                             højesterets dom
                          afsagt onsdag den 12. januar 2011
sag 223/2009
(1. afdeling)
a
(advokat anker laden-andersen)
mod
patientskadeankenævnet
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 11. afdeling den 10. august 2009.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: børge dahl, per walsøe, poul søgaard, niels
grubbe og lars hjortnæs.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
appellanten, a, har gentaget sin påstand.
indstævnte, patientskadeankenævnet, har påstået stadfæstelse.
anbringender
a har for højesteret særligt anført, at kravet om ”overvejende sandsynlighed” for årsagssam-
menhæng er opfyldt. ved vurderingen heraf skal der tages hensyn til de almindelige bevisret-
lige principper, herunder særligt den nære tidsmæssige sammenhæng mellem den mangel-
fulde behandling og dødsfaldet, samt at sygehuset har udvist forsømmelse vedrørende diag-
nostik og journalføring, hvilket har haft betydning for retslægerådets besvarelser, jf. rådets
besvarelse af spørgsmål 9, 10 og 14-17. hertil kommer, at sygehuset har begået en fejl.
                                                - 2 -
det må påhvile patientskadeankenævnet at godtgøre, at ms lidelser ikke var velbehandlede og
i øvrigt af en sådan karakter, at hun måtte forventes at afgå ved døden inden for en kort tids-
horisont.
patientskadeankenævnet har heroverfor anført, at årsagen til ms dødsfald ikke er den mang-
lende dyrkelse af urin og blod med henblik på eventuel antibiotikabehandling, men derimod
hendes grundlidelser og helbredstilstand i øvrigt.
retsgrundlag
den dagældende patientforsikringslovs § 2, stk. 1, nr. 1 og 4 (nu § 20, stk. 1, nr. 1 og 4, i lov-
bekendtgørelse nr. 24 af 21. januar 2009 om klage- og erstatningsadgang inden for sundheds-
væsenet), lyder således:
       ”§ 2. erstatning ydes, hvis skaden med overvejende sandsynlighed er forvoldt på en af
       følgende måder:
        1) hvis det må antages, at en erfaren specialist på det pågældende område under de i
       øvrigt givne forhold ville have handlet anderledes ved undersøgelse, behandling eller
       lignende, hvorved skaden ville være undgået,
       …
        4) hvis der som følge af undersøgelse, herunder diagnostiske indgreb, eller behandling
       indtræder skade i form af infektioner eller andre komplikationer, der er mere omfat-
       tende, end hvad patienten med rimelighed må tåle. der skal herved tages hensyn til dels
       skadens alvor, dels patientens sygdom og helbredstilstand i øvrigt samt til skadens sjæl-
       denhed og mulighederne i øvrigt for at tage risikoen for dens indtræden i betragtning.”
i bestemmelsens forarbejder (folketingstidende 1990-91, tillæg a, spalte 3286) hedder det
bl.a.:
       ”ved vurderingen af, om der er den nødvendige årsagssammenhæng mellem skaden og
       den undersøgelse, behandling m.v., som patienten blev givet, er det tilstrækkeligt, at der
       tilvejebringes en overvejende sandsynlighed for, at skaden er forvoldt herved. dette
       gælder både ved vurderingen af, om skaden overhovedet kan henføres til de iværksatte
       helbredelsesforanstaltninger fremfor til grundsygdommens normale – eller unormale –
       forløb, men også ved den konkrete vurdering af, om skaden ville eller kunne være und-
       gået under de i § 2, stk. 1, nr. 1-3, nævnte omstændigheder, eller om skaden kan henfø-
       res under de i § 2, stk. 1, nr. 4, nævnte komplikationer.
       der foreligger herefter en patientskade, hvis det efter en undersøgelse af sagens kon-
       krete omstændigheder, herunder bl.a. den tidsmæssige sammenhæng mellem behandlin-
       gen og den indtrufne skade, fremstår som mere sandsynligt, at den er forårsaget af er-
       statningsbegrundende helbredelsesforanstaltninger, end at den er forårsaget på anden
       måde, herunder ved komplikationer i forbindelse med grundsygdommens forløb, som
                                                - 3 -
       har udviklet sig uafhængigt af behandlingen. i princippet er selv en minimal sandsyn-
       lighedsovervægt tilstrækkelig. hvis intet sikkert om skadesårsagen kan fastslås, må den
       relative sandsynlighed af de mulige skadesårsager vurderes og afvejes over for hinan-
       den. må det herefter antages, at det er lige så sandsynligt, at skaden kan have udviklet
       sig uafhængigt af behandlingen, eller kan intet siges om den relative sandsynlighed af
       de mulige skadesårsager, foreligger der ikke en (erstatningsberettigende) patientskade.
       det er imidlertid sjældent muligt at træffe afgørelsen i tvivlsomme tilfælde alene på
       grundlag af generelle statistiske erfaringer. formuleringen udelukker ikke, at der i så-
       danne tilfælde kan inddrages andre momenter i vurderingen, hvor dette findes rimeligt.
       hvis det f.eks. konstateres, at der klart er begået fejl ved behandlingen af patienten, som
       kan have forårsaget den konkrete skade, kan det være rimeligt at lade en eventuel tvivl
       om den faktiske årsagssammenhæng komme patienten til gode.”
højesterets begrundelse og resultat
hovedspørgsmålet under den foreliggende sag er, hvad der har forvoldt ms død.
erstatning for patientskade er efter den dagældende patientforsikringslovs § 2, stk. 1, grund-
læggende betinget af, at der foreligger en skade, som ”med overvejende sandsynlighed” er
forvoldt af en behandling som nærmere angivet i stk. 1, nr. 1-4. kravet om ”overvejende
sandsynlighed” skal efter forarbejderne til bestemmelsen forstås således, at selv en ”minimal
sandsynlighedsovervægt” er tilstrækkelig. en sådan sandsynlighedsovervægt er imidlertid
nødvendig – der foreligger efter forarbejderne kun en erstatningsberettigende patientskade,
hvis det ”fremstår som mere sandsynligt, at den er forårsaget af erstatningsbegrundende hel-
bredsforanstaltninger, end at den er forårsaget på anden måde, herunder ved komplikationer i
forbindelse med grundsygdommens forløb, som har udviklet sig uafhængigt af behandlingen”.
ved bevisbedømmelsen kan der blandt andet tages hensyn til, om der er en nær tidsmæssig
sammenhæng mellem behandlingen og den indtrådte skade, og om der af behandleren er ud-
vist forsømmelse med hensyn til tilvejebringelse af oplysninger om behandlingsforløbet.
det er skadelidte, der skal bevise, at der foreligger årsagsforbindelse. kravene til bevis kan
efter forarbejderne i tvivlsomme tilfælde lempes, hvis der klart er begået en fejl, der er erstat-
ningspådragende efter almindelige erstatningsretlige regler, og som kan have forårsaget ska-
den. i sådanne tilfælde kan tvivl om årsagsforholdene således komme skadelidte til gode. må
det imidlertid efter bevisførelsen anses for usandsynligt, at behandlingen er årsag til skaden,
foreligger der ikke en erstatningsberettigende patientskade.
                                               - 4 -
det fremgår af retslægerådets besvarelse af spørgsmål 12, at m var kronisk syg med mange-
årig parkinsons sygdom, nedsat hjertefunktion, forhøjet blodtryk og dårlig lungefunktion med
nedsat iltmætning. hun led desuden af urinsur gigt og var beskrevet som svært overvægtig.
det fremgår af retslægerådets besvarelse af spørgsmål 10, at dødsårsagen ikke fremgår klart
af journalen, men årsagen kan være kronisk sygdom, parkinsons sygdom, overvægt, senge-
leje, behov for afvanding og urinvejsinfektion eller en kombination af disse tilstande. det kan
ikke udelukkes, at en urinvejsinfektion forårsaget af kateteranlæggelse kan have været en
medvirkende årsag til forløbet, men det er ingenlunde bevist eller bare sandsynliggjort. under
indlæggelsen sløjede m af. ved medicinske tilsyn kort tid før dødsfaldet blev hun beskrevet
som feberfri, varm og tør, og samtidig blev hun beskrevet som præget af hjertesvigt med me-
get dårligt blodomløb, dårlig iltmætning trods ilttilskud, dårlig reaktion på vanddrivende
midler, syreforgiftning, nyresvigt og lavt blodtryk. retslægerådet konkluderer, at hjerte-lun-
geproblemer som hovedårsag til forløbet er nærliggende.
på den anførte baggrund finder højesteret det usandsynligt, at ms død er forårsaget af syge-
husets anlæggelse af blærekateter eller sygehusets efterfølgende behandling af hendes urin-
vejsinfektion.
højesteret stadfæster derfor dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal a betale 25.000 kr. til patientskadeankenævnet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
