                             højesterets dom
                          afsagt tirsdag den 16. januar 2018
sag 3/2017
(1. afdeling)
a og b
(selv)
mod
c
(advokat anders stig vestergaard)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i aarhus den 1. december 2015 og af vestre
landsrets 11. afdeling den 7. oktober 2016.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, vibeke rønne, jens peter
christensen, michael rekling og kristian korfits nielsen.
påstande
appellanterne, a og b, har påstået frifindelse.
indstævnte, c, har påstået stadfæstelse.
anbringender
a og b har supplerende anført bl.a., at de på tidspunktet for udskiftningen af tagbelægningen
var uvidende om, at glaserede tagsten kunne medføre genskinsgener. anvendelse af lovlige
og sædvanlige byggematerialer på lovligt opførte bygninger i overensstemmelse med
gældende offentligretlige og privatretlige forskrifter kan som udgangspunkt ikke indebære
krænkelse af den naboretlige tålegrænse. dette gælder i særdeleshed, når der er tale om
forhold, som kan reguleres offentligretligt eller privatretligt, og som faktisk undergives sådan
regulering, men hvor regulering er fravalgt for det pågældende konkrete område. den
                                               - 2 -
almindelige samfundsmæssige udvikling har medført en meget stor udbredelse af mange
former for reflekterende byggematerialer. når det gælder genskinsforhold, må det naboretlige
ansvar i lyset heraf begrænses til tilfælde, hvor de konkrete forhold indebærer helt
usædvanlige gener, der griber afgørende ind i den pågældende nabos naturlige og rimelige
anvendelse af sin ejendom. generne skal som følge heraf både have en høj intensitet og et
udbredt omfang. beboerne i området elleparken må derfor som klart udgangspunkt – i mod-
sætning til f.eks. beboere i byen elev, hvor en lokalplan forbyder visse reflekterende bygge-
materialer – tåle sædvanligt genskin fra reflekterende byggematerialer, herunder glaserede
tegl. c har ikke godtgjort, at de anvendte tegl indebærer genskin i et omfang, der er
usædvanligt for sådanne tegl, eller at der i øvrigt foreligger særlige konkrete forhold, herunder
særlige topografiske forhold, der indebærer usædvanligt intenst og generende genskin. de
påberåbte gener kan således ikke kvalificeres som hverken generelt eller konkret væsentlige.
den omstændighed, at der forløb mere end syv år, inden c valgte at påtale genskinsgenerne,
indikerer, at genskinnet ikke har haft nogen væsentlig betydning for hendes benyttelse af
ejendommen.
cs eventuelle krav på, at genskinsgenerne fjernes, er bortfaldet som følge af passivitet. et
krav om fjernelse af genskinsgener må som udgangspunkt bortfalde senest samtidig med den
formueretlige forældelse af et eventuelt erstatningskrav i anledning af generne. i hvert fald
hvis der udvises fuldstændig passivitet i forældelsesperioden. i modsat fald vil den
formueretlige forældelse blive illusorisk. under alle omstændigheder må cs passivitet
igennem mere end syv år føre til, at hun har fortabt sin eventuelle påtaleret.
cs påstand om fjernelse af genskinsgener er vidererækkende, end hvad der retligt kan
begrundes med henvisning til den naboretlige tålegrænse. der er alene pligt til at nedbringe
genskinsgener til et niveau under tålegrænsen, og der kan af denne grund ikke gives dom i
overensstemmelse med cs påstand.
c har heroverfor anført bl.a., at overholdelse af gældende lovgivning ikke udelukker et
naboretligt ansvar. fraværet af offentligretlige regler på området er ikke udtryk for en generel
tilladelse til uden begrænsninger at anvende sortglaserede tagsten med et højt glanstal.
naboretten udgør et ejendomsretligt værn, som i princippet ikke kan fortrænges uden særlig
lovhjemmel. at tagstenene ikke strider mod gældende lovgivning, kan således ikke føre til, at
                                               - 3 -
hun skal tåle de konkrete genskinsgener, som overskrider den naboretlige tålegrænse.
generne er til stede en stor del af året, og de er dokumenteret ved skønsmandens erklæring.
genskinsgenerne er ikke forventelige eller sædvanlige det pågældende sted. hun har boet i sin
ejendom i ca. 19 år fra 1972 indtil 1991, hvor a og b erhvervede naboejendommen. de
efterfølgende ca. 14 år var der heller ikke genskinsgener. de kom først, da a og b udskiftede
de eksisterende matte tagsten med sortglaserede tagsten med et højt glanstal. de
genskinsgener, som det sortglaserede tegltag har medført, har begrænset og ændret hendes
anvendelse af ejendommen såvel udendørs som indendørs.
hendes ret til at forlange, at a og b skal fjerne genskinsgenerne, er ikke bortfaldet som følge
af passivitet. der er ikke grundlag for at anse hendes påtaleret for at være bortfaldet samtidig
med en eventuel formueretlig forældelse af et erstatningskrav i anledning af generne. hun har
ikke givet a og b anledning til at antage, at hun havde opgivet at forfølge kravet.
der er ikke noget til hinder for, at der afsiges dom i overensstemmelse med den nedlagte på-
stand.
supplerende sagsfremstilling
skønsmand klaus rask petersen har i en mail af 27. april 2017 til b oplyst bl.a., at der næppe
længere findes tagteknikfirmaer, som tilbyder malebehandling med den garanti, som er
beskrevet i svaret på spørgsmål 3 i skønserklæringen.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om a og b har pligt til at fjerne genskinsgener fra den del af deres glaserede
tegltag, som vender mod cs ejendom, og i givet fald, om denne pligt er bortfaldet på grund af
passivitet.
efter almindelige naboretlige regler kan en ejer af en fast ejendom tilpligtes at fjerne varige
naboulemper, i det omfang ulemperne overstiger, hvad der med rimelighed må påregnes som
led i den samfundsmæssige udvikling på det ulempeforvoldende område. hvad en nabo må
tåle, beror på en konkret rimelighedsvurdering af ulempens karakter, væsentlighed og påreg-
nelighed sammenholdt med ejendommens karakter og beliggenhed og områdets karakter. ved
denne vurdering må der tillige tages hensyn til en eventuel offentligretlig regulering af den
                                               - 4 -
ulempeforvoldende virksomhed. der kan herved henvises til højesterets dom af 10. august
2009 (ufr 2009.2680).
der er ikke i offentligretlige forskrifter nogen regulering af anvendelsen af glaserede tagsten i
det område, hvor parternes huse er beliggende, og højesteret finder, at det ikke kan tillægges
betydning, at aarhus kommune (og andre kommuner) for andre boligområder har fastsat be-
grænsninger for anvendelsen af glaserede tagsten.
herefter og af de grunde, der er anført af byretten og tiltrådt af landsretten, finder højesteret,
at genskinsgenerne fra den del af a og bs glaserede tegltag, som vender mod cs ejendom,
efter en samlet vurdering må anses for at overskride den naboretlige tålegrænse.
højesteret tiltræder ligesom landsretten af de grunde, der er anført af byretten, at cs krav på
fjernelse af genskinsgener fra a og bs tag ikke er bortfaldet på grund af passivitet. det kan
ved vurderingen af passivitetsspørgsmålet ikke tillægges betydning, om det erstatningskrav,
som c tidligere gjorde gældende i anledning af generne, måtte være forældet.
højesteret finder på den anførte baggrund, at a og b har pligt til at fjerne de genskinsgener
fra deres glaserede tegltag, som går ud over, hvad c må tåle.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom, dog således at fristen på tre måneder til at
fjerne genskinsgenerne regnes fra denne højesteretsdoms afsigelse.
                                      thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes. fristen på tre måneder regnes fra denne højesteretsdom.
i sagsomkostninger for højesteret skal a og b solidarisk betale i alt 30.000 kr. til c.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
