sagens udfald, karakter og omfang. landsretten har herved foretaget et konkret skøn over
bl.a. de forskellige bevisskridt og processkrifter i sagen og betydningen af disse for sagens fø-
relse og landsrettens afgørelse. forberedelsen har som nævnt omfattet korrespondance, skrift-
vekslinger og retsmøder om bevisbegæringer fra dsk, som ikke blev taget til følge. det be-
løb, som landsretten fastsatte, afviger ikke væsentligt fra omkostningsafgørelserne i andre
sager om prøvelse af nævnets afgørelser på detailhandelsområdet.
retsgrundlaget
i retsplejelovens § 312 og § 316 hedder det bl.a.:
                                                 - 6 -
       ”§ 312. den tabende part skal erstatte modparten de udgifter, retssagen har påført mod-
       parten, medmindre parterne har aftalt andet.
       stk. 2. retten kan dog bestemme, at den tabende part ikke eller kun delvis skal erstatte
      modparten de påførte udgifter, hvis særlige grunde taler for det.
      …
      § 316. som sagsomkostninger erstattes de udgifter, der har været fornødne til sagens
      forsvarlige udførelse. udgifter til advokatbistand … erstattes med et passende beløb, og
      øvrige beløb erstattes fuldt ud.
      stk. 2. sagsomkostninger kan ikke tilkendes skadeløst eller efter regning.”
reglerne stammer fra lov nr. 554 af 24. juni 2005. om anvendelsesområdet for § 312, stk. 2,
hedder det i bemærkningerne til bestemmelsen (lovforslag l 132, folketingstidende 2004-05,
2. samling, tillæg a, s. 5552) bl.a.:
       ”af relevante faktorer, som kan indgå i en samlet vurdering af, om den tabende part helt
       eller delvis bør fritages for at betale sagsomkostninger til den vindende part, kan næv-
       nes, om sagen har principiel karakter eller videregående betydning. navnlig hvor dette
       er tilfældet, kan der også ligesom i dag tages hensyn til, om en af parterne er en offent-
       lig myndighed, en stor erhvervsvirksomhed eller (repræsenteret af) en interesseorgani-
       sation eller lignende.”
i bemærkningerne til § 316 (lovforslag l 132, folketingstidende 2004-05, 2. samling, tillæg
a, s. 5554) hedder det bl.a.:
       ”den generelle målestok for, om en udgift har været fornøden til sagens forsvarlige ud-
       førelse, er ligesom efter de gældende regler, hvad der på tidspunktet for udgiftens afhol-
       delse med rimelighed kunne anses for nødvendigt, og ikke hvad der efterfølgende kan
       konstateres rent faktisk at have været absolut nødvendigt for at vinde sagen. i vurderin-
       gen indgår også, om udgifterne står i rimeligt forhold til det, sagen angår. er der tale om
       et markant misforhold, bør udgifterne alene dækkes med et beløb, der i forhold til det,
       sagen angår, kan anses for passende.
       endvidere kan der for en række typiske udgifter opstilles mere almindelige anvisninger
       for, i hvilket omfang de bør dækkes som sagsomkostninger. som udgifter, der bør dæk-
       kes som sagsomkostninger, kan nævnes udgifter til bevisførelse, f.eks. udgifter til syn
       og skøn, sagkyndige erklæringer og vidnegodtgørelse, og udgifter til fremstilling af eks-
       trakt og materialesamling i forbindelse med retssagen.”
i betænkning nr. 1436/2004 om adgang til domstolene, som retsplejelovens regler om sags-
omkostninger er baseret på, hedder det om fastsættelsen af sagsomkostninger til dækning af
udgifter til advokatbistand i sager uden økonomisk værdi bl.a. (s. 276):
                                                 - 7 -
       ”efter retsplejerådets opfattelse kan der næppe gives anden generel vejledning, end at
       salæret fastsættes under hensyntagen til sagens betydning, karakter og omfang. retten
       vil kunne søge vejledning i et oplyst faktisk tidsforbrug, men det faktiske tidsforbrug er
       på ingen måde i sig selv afgørende. særlig bemærkes, at i sager af mindre betydning,
       bør der være snævre grænser for størrelsen af det beløb, som den tabende part kan på-
       lægges at betale til dækning af modpartens udgift til advokatsalær.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen for højesteret angår, om natur- og miljøklagenævnet (tidligere naturklagenævnet)
skal erstatte de samvirkende købmænds (dsk’s) udgifter til syn og skøn fuldt ud. udgif-
terne udgjorde i alt 215.000 kr. sagen angår endvidere, om nævnet skal betale yderligere om-
kostninger til dækning af dsk’s udgifter til advokatbistand. dsk har i den forbindelse på-
stået, at udgifterne til dækning af advokatbistand skal erstattes med i alt 465.720 kr. under
henvisning til, at dsk’s advokat og hans medarbejdere havde anvendt i alt ca. 208 timer på
sagen.
natur- og miljøklagenævnet er den tabende part i sagen om gyldigheden af naturklagenæv-
nets afgørelse af 15. december 2003. dsk har derfor som udgangspunkt krav på erstatning af
de udgifter, som dsk er blevet påført ved retssagen, jf. retsplejelovens § 312, stk. 1. der fo-
religger ikke sådanne særlige grunde, at natur- og miljøklagenævnet i medfør af retsplejelo-
vens § 312, stk. 2, alene skal betale delvise sagsomkostninger.
udgifter til syn og skøn
det følger af retsplejelovens § 316, stk. 1, 2. pkt., at bl.a. udgifter til syn og skøn erstattes
fuldt ud. det er dog en forudsætning herfor, at udgifterne ”har været fornødne til sagens for-
svarlige udførelse”, jf. § 316, stk. 1, 1. pkt. det fremgår af forarbejderne til bestemmelsen, at
der ved bedømmelsen heraf som efter de hidtil gældende regler skal lægges vægt på, hvad der
på tidspunktet for udgiftens afholdelse med rimelighed kunne anses for nødvendigt.
naturklagenævnet tog i sin afgørelse af 15. december 2003 stilling til, om det projekt, som
blev forelagt for nævnet, var i overensstemmelse med bestemmelsen i lokalplan 325 om
etablering af et stormagasin. nævnets flertal på 6 medlemmer fandt på baggrund af en samlet
betragtning af det foreliggende projekt, at ”det ansøgte kunne realiseres inden for lokalplan
325.” et mindretal på 4 nævnsmedlemmer fandt, at projektet rummede så store afvigelser fra,
hvad der kan betegnes som et stormagasin, at det ikke kunne etableres i medfør af bestemmel-
                                                 - 8 -
sen om et stormagasin i lokalplan 325. hovedspørgsmålet for landsretten var herefter, om
projektet kunne anses for et stormagasin i lokalplanens forstand.
højesteret har ikke belæg for at fastslå, at spørgsmålene i syns- og skønstemaet gik videre
end, hvad der på daværende tidspunkt med rimelighed kunne anses for nødvendigt med hen-
blik på at give landsretten et tilstrækkeligt grundlag for at afgøre, om det projekt, som natur-
klagenævnets afgørelse omfattede, måtte anses for et stormagasin i lokalplan 325’s forstand.
parterne havde efter det oplyste ikke indsigelser mod skønsmandens honorar for udarbejdelse
af skønserklæringerne m.v., og landsretten godkendte honoraret. det følger heraf, at udgif-
terne til syn og skøn har været nødvendige til sagens forsvarlige udførelse, således at udgif-
terne skal erstattes fuldt ud, jf. retsplejelovens § 316, stk. 1, sammenholdt med forarbejderne
til bestemmelsen. det kan ikke føre til en anden vurdering, at landsretten ikke måtte have til-
lagt skønserklæringerne i deres helhed betydning ved sagens afgørelse.
udgifter til advokatbistand
udgifter til advokatbistand erstattes efter retsplejelovens § 316, stk. 1, 2. pkt., med ”et pas-
sende beløb”. det er også her en betingelse, at udgifterne har været fornødne til sagens for-
svarlige udførelse, jf. § 316, stk. 1, 1. pkt.
sagen ved landsretten angik spørgsmålet om gyldigheden af naturklagenævnets afgørelse af
15. december 2003, og sagens genstand var således ikke penge eller penges værd. det frem-
går af forarbejderne til retsplejelovens § 316, stk. 1, 2. pkt., at salæret i sager uden økonomisk
værdi fastsættes under hensyntagen til sagens betydning, karakter og omfang. der kan søges
vejledning i et oplyst tidsforbrug, men dette er ikke i sig selv afgørende.
på baggrund af det anførte finder højesteret efter en samlet skønsmæssig vurdering, at sags-
omkostningsbeløbet til dækning af udgiften til advokatbistand for landsretten bør forhøjes
med 150.000 kr.
konklusion
natur- og miljøklagenævnet skal i sagsomkostninger for landsretten betale yderligere i alt
265.000 kr. til dsk.
                                            - 9 -
sagsomkostninger for højesteret
sagsomkostningerne for højesteret er fastsat til dækning af advokatudgift med 25.000 kr. og
af retsafgift med 6.000 kr.
                                   thi kendes for ret:
i sagsomkostninger for landsretten skal natur- og miljøklagenævnet betale yderligere
265.000 kr. til de samvirkende købmænd (dsk).
i sagsomkostninger for højesteret skal natur- og miljøklagenævnet betale 31.000 kr. til de
samvirkende købmænd (dsk).
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse.
sagsomkostningsbeløbene forrentes efter rentelovens § 8 a.
