                             højesterets dom
                       afsagt mandag den 6. november 2017
sag 107/2017
(1. afdeling)
a
(advokat christian dahlager, beskikket)
mod
udlændingenævnet
(kammeradvokaten ved advokat karsten hagel-sørensen)
biintervenient til støtte for a:
institut for menneskerettigheder
(selv)
biintervenient til støtte for udlændingenævnet:
udlændinge- og integrationsministeriet
(kammeradvokaten ved advokat karsten hagel-sørensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 9. afdeling den 19. maj 2017.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: thomas rørdam, lene pagter kristensen, poul
dahl jensen, lars hjortnæs, jan schans christensen, kurt rasmussen og anne louise
bormann.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
appellanten, a, har herudover i forhold til påstand 1 nedlagt en subsidiær påstand om
hjemvisning.
                                                  - 2 -
anbringender
a har til støtte for den subsidiære påstand anført navnlig, at hvis afslaget på
familiesammenføring på tidspunktet for udlændingenævnets afgørelse ikke var i strid med
den europæiske menneskerettighedskonvention, så er afslaget det i hvert fald på nuværende
tidspunkt. sagen skal derfor hjemvises med henblik på genoptagelse af sagens behandling og
omgørelse.
udlændingenævnet har heroverfor anført navnlig, at domstolsprøvelsen i en ansøgningssag
må foretages på grundlag af de forhold, der forelå på tidspunktet, da den anfægtede afgørelse
blev truffet. hvis a mener, at han i hvert fald på nuværende tidspunkt opfylder betingelserne
for at opnå familiesammenføring, må han indgive en fornyet ansøgning. der er derfor ikke
grundlag for at hjemvise sagen, hvis højesteret finder, at udlændingenævnets afgørelse var
lovlig og gyldig på det tidspunkt, hvor den blev truffet.
supplerende sagsfremstilling
af flygtningenævnets afgørelse af 9. december 2015, der stadfæstede udlændingenævnets
afgørelse om, at a ikke er omfattet af udlændingelovens § 7, stk. 1, eller § 7, stk. 2, fremgår
bl.a.:
       ”flygtningenævnets flertal lægger i overensstemmelse med det af udlændingestyrelsen
       anførte til grund, at klageren opfylder betingelserne for opholdstilladelse i medfør af ud-
       lændingelovens § 7, stk. 3. flygtningenævnets flertal finder, at klageren ikke har sand-
       synliggjort, at han ved en tilbagevenden til syrien på grund af konkrete og individuelle
       forhold har bragt sig i et sådant modsætningsforhold til de syriske myndigheder eller til
       modstandere af regimet, at han vil være i risiko for forfølgelse eller overgreb omfattet af
       udlændingelovens § 7, stk. 1, eller § 7, stk. 2.
       flygtningenævnets flertal har i den forbindelse blandt andet lagt vægt på, at klageren
       ikke har været konkret og individuelt forfulgt under sit ophold i damaskus uanset, at
       han to gange er blevet stoppet ved en kontrolpost, fordi han er læge. der er ved denne
       vurdering lagt vægt på, at klageren alene blev stoppet, fordi han er læge, og at han
       begge gange fik lov til at gå igen, samt at myndighederne eller andre grupperinger ikke
       har opsøgt ham på hans bopæl eller i øvrigt rettet konkret henvendelse til ham.
       flygtningenævnets flertal finder herefter og uanset de generelt vanskelige forhold for
       læger i syrien, at klageren ikke kan anses for at være kommet i de syriske myndighe-
       ders eller andres søgelys på en sådan måde, at han er omfattet af udlændingelovens § 7,
       stk. 1, eller § 7, stk. 2. der henvises i øvrigt til, at det alene bygger på klagerens for-
       modning, at klageren konkret vil få problemer på grund af sin lægegerning. a opfylder
                                                - 3 -
      således ikke betingelserne for at blive meddelt opholdstilladelse i medfør af
      udlændingelovens § 7, stk. 1, eller § 7, stk. 2, hvorfor flygtningenævnet stadfæster
      udlændingestyrelsens afgørelse.”
det fremgår af udlændingestyrelsens afgørelse af 27. juli 2017, at a har fået forlænget sin
opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3, med ét år til udløb den 27. juli 2018.
det er for højesteret oplyst, at tjekkiet, irland, tyskland, østrig, schweiz og sverige har reg-
ler om, at personer med subsidiær beskyttelsesstatus (dvs. personer, der har beskyttelsesstatus
uden at være konventionsflygtninge) først har ret til familiesammenføring efter en venteperi-
ode på mellem 1 og 3 år. det er endvidere oplyst, at cypern har afskaffet fortrinsbehandling
for konventionsflygtninge med hensyn til familiesammenføring og helt fjernet denne ret for
personer med subsidiær beskyttelsesstatus. endelig er det oplyst, at grækenland og ungarn
udelukker personer med subsidiær beskyttelsesstatus fra de mere gunstige familiesammenfø-
ringsregler, der gælder for konventionsflygtninge.
i 2013 indrejste der 7.557 asylansøgere i danmark. 14.792 indrejste i 2014, 21.316 i 2015 og
6.266 i 2016.
retsgrundlag
udlændingelovens § 7, § 9 og § 9 c lyder således:
      ”§ 7. efter ansøgning gives der opholdstilladelse til en udlænding, hvis udlændingen er
      omfattet af flygtningekonventionen af 28. juli 1951.
      stk. 2. efter ansøgning gives der opholdstilladelse til en udlænding, hvis udlændingen
      ved en tilbagevenden til sit hjemland risikerer dødsstraf eller at blive underkastet tortur
      eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf. en ansøgning som nævnt
      i 1. pkt. anses også som en ansøgning om opholdstilladelse efter stk. 1.
      stk. 3. i tilfælde omfattet af stk. 2, hvor risikoen for dødsstraf eller for at blive underka-
      stet tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf har baggrund i
      en særlig alvorlig situation i hjemlandet præget af vilkårlig voldsudøvelse og overgreb
      på civile, gives der efter ansøgning opholdstilladelse med henblik på midlertidigt op-
      hold. en ansøgning som nævnt i 1. pkt. anses også som en ansøgning om opholdstilla-
      delse efter stk. 1 og 2.
      …
      § 9. der kan efter ansøgning gives opholdstilladelse til
      1)       en udlænding over 24 år, som samlever på fælles bopæl i ægteskab eller i fast
      samlivsforhold af længere varighed med en i danmark fastboende person over 24 år,
      der
                                                - 4 -
       …
       c)       har opholdstilladelse efter § 7, stk. 1 eller 2, eller § 8,
       d)       har haft opholdstilladelse efter § 7, stk. 3, i mere end de sidste 3 år, eller
       e)       har haft tidsubegrænset opholdstilladelse her i landet i mere end de sidste 3 år,
       …
       § 9 c. der kan efter ansøgning gives opholdstilladelse til en udlænding, hvis ganske sær-
       lige grunde, herunder hensynet til familiens enhed og, hvis udlændingen er under 18 år,
       hensynet til barnets tarv, taler derfor…”
udlændingelovens § 7, stk. 3, fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 153 af 18. februar 2015
om ændring af udlændingeloven (midlertidig beskyttelsesstatus for visse udlændinge samt af-
visning af realitetsbehandling af asylansøgninger, når ansøgeren har opnået beskyttelse i et
andet eu-land m.v.). samtidig blev dagældende § 9, stk. 1, nr. 1, litra d, ændret, således at en
udlænding, der blev meddelt midlertidig beskyttelsesstatus efter § 7, stk. 3, først – medmindre
ganske særlige grunde gjorde sig gældende, jf. § 9 c – kunne få familiesammenføring, hvis
den midlertidige opholdstilladelse efter 1 år blev forlænget.
i bemærkningerne til lovforslaget (lovforslag nr. l 72 af 14. november 2014) hedder det
bl.a.:
       ”1. indledning og baggrund
       udviklingen i syrien har medført, at millioner af mennesker er drevet på flugt fra deres
       hjemsted. danmark og en række andre lande har ydet en massiv bistand med henblik på
       at afhjælpe den ulykkelige situation for de mange mennesker, der er blevet berørt af
       konflikten. danmark har således indtil nu bevilget ca. 800 mio. kr. til hjælpeforanstalt-
       ninger i regionen. endvidere har danmark allerede modtaget en betydelig andel spon-
       tane asylansøgere fra syrien, ligesom danmark har besluttet at reservere 140 af genbo-
       sætningspladserne for 2014 til kvoteflygtninge fra syrien.
       regeringen ønsker en human tilgang til asylpolitikken og har en grundlæggende opfat-
       telse af, at danmark bør tage del i ansvaret for verdens flygtninge. samtidig må det er-
       kendes, at danmark ikke har mulighed for at tilbyde ophold til alle, som har brug for
       hjælp.
       i løbet af 2014 er der sket en markant stigning i antallet af indrejste asylansøgere i såvel
       danmark som vores nabolande. en del af de asylansøgere, der er kommet til danmark
       fra bl.a. syrien, kommer fra områder, hvor der på grund af konflikten i landet aktuelt fo-
       regår ekstreme og vilkårlige overgreb på civile, og har som følge heraf krav på beskyt-
       telse efter artikel 3 i den europæiske menneskerettighedskonvention (emrk).
       regeringen ønsker at leve op til sine internationale forpligtelser og sikre denne gruppe
       af asylansøgere beskyttelse, så længe de har behov herfor. samtidig ønsker regeringen
                                           - 5 -
at sikre, at disse udlændinge, hvis beskyttelsesbehov er mere midlertidigt, kan sendes
tilbage, så snart situationen i hjemlandet muliggør dette.
efter flygtningenævnets praksis opnår denne gruppe asylansøgere opholdstilladelse
med beskyttelsesstatus efter udlændingelovens § 7, stk. 2, uanset at dette ikke fuldt ud
svarer til den oprindelige hensigt med bestemmelsen. med lovforslaget foreslås der ind-
ført en midlertidig beskyttelsesstatus til udlændinge, hvis behov for beskyttelse har bag-
grund i en særlig alvorlig situation i hjemlandet i forbindelse med en væbnet konflikt
eller lignende. forslaget udvider ikke adgangen til at opnå asyl i danmark, men giver
mulighed for, at denne gruppe af udlændinge lettere kan sendes tilbage til deres hjem-
land, når de værste uroligheder er overstået.
det foreslås, at udlændinge, som omfattes af reglerne om midlertidig beskyttelsesstatus,
meddeles en opholdstilladelse med henblik på midlertidigt ophold, som i første omgang
kan forlænges efter 1 år og herefter efter 2 år fra tidspunktet for en eventuel forlæn-
gelse, i hvilken forbindelse det vil blive vurderet, om vedkommende fortsat har behov
for beskyttelse.
grundet beskyttelsens midlertidige karakter foreslås det endvidere, at en udlænding, der
meddeles midlertidig beskyttelsesstatus, først – medmindre helt særlige grunde gør sig
gældende – skal kunne få familiesammenføring, hvis den midlertidige opholdstilladelse
efter 1 år forlænges.
indførelsen af en midlertidig beskyttelsesstatus for visse udlændinge vil ikke have be-
tydning for flygtninge omfattet af fn’s flygtningekonvention, jf. udlændingelovens § 7,
stk. 1, eller udlændinge med beskyttelsesstatus i henhold til § 7, stk. 2, hvor der forelig-
ger særlige individuelle omstændigheder, der i sig selv – også før asylmyndighedernes
ændrede praksis vedrørende udlændingelovens § 7, stk. 2, i lyset af sufi og elmi-dom-
men – ville have begrundet en opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 2.
lovforslaget indeholder en bestemmelse om, at reglerne om midlertidig beskyttelsessta-
tus tages op til revision i folketinget i folketingsåret 2017-2018.
…
2. midlertidig beskyttelsesstatus for visse udlændinge
2.1. indførelse af midlertidig beskyttelsesstatus for visse udlændinge
…
2.1.2. justitsministeriets overvejelser
justitsministeriet foreslår, at der indføres en midlertidig beskyttelsesstatus, som medde-
les i de tilfælde, hvor forpligtelsen til at yde beskyttelse i henhold til internationale kon-
ventioner, jf. § 7, stk. 2, har baggrund i en særlig alvorlig situation i hjemlandet præget
af vilkårlig voldsudøvelse og overgreb på civile.
indførelsen af en midlertidig beskyttelsesstatus for visse udlændinge vedrører ikke
flygtninge omfattet af flygtningekonventionen, jf. udlændingelovens § 7, stk. 1, eller
udlændinge med beskyttelsesstatus i henhold til § 7, stk. 2, hvor der foreligger særlige
individuelle omstændigheder, der i sig selv – også før asylmyndighedernes ændrede
                                          - 6 -
praksis vedrørende udlændingelovens § 7, stk. 2, i lyset af sufi og elmi-dommen – ville
have begrundet en opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 2.
det er et grundlæggende princip for beskyttelsesstatus, at beskyttelsen ophører, når der
ikke længere er behov herfor. princippet om at afstemme beskyttelsen med behovet er
særligt relevant i en tid, hvor danmark og europa modtager et historisk højt antal asyl-
ansøgere.
de gældende regler tager ikke højde for den særlige situation, som asylansøgere, der er
på flugt fra generelle forhold i hjemlandet, er i. denne gruppes behov for beskyttelse er
generelt mere midlertidigt, idet beskyttelsen har baggrund i en generel situation, som vil
kunne ændre sig. f.eks. vil en særlig alvorlig situation i forbindelse med en væbnet kon-
flikt, som gennem en periode skaber store asylstrømme, kunne udvikle sig på en sådan
måde, at en større eller mindre del af disse asylansøgere vil have mulighed for at vende
tilbage til hjemlandet.
med lovforslaget foreslås der indført en midlertidig beskyttelsesstatus, som er tilpasset
beskyttelsesbehovet for udlændinge, som opnår asyl på grund af en særlig alvorlig situa-
tion i hjemlandet. der foreslås endvidere regler om begrænsning i adgangen til familie-
sammenføring for denne gruppe.
den foreslåede bestemmelse i udlændingelovens § 7, stk. 3, udvider ikke adgangen til at
opnå beskyttelse i danmark. det vil også fremover være en forudsætning for at opnå
opholdstilladelse, at udlændingen enten er omfattet af flygtningekonventionen eller har
krav på beskyttelse efter de andre internationale konventioner, som danmark har til-
trådt, herunder som følge af en reel risiko for overgreb i henhold til emrk’s artikel 3.
afgrænsningen af, om en person fremover omfattes af § 7, stk. 2 (beskyttelsesstatus),
eller § 7, stk. 3 (midlertidig beskyttelsesstatus), vil bero på en vurdering af, om den på-
gældendes individuelle forhold giver grundlag for beskyttelse efter stk. 2, eller om der i
hjemlandet foreligger en situation, som beskrevet i den foreslåede bestemmelse i § 7,
stk. 3, og den pågældende udlænding kan anses for omfattet af denne situation.
…
2.4. familiesammenføring
…
2.4.2. justitsministeriets overvejelser
det foreslås, at der ikke skal kunne meddeles opholdstilladelse efter udlændingelovens
§ 9 til en ægtefælle eller samlever eller til børn af en udlænding, som er meddelt op-
holdstilladelse efter den foreslåede bestemmelse i § 7, stk. 3, og som ikke har fået denne
opholdstilladelse forlænget. det skyldes, at karakteren af opholdet her i landet for en
udlænding, som er meddelt en 1-årig opholdstilladelse efter den foreslåede ordning, er
så usikker og varigheden af opholdet så begrænset, at den pågældendes familie bl.a. un-
der hensyn til opretholdelsen af en effektiv immigrationskontrol ikke som udgangspunkt
bør meddeles opholdstilladelse her i landet. forlænges den midlertidige opholdstilla-
delse, vil der kunne meddeles familiesammenføring efter udlændingelovens § 9, lige-
som der fortsat vil kunne meddeles familiesammenføring efter udlændingelovens § 9 c,
jf. pkt. 2.4.2.1.
                                          - 7 -
det forudsættes i den forbindelse, at udlændingemyndighedernes sagsbehandling vil
blive tilrettelagt således, at en ansøgning om familiesammenføring efter udlændingelo-
vens § 9, som indgives mindre end 2 måneder før udløbet af den 1-årige opholdstilla-
delse efter den foreslåede bestemmelse i udlændingelovens § 7, stk. 3, ikke skal afslås
under henvisning til, at udlændingens midlertidige opholdstilladelse ikke er blevet for-
længet, men derimod behandles med henblik på, at sagen kan afgøres hurtigst muligt ef-
ter, at der er truffet afgørelse i sagen om forlængelse af den midlertidige opholdstilla-
delse efter den foreslåede § 7, stk. 3.
der henvises til lovforslagets § 1, nr. 3-5.
2.4.2.1. udlændingelovens § 9 c, stk. 1
familiemedlemmer til en udlænding, der har en 1-årig midlertidig opholdstilladelse ef-
ter den foreslåede bestemmelse i § 7, stk. 3, kan efter omstændighederne opnå opholds-
tilladelse efter udlændingelovens § 9 c, stk. 1, hvis betingelserne herfor er opfyldt, her-
under hvis det følger af danmarks internationale forpligtelser.
efter § 9 c, stk. 1, vil der således kunne meddeles opholdstilladelse i alle tilfælde, hvor
danmarks internationale forpligtelser kræver det. det forudsættes i den forbindelse, at
udlændingemyndighederne efterlever disse forpligtelser, og at udlændingemyndighe-
derne således i hver enkelt sag foretager en konkret og individuel vurdering, hvor rele-
vant praksis fra navnlig emd inddrages.
det midlertidige 1-årige ophold må i almindelighed føre til, at karakteren og omfanget
af parternes tilknytning til danmark vil være meget begrænset. efter justitsministeriets
opfattelse må det antages, at dette moment – det korte ophold her i landet og det for-
hold, at opholdstilladelsen kun er meddelt for 1 år – vil indgå med betydelig vægt i vur-
deringen af, om de pågældende efter emrk’s artikel 8 vil have krav på familiesam-
menføring. endvidere vil det kunne indgå, at der er tale om en ordning, der ikke perma-
nent afskærer adgangen til familiesammenføring, men alene udskyder denne i lyset af
udlændingens særlige midlertidige opholdsretlige status.
der vil dog i de enkelte tilfælde skulle foretages en konkret vurdering af, om der er krav
på familiesammenføring, idet der vil kunne være særlige situationer, hvor hensynet til
familiens enhed vejer tungere. dette gælder f.eks., hvis personen i danmark før udrej-
sen fra hjemlandet har passet en handicappet ægtefælle i hjemlandet, eller hvis den her-
boende har alvorligt syge mindreårige børn i hjemlandet. i sådanne tilfælde kan et af-
slag på familiesammenføring være særligt indgribende allerede inden for det første år.
ligeledes vil der i forhold til børn af en udlænding, som har opholdstilladelse efter den
foreslåede bestemmelse i udlændingelovens § 7, stk. 3, kunne være situationer, hvor
fn’s børnekonvention, herunder konventionens artikel 3, stk. 1, om hensynet til barnets
tarv, kan have betydning for, om der skal gives tilladelse til familiesammenføring.
…
hvis en udlænding, som har opholdstilladelse efter den foreslåede bestemmelse i udlæn-
dingelovens § 7, stk. 3, før opholdstilladelsen eventuelt måtte være blevet forlænget,
indgiver en ansøgning om familiesammenføring, skal udlændingemyndighederne af
egen drift behandle ansøgningen efter udlændingelovens § 9 c, stk. 1, medmindre ud-
lændingen ikke ønsker, at ansøgningen behandles efter udlændingelovens § 9 c, stk. 1,
                                               - 8 -
       eksempelvis fordi ansøgningen er indgivet 2 måneder før udløbet af den 1-årige midler-
       tidige beskyttelsesstatus med henblik på afgørelse af familiesammenføringssagen hur-
       tigst muligt efter en eventuel forlængelse af opholdstilladelsen efter den foreslåede § 7,
       stk. 3. udlændingemyndighederne vil således i alle tilfælde, hvor en udlænding søger
       om familiesammenføring, vurdere, om danmarks internationale forpligtelser tilsiger, at
       der gives tilladelse.”
udlændingelovens § 9, stk. 1, nr. 1, litra c og litra d, fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 102
af 3. februar 2016 om ændring af udlændingeloven (udskydelse af retten til familiesammen-
føring for personer med midlertidig beskyttelsesstatus, skærpelse af reglerne om tidsubegræn-
set opholdstilladelse, skærpelse af reglerne om inddragelse af flygtninges opholdstilladelse
m.v.).
i bemærkningerne til forslaget til lovændringen, (lovforslag nr. l 87 af 10. december 2015)
hedder det bl.a.:
       ”1. indledning
       …
       1.2. lovforslagets baggrund og formål
       der kommer mange flygtninge til europa. det presser alle lande, også danmark. og
       presset stiger dag for dag. vi påtager os et fælles ansvar, men efter regeringens opfat-
       telse skal vi ikke tage så mange flygtninge, at det truer sammenhængskraften i vores
       eget land. for antallet af nytilkomne flygtninge har betydning for, om integrationen ef-
       terfølgende kan lykkes. det er nødvendigt at sikre den rigtige balance, så vi kan bevare
       et godt og trygt samfund.
       … med lovændringen – lov nr. 1273 af 20. november 2015 – fik myndighederne en
       række nye redskaber, der skal styrke mulighederne for at håndtere en stigning i antallet
       af flygtninge og migranter, som indrejser og opholder sig i danmark, og sikre oprethol-
       delsen af ro og orden. …
       …
       der er imidlertid behov for at gøre mere. regeringen har længe ment, at vilkårene på
       asylområdet betyder noget for, hvor attraktivt det er at søge til danmark. derfor indførte
       regeringen – som noget af det allerførste – med virkning fra 1. september 2015 en ny og
       lavere integrationsydelse, som med aftale om finanslov for 2016 bliver udbredt til en
       større målgruppe.
       regeringen vil med nærværende lovforslag stramme yderligere for asylvilkårene og ad-
       gangen til danmark, så det bliver markant mindre attraktivt at søge til danmark.
       lovforslaget bygger på regeringens asylpakke, fremlagt den 13. november 2015, hvori
       regeringen bl.a. foreslog 15 ændringer af vilkårene på asylområdet.
                                           - 9 -
regeringen vil i tillæg hertil tage en række initiativer, der ikke skal gennemføres ved
ændring af udlændingeloven, men som kan gennemføres ved ændringer af administra-
tive forskrifter el.lign. det drejer sig om begrænsning af varigheden af opholdstilladel-
ser til flygtninge, afskaffelse af den ekstraordinære asylrådgivning og afskaffelse af sta-
tens betaling for transport til danmark af familiesammenførte til flygtninge her i landet.
…
1.3. hovedlinjerne i lovforslaget
med lovforslaget fremsættes forslag til en række konkrete stramninger af vilkårene på
asyl- og udlændingeområdet.
med forslaget udskydes adgangen til familiesammenføring til udlændinge med midlerti-
dig beskyttelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3, således at den gældende periode på 1
år forlænges til 3 år. det betyder, at udlændinge med midlertidig beskyttelsesstatus ikke
har ret til familiesammenføring inden for de første 3 år, medmindre særlige grunde taler
derfor. der henvises til afsnit 2.
…
2. udskydelse af retten til familiesammenføring for personer med midlertidig beskyttel-
sesstatus
…
2.2. ministeriets overvejelser
2.2.1. forslag om udskydelse af retten til familiesammenføring
udlændingelovens § 7, stk. 3, om opholdstilladelse med midlertidig beskyttelsesstatus
har til formål at tage højde for det aktuelle beskyttelsesbehov, som asylansøgere, der er
omfattet af bestemmelsen, har, og afspejler dermed beskyttelsens midlertidige karakter.
udlændinge, der meddeles opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 1 eller 2,
er individuelt forfulgte, typisk på grund af en konkret konflikt med myndighederne eller
andre i deres hjemland. udlændinge, der meddeles opholdstilladelse efter udlændingelo-
vens § 7, stk. 3, er i modsætning hertil på flugt fra generelle forhold – f.eks. krig – i de-
res hjemland. de pågældende har således ikke en mere konkret konflikt med nogen i
hjemlandet. derfor har denne gruppe – generelt set – et mere midlertidigt behov for be-
skyttelse end individuelt forfulgte, idet situationen i hjemlandet hurtigt kan ændre ka-
rakter i retning af mere fredelige forhold i hjemlandet.
efter de gældende regler kan der efter udlændingelovens § 9 meddeles familiesammen-
føring til en herboende udlænding, hvis midlertidige opholdstilladelse er blevet forlæn-
get efter 1 år. som det fremgår af regeringens udspil af fredag den 13. november 2015
til ændringer af vilkår på asylområdet, vil udlændingebekendtgørelsen blive ændret, så-
ledes at opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3, fremover forlænges med 1
år efter det 1. og 2. år og herefter med 2 år, for i højere grad end i dag at understrege, at
beskyttelsesbehovet for denne gruppe må anses for mere midlertidigt end f.eks. for kon-
ventionsflygtninge, der meddeles opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 1.
                                        - 10 -
regeringen ønsker overordnet set at begrænse tilstrømningen af flygtninge og migranter
til danmark. karakteren af opholdet her i landet for en udlænding, som er meddelt op-
holdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3, må normalt betragtes som så usikker
og varigheden af opholdet så begrænset, at den pågældendes familie bl.a. under hensyn
til opretholdelsen af en effektiv immigrationspolitik ikke bør meddeles opholdstilladelse
her i landet, før udlændingen har opholdt sig tre år her i landet.
det foreslås på denne baggrund, at det ikke skal kunne meddeles familiesammenføring
efter udlændingelovens § 9 i forhold til udlændinge, der har opholdstilladelse efter ud-
lændingelovens § 7, stk. 3, før vedkommende har haft en sådan opholdstilladelse i mere
end de sidste 3 år.
hvis den pågældende udlænding har krav på familiesammenføring efter danmarks in-
ternationale forpligtelser inden for de første 3 år, vil dette skulle meddeles efter udlæn-
dingelovens § 9 c, stk. 1.
beskyttelsesbehovets forventede midlertidige karakter sammenholdt med, at opholdstil-
ladelsernes varighed alene er et år ad gangen, medfører imidlertid, at parternes samlede
tilknytning til danmark ikke har en sådan karakter, at der i almindelighed foreligger en
pligt til at tillade familiesammenføring efter den europæiske menneskerettighedskon-
ventions artikel 8.
det bemærkes i den forbindelse, at der fortsat vil være tale om en ordning, der ikke per-
manent afskærer adgangen til familiesammenføring, men alene udskyder denne i lyset
af udlændingens særlige midlertidige opholdsretlige status.
der skal som hidtil meddeles familiesammenføring – også inden for de første tre års op-
hold her i landet – hvis danmarks internationale forpligtelser konkret tilsiger det. dette
gælder f.eks., hvis personen i danmark før udrejsen fra hjemlandet har passet en handi-
cappet ægtefælle i hjemlandet, eller hvis den herboende har alvorligt syge mindreårige
børn i hjemlandet. i sådanne tilfælde kan et afslag på familiesammenføring være særligt
indgribende allerede inden for de første tre år. ligeledes kan der i forhold til børn være
situationer, hvor fn’s børnekonvention, herunder konventionens artikel 3, stk. 1, om
hensynet til barnets tarv, kan have betydning for, om der skal gives tilladelse til familie-
sammenføring på et tidligere tidspunkt. det vil f.eks. kunne være tilfældet, hvis den her-
boende er et uledsaget mindreårigt barn, hvis forældre søger om familiesammenføring.
hvis en udlænding, som har opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3, indgi-
ver en ansøgning om familiesammenføring, inden vedkommendes opholdstilladelse
eventuelt forlænges efter 3 år, skal udlændingemyndighederne af egen drift behandle
ansøgningen efter udlændingelovens § 9 c, stk. 1. dette gælder dog ikke, hvis udlændin-
gen ikke ønsker, at ansøgningen behandles efter udlændingelovens § 9 c, stk. 1.
udlændingemyndighedernes sagsbehandling vil fortsat blive tilrettelagt således, at en
ansøgning om familiesammenføring efter udlændingelovens § 9, som indgives mindre
end 2 måneder før det tidspunkt, hvor udlændingen opfylder kravet om tre års ophold i
danmark, ikke skal afslås under henvisning til, at kravet til længden af opholdet i dan-
mark endnu ikke er opfyldt. i sådanne tilfælde skal ansøgningen derimod behandles
med henblik på, at sagen kan afgøres hurtigst muligt efter, at den pågældende har op-
                                          - 11 -
holdt sig 3 år i landet, og der er truffet afgørelse i sagen om forlængelse af den midlerti-
dige opholdstilladelse efter § 7, stk. 3.
i forbindelse med meddelelse af midlertidig beskyttelsesstatus skal udlændingemyndig-
hederne som i dag vejlede om de begrænsninger i adgangen til familiesammenføring,
der følger af en opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3. udlændingemyn-
dighederne skal således i alle tilfælde, hvor der meddeles opholdstilladelse efter udlæn-
dingelovens § 7, stk. 3, vejlede om mulighederne for familiesammenføring, herunder
om mulighederne for familiesammenføring efter udlændingelovens § 9 c, stk. 1, inden
den tidsbegrænsede opholdstilladelse eventuelt forlænges efter 3 år. vejledningen vil så
vidt muligt skulle ske på et sprog, som udlændingen forstår.
…
2.2.2 forholdet til danmarks internationale forpligtelser
2.2.2.1. den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8
efter artikel 8, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention har enhver ret
til respekt for bl.a. sit privatliv og familieliv. det følger endvidere af artikel 8, stk. 2, at
ingen offentlig myndighed må gøre indgreb i udøvelsen af denne ret, medmindre det
sker i overensstemmelse med loven og er nødvendigt i et demokratisk samfund af hen-
syn til den nationale sikkerhed, den offentlige tryghed eller landets økonomiske velfærd,
for at forebygge uro eller forbrydelse, for at beskytte sundheden eller sædeligheden eller
for at beskytte andres rettigheder eller friheder.
ifølge praksis fra den europæiske menneskerettighedsdomstol omfatter retten til et fa-
milieliv retten til at opretholde et eksisterende familieliv, f.eks. ved at staten undlader at
udvise et familiemedlem, samt i visse situationer statens positive forpligtelse til at tilve-
jebringe de nødvendige forudsætninger for at udøve et familieliv, f.eks. ved at staten gi-
ver et familiemedlem opholdstilladelse. medlemsstaterne har dog en relativt bred skøns-
margin i denne henseende.
det kan udledes af menneskerettighedsdomstolens praksis, at bestemmelsen ikke inde-
bærer en generel og ubetinget ret til familiesammenføring, da familier ikke efter artikel
8 har en umiddelbar ret til at vælge det land, hvori de vil udøve deres familieliv. der
skal i hver enkelt sag, hvor en udlænding søger om familiesammenføring med en herbo-
ende person, foretages en konkret vurdering af, hvorvidt det på baggrund af sagens sam-
lede omstændigheder er proportionalt – bl.a. ud fra danmarks interesse i at kontrollere
indvandringen – at meddele afslag på opholdstilladelse. menneskerettighedsdomstolen
lægger i sin praksis i den forbindelse vægt på en flerhed af momenter, herunder:
–        konsekvenserne for familielivet, herunder om det i praksis vil blive brudt,
–        tidspunktet for familielivets etablering,
–       årsagen til den adskillelse, der nu ønskes tilendebragt, herunder om det skyldes
        den herboende persons eget frie valg,
–       karakteren og omfanget af parternes tilknytning til den stat, der søges om fami-
        liesammenføring i,
–        den indrejsendes kulturelle og familiemæssige tilknytning til oprindelsesstaten,
–       momenter som immigrationskontrol, herunder om der er sket en overtrædelse af
        statens lovgivning om immigration,
                                         - 12 -
–       om der foreligger hensyn til offentlige orden, der taler for udelukkelse fra statens
        område,
–       om den indrejsende er mindreårig eller på anden måde afhængig af den herbo-
        ende person,
–       om der foreligger uoverstigelige hindringer for at udøve familielivet i et andet
        land, samt
–       om der er noget til hinder for, at den herboende person rejser til det land, hvor
        udlændingen opholder sig.
…
efter den foreslåede ændring vil en udlænding, der meddeles særlig midlertidig beskyt-
telse, som udgangspunkt ikke kunne få familiesammenføring i de første 3 år her i lan-
det. der foreligger ministeriet bekendt ikke nogen praksis fra den europæiske menne-
skerettighedsdomstol vedrørende familiesammenføring i en sådan situation, men der er
grund til at tro, at menneskerettighedsdomstolen vil tage udgangspunkt i de ovennævnte
momenter ved afvejningen af, om tilladelse til familiesammenføring skal meddeles, el-
ler om den offentlige interesse i at opretholde en effektiv immigrationskontrol, jf. hen-
synet til »landets økonomiske velfærd« efter artikel 8, stk. 2, kan begrunde et afslag.
det midlertidige ophold må inden for de første 3 år i almindelighed føre til, at karakte-
ren og omfanget af parternes tilknytning til danmark vil være begrænset. det må anta-
ges, at den begrænsede varighed af opholdet her i landet, beskyttelsesbehovets forven-
tede midlertidige karakter og det forhold, at opholdstilladelsen kun er meddelt for 1 år
ad gangen vil indgå med betydelig vægt i vurderingen af, om de pågældende efter men-
neskerettighedskonventionens artikel 8 vil have krav på familiesammenføring. endvi-
dere vil det kunne indgå, at der er tale om en ordning, der ikke permanent afskærer ad-
gangen til familiesammenføring, men alene udskyder denne i lyset af udlændingens
særlige midlertidige opholdsretlige status.
der vil dog som nævnt i de enkelte tilfælde skulle foretages en konkret vurdering af, om
der er ret til familiesammenføring inden for de første 3 år. dette gælder f.eks., hvis per-
sonen i danmark før udrejsen fra hjemlandet har passet en handicappet ægtefælle i
hjemlandet, eller hvis den herboende har alvorligt syge mindreårige børn i hjemlandet. i
sådanne tilfælde kan et afslag på familiesammenføring være særligt indgribende alle-
rede inden for de første 3 år.
der er som anført ikke ministeriet bekendt praksis fra den europæiske menneskeret-
tighedsdomstol vedrørende spørgsmålet om udskydelse af adgangen til familiesammen-
føring i denne situation. henset hertil og da emrk artikel 8 i alle tilfælde indebærer en
afvejning, er der en vis risiko for, at den europæiske menneskerettighedsdomstol i for-
bindelse med prøvelse af en konkret sag vil kunne nå frem til, at det ikke efter den eu-
ropæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 er muligt generelt at stille krav om 3
års ophold som betingelse for familiesammenføring for udlændinge, der har opholdstil-
ladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3.
henset til den begrænsede varighed af den herboende udlændings ophold i danmark,
beskyttelsesbehovets forventede midlertidige karakter og det forhold, at opholdstilladel-
sen kun er meddelt for 1 år ad gangen, er det imidlertid regeringens opfattelse, at der er
tungtvejende argumenter for, at den foreslåede ordning er forenelig med artikel 8 i den
europæiske menneskerettighedskonvention.
                                                 - 13 -
      2.2.2.2. den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 14
      efter den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 14 skal nydelsen af de i
      konventionen anerkendte rettigheder og friheder sikres uden forskel på grund af køn,
      race, farve, sprog, religion, politisk eller anden overbevisning, national eller social op-
      rindelse, tilhørighed til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel eller andet forhold.
      bestemmelsen indeholder et forbud mod usaglig forskelsbehandling, der efter menne-
      skerettighedsdomstolens praksis indebærer, at personer i sammenlignelige situationer
      som udgangspunkt skal behandles ens, og at forskelsbehandling kun er berettiget, hvis
      den har et legitimt formål og samtidig står i et rimeligt forhold til dette formål.
      da udlændinge, der har midlertidig beskyttelsesstatus efter udlændingelovens § 7, stk.
      3, ikke befinder sig i en situation, der kan sammenlignes med situationen for konven-
      tionsflygtninge, jf. § 7, stk. 1, eller for udlændinge, hvor der foreligger særlige individu-
      elle omstændigheder, der i sig selv ville have begrundet beskyttelsesbehov, jf. udlæn-
      dingelovens § 7, stk. 2, rejser den foreslåede begrænsningen i adgangen til familiesam-
      menføring for personer omfattet af udlændingelovens § 7, stk. 3, efter ministeriets op-
      fattelse ikke spørgsmål i forhold til den europæiske menneskerettighedskonventions
      artikel 14.
      …
      2.3. senere revision af reglerne
      lov nr. 153 af 18. februar 2015 om ændring af udlændingeloven indeholder under hen-
      syn til, at indførelsen af en midlertidig beskyttelsesstatus var en nyskabelse, og at der
      derfor kunne blive behov for senere justeringer, en revisionsbestemmelse i lovens § 3.
      udlændinge-, integrations – og boligministeren skal efter bestemmelsen fremsætte for-
      slag om revision af loven i folketingsåret 2017-2018.
      regeringen finder, at den ekstraordinære situation med et meget højt antal asylansøgere
      og ansøgninger om familiesammenføring i danmark har nødvendiggjort den stramning
      af reglerne, som foreslås med dette lovforslag.
      revisionsklausulen foreslås ikke ændret, og der vil således fortsat skulle fremsættes for-
      slag om revision i folketingsåret 2017-2018.”
det fremgår af regeringens lovprogram for folketingsåret 2017/2018, at udlændinge- og inte-
grationsministeren vil fremsætte lovforslag om ændring af udlændingeloven, der har til formål
at udmønte revisionsbestemmelsen.
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 har følgende ordlyd:
      ”artikel 8
                                                 - 14 -
      stk. 1. enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin korrespon-
      dance.
      stk. 2. ingen offentlig myndighed må gøre indgreb i udøvelsen af denne ret, medmindre
      det sker i overensstemmelse med loven og er nødvendigt i et demokratisk samfund af
      hensyn til den nationale sikkerhed, den offentlige tryghed eller landets økonomiske vel-
      færd, for at forebygge uro eller forbrydelse, for at beskytte sundheden eller sædelighe-
      den eller for at beskytte andres rettigheder og friheder.”
i menneskerettighedsdomstolens dom af 28. juni 2011 i sagen nunez mod norge (nr.
55597/09), der omhandlede spørgsmålet, om udvisning af en immigrant udgjorde en kræn-
kelse af artikel 8, hedder det bl.a.:
      “2. the court’s assessment
      65. at the outset the court finds it clear that the relationship between the applicant and
      her daughters constituted “family life” for the purposes of article 8 of the convention,
      which provision is therefore applicable to the instant case. indeed, this was not disputed
      before it.
      66. turning to the issue of compliance, the court reiterates that a state is entitled, as a
      matter of well-established international law and subject to its treaty obligations, to con-
      trol the entry of aliens into its territory and their residence there (see, among many other
      authorities, abdulaziz, cabales and balkandali v. the united kingdom, judgment of 28
      may 1985, series a no. 94, p. 34, § 67, boujlifa v. france, judgment of 21 october
      1997, reports of judgments and decisions 1997-vi, p. 2264, § 42). the convention
      does not guarantee the right of an alien to enter or to reside in a particular country.
      …
      68. the court recalls that, while the essential object of this provision is to protect the
      individual against arbitrary action by the public authorities, there may in addition be
      positive obligations inherent in effective “respect” for family life. however, the bound-
      aries between the state’s positive and negative obligations under this provision do not
      lend themselves to precise definition. the applicable principles are, nonetheless, simi-
      lar. in both contexts regard must be had to the fair balance that has to be struck between
      the competing interests of the individual and of the community as a whole; and in both
      contexts the state enjoys a certain margin of appreciation (see konstatinov v. the
      netherlands, no. 16351/03, § 46, 26 april 2007; tuquabo-tekle and others v. the
      netherlands, no. 60665/00, § 42, 1 december 2005; ahmut v. the netherlands, 28
      november 1996, § 63, reports of judgments and decisions 1996-vi; gül v. switzer-
      land, 1 february 1996, § 63, reports of judgments and decisions 1996-i; powell and
      rayner v. the united kingdom, 21 february 1990, § 41, series a no. 172).
      69. since the applicable principles are similar, the court does not find it necessary to
      determine whether in the present case the impugned decision, namely the order to expel
      the applicant with a two-year prohibition on re-entry, constitutes an interference with
      her exercise of the right to respect for her family life or is to be seen as one involving an
                                              - 15 -
      allegation of failure on the part of the respondent state to comply with a positive obliga-
      tion.
      70. the court further reiterates that article 8 does not entail a general obligation for a
      state to respect immigrants’ choice of the country of their residence and to authorise
      family reunion in its territory. nevertheless, in a case which concerns family life as well
      as immigration, the extent of a state’s obligations to admit to its territory relatives of
      persons residing there will vary according to the particular circumstances of the persons
      involved and the general interest (see gül, cited above, § 38; and rodrigues da silva
      and hoogkamer, cited above, § 39). factors to be taken into account in this context are
      the extent to which family life is effectively ruptured, the extent of the ties in the con-
      tracting state, whether there are insurmountable obstacles in the way of the family
      living in the country of origin of one or more of them and whether there are factors of
      immigration control (for example, a history of breaches of immigration law) or consid-
      erations of public order weighing in favour of exclusion (see rodrigues da silva and
      hoogkamer, cited above, ibid.; ajayi and others v. the united kingdom (dec.), no.
      27663/95, 22 june 1999; solomon v. the netherlands (dec.), no. 44328/98, 5 september
      2000). another important consideration is whether family life was created at a time
      when the persons involved were aware that the immigration status of one of them was
      such that the persistence of that family life within the host state would from the outset
      be precarious (see jerry olajide sarumi v. the united kingdom (dec.), no. 43279/98, 26
      january 1999; andrey sheabashov c. la lettonie (dec.), no. 50065/99, 22 may 1999).
      where this is the case the removal of the non-national family member would be incom-
      patible with article 8 only in exceptional circumstances (see abdulaziz, cabales and
      balkandali, cited above, § 68; mitchell v. the united kingdom (dec.), no. 40447/98, 24
      november 1998, and ajayi and others, cited above; rodrigues da silva and
      hoogkamer, cited above, ibid.).”
den europæiske menneskerettighedsdomstol har den 10. juli 2014 afsagt domme i sagerne
tanda-muzinga mod frankrig (nr. 2260/10) og mugenzi mod frankrig (nr. 52701/09). dom-
mene, der er afgjort med i det væsentlige samme resultat og præmisser, angår spørgsmål om
krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 i forbindelse med
langvarig sagsbehandling af visumansøgninger med henblik på familiesammenføring. sa-
gerne vedrører personer, der havde ophold i frankrig som flygtninge efter geneve-konventio-
nen af 1951 (flygtningekonventionen).
i sagen tanda-muzinga mod frankrig hedder det bl.a.:
      “2. the court’s assessment
      (a) applicable principles
      64. in the context of positive obligations as in that of negative obligations, the state
      must strike a fair balance between the competing interests of the individual and those of
                                        - 16 -
the community as a whole. it enjoys a certain margin of appreciation in this regard (see
tuquabo-tekle and others v. the netherlands, no. 60665/00, § 42, 1 december 2005,
and osman v. denmark, no. 38058/09, § 54, 14 june 2011).
65. the court has recognised that, subject to its treaty obligations, a state has the right
to control the entry of non-nationals into its territory. article 8 does not impose on the
contracting states any general obligation to respect immigrants’ choice of the country
of residence and to authorise family reunion in its territory (see abdulaziz, cabales and
balkandali v. the united kingdom, 28 may 1985, § 67, series a no. 94, and berisha v.
switzerland, no. 948/12, § 49, 30 july 2013).
66. nevertheless, in a case which concerns family life as well as immigration, the extent
of a state’s obligations will vary according to the particular circumstances of the per-
sons involved and the general interest. factors to be taken into account in this context
are the extent to which family life would effectively be ruptured, the extent of the ties of
the persons concerned in the contracting state, whether there are insurmountable obsta-
cles in the way of the family living in the country of origin of the alien concerned and
whether there are factors of immigration control or considerations of public order
weighing in favour of exclusion (see rodrigues da silva and hoogkamer v. the nether-
lands, no. 50435/99, § 39, echr 2006-i, and antwi and others v. norway, no.
26940/10, §§ 88-89, 14 february 2012).
67. where children are concerned, the national authorities must, in assessing propor-
tionality for the purposes of the convention, take account of their best interests (see po-
pov v. france, nos. 39472/07 and 39474/07, § 139, 19 january 2012, and berisha, cited
above, § 51).
68. the court further reiterates, by way of comparison, that in the event of deportation,
aliens benefit from the specific guarantees provided for in article 1 of protocol no. 7.
whilst such guarantees with regard to the family life of aliens are not regulated by the
convention under article 8, which contains no explicit procedural requirements, the de-
cision-making process leading to measures of interference must be fair and such as to
afford due respect to the interests safeguarded by article 8 (see, in general, mcmichael
v. the united kingdom, 24 february 1995, § 87, series a no. 307-b, and, in particular,
cılız v. the netherlands, no. 29192/95, § 66, echr 2000-viii, and saleck bardi v.
spain, no. 66167/09, § 30, 24 may 2011). in this area, the quality of the decision-
making process depends on the speed with which the state takes action (see ciliz, cited
above, § 71; mubilanzila mayeka and kaniki mitunga v. belgium, no. 13178/03, § 82,
echr 2006-xi; saleck bardi, cited above, § 65; and nunez v. norway, no. 55597/09, §
84, 28 june 2011).
…
(b) application to the present case
70. the court notes that the applicability of article 8 of the convention to the present
case is not in dispute between the parties. it further notes that the procedure for family
reunification can be broken down into two parts. once authorisation has been given by
the prefect, the family members concerned are required to obtain an entry visa to
france; the issuing of such visas is not automatic, since it is subject to the requirements
of the maintenance of public order. the court therefore considers that the disputed re-
                                          - 17 -
fusal to issue the visas does not amount to an “interference” in the applicant’s exercise
of his right to respect for his family life, but that the case concerns an alleged failure on
the part of the respondent state to comply with a “positive obligation”.
71. according to the applicant, the decision-making process which led the national au-
thorities to refuse initially to issue visas to the members of his family had not guaran-
teed the protection of his interests. he pointed out, in particular, the failure to take ac-
count of both his refugee status and the urgency of examining carefully the visa applica-
tions. the government submitted that the impugned refusal was based on public-order
considerations which had been verified at several stages of the procedure in line with
the state’s margin of appreciation in this area, before the applicant submitted the judg-
ment reconstituting the birth certificate for his daughter michelle.
72. the court accepts that the national authorities are faced with a delicate task when
having to assess the authenticity of civil-status documents, on account of the difficulties
that arise in some cases from failings on the part of the civil-status authorities in certain
countries from which migrants originate, and the associated risks of fraud. the national
authorities are, in principle, best placed to assess the facts on the basis of the evidence
gathered by or submitted to them (see z.m. v. france, no. 40042/11, § 60, 14 november
2013) and they must therefore be allowed a measure of discretion in this regard. this
was the conclusion of the french constitutional council, for which the right of aliens –
who are stably and regularly resident in france – to bring to the country their minor
children and their spouse is subject to a procedure for checking civil-status documents,
something that can prove difficult and time-consuming... the court cannot but observe
that, in the present case, the consular authority noted that the applicant’s wife had sub-
mitted a false document in respect of their daughter michelle, although it cannot be ex-
cluded that she was unaware of its fraudulent nature (see paragraph 34 above), and that
the national courts decided that this circumstance was sufficient to justify the refusal to
issue all of the requested visas.
73. however, the court considers that, in view of the decision taken some months previ-
ously to grant the applicant refugee status, and the subsequent recognition of the princi-
ple that he was entitled to family reunification, it was of crucial importance that the visa
applications be examined promptly, attentively and with particular diligence. it is not
the court’s task to take the place of the competent authorities in examining whether or
not the civil-status certificates submitted in support of the request for family reunifica-
tion were fraudulent within the meaning of article 47 of the civil code. however, the
court is competent to ascertain whether the domestic courts, in applying and inter-
preting the provisions of that provision, secured the guarantees set forth in article 8 of
the convention, taking into account the applicant’s refugee status and the protection of
his interests protected by it. in this connection, it considers that, in the circumstances of
the present case, the respondent state was under an obligation, in order to respond to the
applicant’s request, to institute a procedure that took into account the events that had
disrupted and disturbed his family life and had led to his being granted refugee status.
the court will therefore concentrate its assessment on the quality of this procedure and
focus its attention on the “procedural requirements” of article 8 of the convention (see
paragraph 68 above).
74. in this connection, the court observes that the applicant’s family life had been dis-
continued purely as a result of his decision to flee his country of origin, out of a genuine
                                         - 18 -
fear of persecution within the meaning of the 1951 geneva convention (see mayeka
and kaniki mitunga, cited above, § 75, and tuquabo-tekle and others, cited above, §
47). accordingly, and contrary to what was consistently asserted by the relevant minis-
try throughout the interlocutory proceedings and the proceedings on the merits (see par-
agraphs 21 and 22 above), and until the communication of the application to the re-
spondent government, the applicant could not be held responsible for the separation
from his family. the arrival of his wife and children, who were aged three, six and thir-
teen at the time of the request for family reunification and were themselves refugees in a
third country, was thus the only means by which family life could resume.
75. the court reiterates that the family unity is an essential right of refugees and that
family reunion is an essential element in enabling persons who have fled persecution to
resume a normal life (see the unhcr’s remit...). it further reiterates that it has held that
obtaining such international protection constitutes evidence of the vulnerability of the
parties concerned (see hirsi jamaa and others v. italy [gc], no. 27765/09, § 155,
echr 2012). in this connection, it notes that there exists a consensus at international
and european level on the need for refugees to benefit from a family reunification pro-
cedure that is more favourable than that foreseen for other aliens, as evidenced by the
remit and the activities of the unhcr and the standards set out in directive 2003/86
ec of the european union .... in this context, the court considers that it was essential
for the national authorities to take account of the applicant’s vulnerability and his partic-
ularly difficult personal history, to pay close attention to his arguments of relevance to
the outcome of the dispute, to inform him of the reasons preventing family reunifica-
tion, and, lastly, to take a rapid decision on the visa applications.
76. from this perspective, the court considers it relevant to take account of the stand-
ards set out in the international instruments in this area and to bear in mind the recom-
mendations of non-governmental organisations (ngos) specialising in the rights of al-
iens. thus and before further examination of the merits, it observes that the interna-
tional convention on the rights of the child recommends that applications for family
reunification be examined in a flexible and human manner. it attaches importance to the
fact that the council of europe’s committee of ministers and its human rights com-
missioner have supported and clarified this objective... with regard to forms of evi-
dence, it notes in directive 2003/86/ec of the european union ... and in various texts
issued by international sources and ngos that national authorities are encouraged to
take into consideration “other evidence” of the existence of family ties if the refugee is
unable to provide official supporting documents. the unhcr, the council of europe
and the ngos have concurred in drawing attention to the importance of broadening
these forms of evidence; ... and the cimade has expressed the hope that the relevant
french authorities would take account of documents serving as civil-status documents
issued by the ofpra, and those already verified by that office .... lastly, it is im-
portant to note that several reports have criticised the practices preventing family reuni-
fication, on account of the excessive length and complexity of the procedure for issuing
visas; they have emphasised the need to shorten the procedure by showing greater flexi-
bility in respect of the requirements regarding the evidence attesting to family ties ....
77. in the present case, the course of the contested proceedings, as described above,
may be summarised as follows:
…
                                         - 19 -
78. against this background, the court notes that in the absence of the explanations and
reasons which were nonetheless required by law ..., the applicant was not in a position
to understand the precise objections to his plan until september 2008, that is, fifteen
months after his first application for family reunification. it also notes that the compe-
tent authorities, who were aware of the proceedings before the cameroonian courts
seeking the reconstitution of michelle’s birth certificate …, did not see fit to enquire as
to the progress of those proceedings when refusing to issue the visas for the second time
…. lastly, following further checks in 2010, they eventually found that the parent-child
bond with his son benjamin had been established, although it had been contested in the
same way as the relationship with his daughter michelle ….
79. the court further observes the difficulties encountered by the applicant when seek-
ing to participate effectively in the proceedings and in putting forward the “other evi-
dence” establishing family ties. yet the applicant had declared his family ties from the
start of his asylum application, and immediately after his reunification application the
ofpra had certified the family composition in documents that were deemed to be au-
thentic …. furthermore, the court attaches importance to the fact that the unhcr,
convinced of the authenticity of their case, had assisted the applicant and later his
family from the time of their flight from the democratic republic of congo until the
conclusion of the proceedings (… see also, mutatis mutandis, mayeka and kaniki
mitunga, cited above, § 82). the cameroonian ministry of foreign affairs had also ap-
proved his wife’s travel papers, which specified that she was accompanied by her three
children … and subsequently approved michelle’s travel papers …. finally, the appli-
cant had adduced other evidence proving that he had maintained contacts with his fam-
ily …. the court considers that this evidence was not without relevance; the applicant
could reasonably have expected that it would be seen as attesting to his past family life
and that the national authorities would give it due consideration.
80. lastly, the court notes that it took almost three and a half years for the national au-
thorities to cease contesting the parent-child relationship between the applicant and his
children. this lapse of time was excessive, having regard to the applicant’s specific
situation and what was at stake for him in the verification procedure.
81. all of the above considerations reveal the agonising and apparently hopeless situa-
tion in which the applicant found himself. the court notes that the accumulation and
protracted nature of the numerous hurdles encountered in the course of the proceedings
by the applicant – who had already been subject to traumatic experiences which justi-
fied the granting of refugee status (see paragraph 26 above) – have left him in a state of
severe depression.
82. having regard to the foregoing, and notwithstanding the margin of appreciation left
to the respondent state in this area, the court considers that the national authorities did
not give due consideration to the applicant’s specific situation, and concludes that the
decision-making process did not offer the guarantees of flexibility, promptness and ef-
fectiveness required in order to secure his right to respect for family life under article 8
of the convention. accordingly, the state has failed to strike a fair balance between the
applicant’s interests on the one hand and its own interest in controlling immigration on
the other.
there has therefore been a violation of article 8 of the convention.”
                                               - 20 -
den europæiske menneskerettighedsdomstol har samme dato (10. juli 2014) afsagt dom i sa-
gen senigo longue m.fl. mod frankrig (nr. 19113/09). dommen angår også spørgsmål om
krænkelse af den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 8 i forbindelse med
langvarig sagsbehandling af visumansøgninger med henblik på familiesammenføring. i denne
sag var der tale om en person, der havde lovligt ophold i frankrig som følge af sit ægteskab
med en fransk statsborger, og som efterfølgende selv havde fået fransk statsborgerskab. i
dommen hedder det bl.a. (uofficiel oversættelse):
      ”73. domstolen konstaterer endelig, at det har taget fire år, før de nationale myndighe-
      der ikke længere rejste tvivl om første sagsøgers moderskab til hendes børn. den finder,
      at dette tidsrum er alt for langt, især under hensyn til børnenes tarv.
      74. alle de oplysninger, der er gjort rede for i det ovenstående, understreger den angst-
      fyldte og tilsyneladende udsigtsløse situation, som første sagsøger stod i. domstolen
      konstaterer, at de sammenfaldende langvarige vanskeligheder, hun stødte på i sagens
      løb, ikke har givet hende mulighed for at udøve sin ret til at bo sammen med sine børn,
      anden og tredje sagsøger, hvis situation fortjente en større opmærksomhed.
      75. på baggrund af ovenstående og til trods for statens skønsmargin i sagen mener
      domstolen, at beslutningsprocessen ikke i tilstrækkelig grad har sikret den smidighed,
      hurtighed og effektivitet, der kræves for at overholde sagsøgernes ret til respekt for fa-
      milielivet i henhold til konventionens artikel 8. staten har således undladt at sørge for
      en rimelig balance mellem sagsøgernes interesse på den ene side og sit ønske om at
      kontrollere immigrationen på den anden side.
      hermed er der sket krænkelse af konventionens artikel 8.”
den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 14 har følgende ordlyd:
      ”artikel 14
      nydelsen af de i denne konvention anerkendte rettigheder og friheder skal sikres uden
      forskel på grund af køn, race, farve, sprog, religion, politisk eller anden overbevisning,
      national eller social oprindelse, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold,
      fødsel eller ethvert andet forhold.”
den europæiske menneskerettighedsdomstol har den 24. maj 2016 i storkammer afsagt dom i
sagen biao mod danmark (nr. 38590/10). i dommen, der angår spørgsmål om forskelsbe-
handling mellem personer, som havde været danske statsborgere i mindst 28 år, og andre dan-
                                                - 21 -
ske statsborgere i forbindelse med ret til familiesammenføring, jf. den europæiske menne-
skerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 8, hedder det bl.a.:
      ”c. the court’s assessment
      1. general principles
      88. the court reiterates that article 14 complements the other substantive provisions of
      the convention and the protocols thereto. it has no independent existence since it has
      effect solely in relation to “the enjoyment of the rights and freedoms” safeguarded by
      those provisions. the application of article 14 does not necessarily presuppose the vio-
      lation of one of the substantive rights guaranteed by the convention. the prohibition of
      discrimination in article 14 thus extends beyond the enjoyment of the rights and free-
      doms which the convention and protocols require each state to guarantee. it applies
      also to those additional rights, falling within the general scope of any article of the
      convention, for which the state has voluntarily decided to provide. it is necessary but it
      is also sufficient for the facts of the case to fall within the ambit of one or more of the
      convention articles (see, for example, stec and others v. the united kingdom (dec.)
      [gc], nos. 65731/01 and 65900/01, §§ 39-40, echr 2005-x; e.b. v. france [gc], no.
      43546/02, §§ 47-48, 22 january 2008; and vallianatos and others v. greece [gc], nos.
      29381/09 and 32684/09, § 72, echr 2013).
      89. the court has established in its case-law that only differences in treatment based on
      an identifiable characteristic, or “status”, are capable of amounting to discrimination
      within the meaning of article 14. moreover, in order for an issue to arise under article
      14 there must be a difference in the treatment of persons in analogous, or relevantly
      similar, situations (see for example, carson and others v. the united kingdom [gc],
      no. 42184/05, § 61, echr 2010; burden v. the united kingdom [gc], no. 13378/05, §
      60, echr 2008; d.h. and others v. the czech republic [gc], no. 57325/00, § 175,
      echr 2007-iv; and kjeldsen, busk madsen and pedersen v. denmark, 7 december
      1976, § 56, series a no. 23). article 14 lists specific grounds which constitute “status”
      including, inter alia, race, national or social origin and birth. however, the list is illus-
      trative and not exhaustive, as is shown by the words “any ground such as” (in french
      “notamment”) (see engel and others v. the netherlands, 8 june 1976, § 72, series a no.
      22, and carson and others, cited above, § 70) and the inclusion in the list of the phrase
      “any other status”. the words “other status” have generally been given a wide meaning
      (see carson and others, cited above, § 70) and their interpretation has not been limited
      to characteristics which are personal in the sense that they are innate or inherent (see
      clift v. the united kingdom, no. 7205/07, §§ 56-58, 13 july 2010).
      90. a difference in treatment is discriminatory if it has no objective and reasonable jus-
      tification, that is if it does not pursue a legitimate aim or if there is not a reasonable rela-
      tionship of proportionality between the means employed and the aim sought to be
      achieved. the notion of discrimination within the meaning of article 14 also includes
      cases where a person or group is treated, without proper justification, less favourably
      than another, even though the more favourable treatment is not called for by the con-
      vention (see abdulaziz, cabales and balkandali, cited above, § 82).
                                              - 22 -
      91. a general policy or measure that has disproportionately prejudicial effects on a par-
      ticular group may be considered discriminatory even where it is not specifically aimed
      at that group and there is no discriminatory intent. this is only the case, however, if
      such policy or measure has no “objective and reasonable” justification (see, among
      other authorities, s.a.s. v. france [gc], no. 43835/11, § 161, echr 2014 (extracts),
      and d.h. and others, cited above, §§ 175 and 184-185).
      92. as to the burden of proof in relation to article 14 of the convention, the court has
      held that once the applicant has demonstrated a difference in treatment, it is for the
      government to show that it was justified (see d.h. and others, cited above, § 177).
      93. the contracting states enjoy a certain margin of appreciation in assessing whether
      and to what extent differences in otherwise similar situations justify a difference in
      treatment (see, for example, hämäläinen v. finland [gc], no. 37359/09, § 108, echr
      2014; x and others v. austria [gc], no. 19010/07, § 98, echr 2013; and vallianatos
      and others, cited above, § 76). the scope of the margin of appreciation will vary ac-
      cording to the circumstances, the subject matter and its background, but the final deci-
      sion as to the observance of the convention’s requirements rests with the court. a wide
      margin is usually allowed to the state when it comes to general measures of economic
      or social strategy (see burden, cited above, § 60; carson and others, cited above, § 61;
      şerife yiğit v. turkey [gc], no. 3976/05, § 70, 2 november 2010; and stummer v.
      austria [gc], no. 37452/02, § 89, echr 2011). however, very weighty reasons would
      have to be put forward before the court could regard a difference in treatment based ex-
      clusively on the ground of nationality as compatible with the convention (see gaygusuz
      v. austria, 16 september 1996, § 42, reports of judgments and decisions 1996-iv;
      koua poirrez v. france, no. 40892/98, § 46, echr 2003-x; andrejeva v. latvia [gc],
      no. 55707/00, § 87, echr 2009; and ponomaryovi v. bulgaria, no. 5335/05, § 52,
      echr 2011).
      94. no difference in treatment based exclusively or to a decisive extent on a person’s
      ethnic origin is capable of being justified in a contemporary democratic society. dis-
      crimination on account of, inter alia, a person’s ethnic origin is a form of racial discrim-
      ination (see, d.h. and others, cited above, §176; timishev v. russia, nos. 55762/00 and
      55974/00, § 56, echr 2005-xii; and nachova and others v. bulgaria [gc], nos.
      43577/98 and 43579/98, §145, echr 2005-vii).”
det fremgår af den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis, at den europæiske
menneskerettighedskonventions artikel 14 også omfatter forskelsbehandling på grund af en
persons immigrationsstatus, jf. således f.eks. den europæiske menneskerettighedsdomstols
dom af 27. september 2011 i sagen bah mod storbritannien (nr. 56328/07). i dommen hedder
det bl.a.:
      “45. the court does not agree with the government that immigration status cannot
      amount to a ground of distinction for the purposes of article 14, since it is a legal rather
      than a personal status. the court has previously found that a person’s place of residence
      constitutes an aspect of personal status within the scope of article 14 (see carson and
                                              - 23 -
     others, cited above, §§ 70-71), in spite of the fact that a person can choose their place
     of residence, meaning that it is not an immutable personal characteristic. similarly, im-
     migration status where it does not entail, for example, refugee status, involves an ele-
     ment of choice, in that it frequently applies to a person who has chosen to reside in a
     country of which they are not a national. the court further notes the grand chamber’s
     judgment in a. and others v. the united kingdom ([gc], no. 3455/05, §§ 182-90,
     echr 2009) in which, although it was not found necessary to consider the complaints
     under article 14, the grand chamber nonetheless upheld the findings of the house of
     lords that there had been impermissible discrimination on the grounds of nationality or
     immigration status. in so doing, the court tacitly accepted immigration status as a possi-
     ble ground of distinction within the scope of article 14. finally, the court notes that it
     has in its previous case-law found that a large variety of different statuses, which could
     not be considered to be “personal” in the sense of being immutable or innate to the per-
     son, amounted to “other status” for the purposes of article 14 (see clift v. the united
     kingdom, no. 7205/07, § 58, 13 july 2010, for a review of the court’s case-law on this
     question).”
i den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 6. november 2012 i sagen hode og
abdi mod storbritannien (nr. 22341/09), som også angik forskelsbehandling på grundlag af
immigrationsstatus, hedder det bl.a.:
     “44. the court has established in its case-law that only differences in treatment based
     on an identifiable characteristic, or “status”, are capable of amounting to discrimination
     within the meaning of article 14 …. article 14 lists specific grounds which constitute
     “status” including, inter alia, sex, race and property. however, the list set out in article
     14 is illustrative and not exhaustive, as is shown by the words “any ground such as” (in
     french “notamment”) … and the inclusion in the list of the phrase “any other status” (in
     french “toute autre situation”).
     45. moreover, in order for an issue to arise under article 14 there must be a difference
     in the treatment of persons in analogous, or relevantly similar, situations (d.h. and
     others v. the czech republic [gc], no. 57325/00, § 175, echr 2007; burden v. the
     united kingdom [gc], no. 13378/05, § 60, echr 2008-). such a difference of treat-
     ment is discriminatory if it has no objective and reasonable justification; in other words,
     if it does not pursue a legitimate aim or if there is not a reasonable relationship of pro-
     portionality between the means employed and the aim sought to be realised. the con-
     tracting state enjoys a margin of appreciation in assessing whether and to what extent
     differences in otherwise similar situations justify a different treatment (burden, cited
     above, § 60). however, the scope of this margin will vary according to the circum-
     stances, the subject-matter and the background.
     46. in the present case, the treatment of which the applicant complains does not fall
     within one of the specific grounds listed in article 14. in order for the applicant’s com-
     plaint to be successful, he must therefore demonstrate that he enjoyed some “other sta-
     tus” for the purpose of article 14. in this regard, the court recalls that the words “other
     status” (and a fortiori the french “toute autre situation”) have generally been given a
     wide meaning (see … clift v. the united kingdom, no. 7205/07, § 63, 13 july 2010).
     although the court has consistently referred to the need for a distinction based on a
                                          - 24 -
“personal” characteristic in order to engage article 14, it is clear that the protection con-
ferred by that article is not limited to different treatment based on characteristics which
are personal in the sense that they are innate or inherent (see clift v. the united king-
dom, cited above, § 59). on the contrary, the court has found “other status” where the
distinction was based on military rank (engel and others v. the netherlands, 8 june
1976, series a no. 22); the type of outline planning permission held by the applicant
(pine valley developments ltd and others v. ireland, 29 november 1991, series a no.
222); whether the applicant’s landlord was the state or a private owner (larkos v. cy-
prus [gc], no. 29515/95, echr 1999-i; the kind of paternity the applicant enjoyed
(paulík v. slovakia, no. 10699/05, echr 2006-xi (extracts); the type of sentence im-
posed on a prisoner (clift v. the united kingdom, cited above); and the nationality or
immigration status of the applicant’s son (bah v. the united kingdom, no. 56328/07,
echr 2011).
47. in particular, the court recalls that in bah v. the united kingdom, cited above, § 46,
it specifically held that the fact that immigration status is a status conferred by law,
rather than one which is inherent to the individual, does not preclude it from amounting
to an “other status” for the purposes of article 14. moreover, in that case the court sug-
gested that the argument in favour of refugee status amounting to “other status” would
be even stronger, as unlike immigration status refugee status did not entail an element of
choice (see § 46).
48. in light of the above considerations, the court concludes that the applicants in the
present case, as a refugee who married after leaving his country of permanent residence
and the spouse of such a refugee, enjoyed “other status” for the purpose of article 14 of
the convention.
49. the court notes that the government did not dispute that the applicants had been
treated differently from students and workers and their spouses, or from refugees and
their spouses who married before leaving their country of permanent residence. they
submitted, however, that they had not been in an analogous situation to any of these
groups.
50. the court notes that the requirement to demonstrate an “analogous situation” does
not require that the comparator groups be identical. rather, the applicants must demon-
strate that, having regard to the particular nature of their complaints, they had been in a
relevantly similar situation to others treated differently (clift v. the united kingdom,
cited above, § 66). in the present case, the applicants are complaining that at the rele-
vant time the immigration rules did not permit refugees to be joined in the united
kingdom by spouses where the marriage took place after the refugee had left the coun-
try of permanent residence. the court therefore considers that refugees who married be-
fore leaving their country of permanent residence were in an analogous position as they
were also in receipt of a grant of refugee status and a limited period of leave to remain
in the united kingdom. in fact, the only relevant difference was the time at which the
marriage took place. moreover, as students and workers, whose spouses were entitled to
join them, were usually granted a limited period of leave to remain in the united king-
dom, the court considers that they too were in an analogous position to the applicants
for the purpose of article 14 of the convention.
                                                - 25 -
      51. finally, the court must consider whether or not the difference in treatment was
      objectively and reasonably justified. the government submitted that it was, because the
      aim had been to provide an incentive to students and workers to come to the united
      kingdom. with regard to refugees, on the other hand, the government’s aim had been
      to honour their international obligations without providing any further incentives for
      them to choose the united kingdom over other possible countries of refuge. the
      government argued that this had been a policy decision, which was within their wide
      margin of appreciation in this area. in this regard, the government drew the court’s at-
      tention to the fact that the case did not concern any of the “suspect” grounds of dis-
      crimination, such as sex or race.
      52. the court recalls that a difference in treatment has no objective and reasonable jus-
      tification if it does not pursue a legitimate aim or if there is not a reasonable relationship
      of proportionality between the means employed and the aim sought to be realised. the
      contracting state enjoys a margin of appreciation in assessing whether and to what
      extent differences in otherwise similar situations justify a different treatment (burden,
      cited above, § 60; and carson, cited above, § 61). the scope of this margin will vary ac-
      cording to the circumstances, the subject-matter and the background. a wide margin is
      usually allowed to the state under the convention when it comes to general measures of
      economic or social strategy. because of their direct knowledge of their society and its
      needs, the national authorities are in principle better placed than the international judge
      to appreciate what is in the public interest on social or economic grounds, and the court
      will generally respect the legislature’s policy choice unless it is “manifestly without rea-
      sonable foundation” (stec and others v. the united kingdom, [gc], nos. 65731/01 and
      65900/01, § 52, echr 2006).
      53. the court accepts that offering incentives to certain groups of immigrants may
      amount to a legitimate aim for the purposes of article 14 of the convention. however,
      it observes that this “justification” does not appear to have been advanced in the recent
      domestic cases cited by the applicants. while the court recognises that the government
      were estopped from arguing this point in a (afghanistan), it notes that in the later case
      of fh (post-flight spouses) iran the upper tribunal (asylum and immigration) found
      no justification for the particularly disadvantageous position that refugees had found
      themselves to be in when compared to students and workers, whose spouses were enti-
      tled to join them. in fact, the tribunal went so far as to call on the secretary of state for
      the home department to give urgent attention to amending the immigration rules so as
      to extend them to the spouses of those with limited leave to remain as refugees. the im-
      migration rules were subsequently amended in the manner suggested by the tribunal.
      54. in light of the above, the court does not consider that the difference in treatment be-
      tween the applicants, on the one hand, and students and workers, on the other, was
      objectively and reasonably justified.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår prøvelse af udlændingenævnets afgørelse af 16. september 2016, hvorefter as
ægtefælle, b, fik afslag på at få opholdstilladelse i danmark. b havde søgt om op-
holdstilladelse med henvisning til sit ægteskab med a, der har opholdstilladelse i danmark
                                                 - 26 -
efter udlændingelovens § 7, stk. 3 (midlertidig beskyttelsesstatus begrundet i de generelle
forhold i hjemlandet syrien).
afgørelsen er begrundet med, at a ikke havde haft opholdstilladelse efter udlændingelovens §
7, stk. 3, i mere end de sidste tre år, jf. § 9, stk. 1, nr. 1, litra d, og at der ikke forelå sådanne
ganske særlige grunde, herunder hensynet til familiens enhed, at der kunne gives
opholdstilladelse efter § 9 c, stk. 1.
a har anført, at afslaget på familiesammenføring på afgørelsestidspunktet var – eller i hvert
fald på nuværende tidspunkt er – i strid med den europæiske menneskerettighedskonventions
artikel 8 og artikel 14, jf. artikel 8.
højesteret bemærker hertil, at domstolsprøvelse efter grundlovens § 63 af udlændingenæv-
nets afgørelse skal ske på grundlag af forholdene på afgørelsestidspunktet, jf. bl.a. ufr
2006.639 h.
spørgsmålet om retten til familieliv efter artikel 8
efter menneskerettighedskonventionens artikel 8 har enhver ret til respekt for sit familieliv,
og staten må ikke gøre indgreb heri, medmindre det sker i overensstemmelse med loven og er
nødvendigt i et demokratisk samfund af hensyn til den nationale sikkerhed, den offentlige
tryghed eller landets økonomiske velfærd, for at forebygge uro eller forbrydelse, for at be-
skytte sundheden eller sædeligheden eller for at beskytte andres rettigheder og friheder.
det fremgår af den europæiske menneskerettighedsdomstols praksis, at en stat – med forbe-
hold for sine internationale forpligtelser – har ret til at kontrollere indvandringen til sit terri-
torium, og at artikel 8 ikke indebærer en generel forpligtelse for en stat til at respektere immi-
granters valg af opholdsland eller til at tillade familiesammenføring på statens territorium.
statens forpligtelser i en sag, der vedrører både familieliv og immigration, varierer alt efter
den pågældende persons særlige forhold og den almene interesse, jf. f.eks. menneskeret-
tighedsdomstolens dom af 10. juli 2014 i sagen mugenzi mod frankrig, præmis 43 og 44.
afgørelsen i den foreliggende sag er truffet efter en bestemmelse om, at personer, der ikke er
flygtninge i henhold til fn’s flygtningekonvention, men som ikke kan vende tilbage, fordi de
                                              - 27 -
generelle forhold i hjemlandet medfører risiko for overgreb omfattet af menneskerettigheds-
konventionens artikel 3, som udgangspunkt skal have haft opholdstilladelse i tre år, før de kan
få familiesammenføring. regler om, at tilladelse til familiesammenføring for personer, som
har beskyttelsesstatus uden at være konventionsflygtninge, først kan meddeles efter forløbet
af en vis periode, findes også i en række andre lande, der har tiltrådt menneskerettighedskon-
ventionen. den europæiske menneskerettighedsdomstol har ikke taget stilling til, i hvilket
omfang sådanne lovbestemte venteperioder for personer, der har beskyttelsesstatus uden at
være konventionsflygtninge, er forenelige med artikel 8.
domstolen har i domme af 10. juli 2014 i sagerne tanda-muzinga mod frankrig og mugenzi
mod frankrig udtalt, at flygtninge er berettiget til en mere gunstig procedure for familiesam-
menføring end andre udlændinge, og at ansøgninger i sådanne sager skal behandles hurtigt,
opmærksomt og med særlig omhu. de to sager angik ikke personer med midlertidig beskyttel-
sesstatus, men flygtninge omfattet af flygtningekonventionen. sagerne angik i øvrigt ikke en
lovbestemt venteperiode som i den foreliggende sag, men tilfælde hvor sagsbehandlingen af
ansøgningerne om visum havde været urimeligt langvarig.
menneskerettighedsdomstolen fandt i dom af samme dato (10. juli 2014) i sagen senigo lon-
gue m.fl. mod frankrig, at der var sket en krænkelse af artikel 8 i et tilfælde, hvor de franske
myndigheder i forbindelse med en ansøgning om familiesammenføring havde rejst tvivl om,
hvorvidt ansøgeren var mor til to børn, som var efterladt alene i cameroun, og havde været
fire år om at tage stilling hertil. domstolen udtalte i denne sag, at beslutningsprocessen til
trods for statens skønsmargin ikke i tilstrækkelig grad havde sikret den smidighed, hurtighed
og effektivitet, der kræves for at overholde retten til respekt for familielivet. klageren i sagen
var ikke flygtning, men var kommet til frankrig ved familiesammenføring med sin ægtefælle.
sagen angik ikke den periode på 1 ½ år, som efter fransk ret skulle være forløbet, før hun
kunne ansøge om familiesammenføring, men alene den lange sagsbehandlingstid, efter at an-
søgningen var indgivet.
det følger af menneskerettighedsdomstolens praksis, at de faktorer, der skal tages i betragt-
ning ved afgørelsen af, om staten har pligt til at tillade familiesammenføring, er, i hvilket om-
fang der reelt er hindring af familielivet, omfanget af de forbindelser, de pågældende personer
har til den stat, der søges om familiesammenføring i, om der findes uoverstigelige forhindrin-
                                             - 28 -
ger for, at familien kan bo i de pågældende personers hjemland, og om der findes elementer
ved immigrationskontrollen eller betragtninger med hensyn til den offentlige orden, der taler
for en udelukkelse fra familiesammenføring, jf. bl.a. præmis 70 i dom af 28. september 2011 i
sagen nunez mod norge.
det fremgår af forarbejderne til udlændingelovens § 7, stk. 3, og § 9, stk. 1, nr. 1, litra d, at
udskillelse af den gruppe af personer, hvis beskyttelsesbehov er begrundet i de generelle for-
hold i hjemlandet (midlertidig beskyttelsesstatus efter § 7, stk. 3), og begrænsningen i adgan-
gen til familiesammenføring for denne gruppe er indført på baggrund af konflikten i syrien,
som har drevet millioner af mennesker på flugt, og som medførte en markant stigning i antal-
let af indrejste asylansøgere i danmark. det anføres endvidere i forarbejderne, at regeringen
ønsker at påtage sig et fælles ansvar og sikre denne gruppe asylansøgere beskyttelse, så længe
de har behov herfor, men at danmark ikke skal tage så mange flygtninge, at det truer sam-
menhængskraften i landet. det anføres herudover, at antallet af nytilkomne flygtninge har be-
tydning for, om integrationen efterfølgende kan lykkes, og at det er nødvendigt at sikre den
rigtige balance, så et godt og trygt samfund kan bevares.
højesteret finder på den anførte baggrund, at begrænsningen i adgangen til familiesammenfø-
ring er begrundet i hensyn, der kan varetages efter menneskerettighedskonventionens artikel
8.
spørgsmålet er herefter, om begrænsningen er nødvendig i et demokratisk samfund til vareta-
gelsen af de nævnte hensyn.
højesteret finder, at as situation ikke kan sammenlignes med de situationer, som den
europæiske menneskerettighedsdomstol har taget stilling til i sagerne tanda-muzinga mod
frankrig, mugenzi mod frankrig og senigo longue m.fl. mod frankrig. de to førstnævnte
sager angik konventionsflygtninge, og alle tre sager angik lang sagsbehandlingstid.
stillingtagen til, om udlændingenævnets afgørelse om afslag på familiesammenføring er for-
enelig med artikel 8, må herefter ske ud fra de generelle kriterier, som den europæiske
menneskerettighedsdomstol har opstillet, jf. sagen nunez mod norge, som er gengivet
ovenfor.
                                                - 29 -
a havde på tidspunktet for udlændingenævnets afgørelse haft opholdstilladelse i danmark i
ca. 1 år og 3 måneder. hans tilknytning til danmark var således begrænset, og hans
ægtefælle, b, har ingen tilknytning til danmark.
højesteret lægger til grund, at der er uoverstigelige forhindringer for, at ægteparret kan leve
sammen i syrien, idet a ved tilbagevenden til syrien – på grund af den særligt alvorlige
situation præget af vilkårlig voldsudøvelse og overgreb på civile – risikerer overgreb omfattet
af artikel 3. afslaget på familiesammenføring indebærer derfor reelt, at han er forhindret i at
leve sammen med sin ægtefælle, men hindringen i udøvelse af familielivet er dog alene
midlertidig.
det følger af flygtningenævnets afgørelse af 9. december 2015, at a ikke på grund af
konkrete og individuelle forhold har bragt sig i et sådant modsætningsforhold til de syriske
myndigheder eller til modstandere af regimet, at han vil være i risiko for forfølgelse eller
overgreb omfattet af udlændingelovens § 7, stk. 1, eller § 7, stk. 2, og at han ikke er kommet i
de syriske myndigheders eller andres søgelys på en sådan måde, at han er omfattet af disse
bestemmelser. han kan således vende tilbage til syrien ved en forbedring af de generelle
forhold i landet. hvis en sådan forbedring ikke sker inden for tre år fra det tidspunkt, hvor a
fik opholdstilladelse i danmark, vil han som udgangspunkt have ret til familiesammenføring
med sin ægtefælle. ansøgning herom kan indgives to måneder før, de tre år er gået, og
højesteret lægger til grund, at ansøgningen i givet fald som anført i lovens forarbejder vil
blive behandlet med henblik på, at sagen kan afgøres hurtigst muligt efter, at han har opholdt
sig tre år i landet, og der er truffet afgørelse om forlængelse af den midlertidige
opholdstilladelse efter § 7, stk. 3. hvis der, inden de tre år er gået, opstår ganske særlige
forhold som f.eks. alvorlig sygdom, der gør adskillelsen fra ægtefællen særligt indgribende,
vil der være mulighed for at opnå tilladelse til familiesammenføring efter udlændingelovens §
9 c, stk. 1.
på den anførte baggrund finder højesteret, at kravet om, at a som udgangspunkt skal have
haft opholdstilladelse i danmark i tre år, før han kan få familiesammenføring med sin
ægtefælle, ligger inden for den skønsmargin, der tilkommer staten ved afvejningen af
                                              - 30 -
hensynet til hans familieliv over for hensynet til de samfundsmæssige interesser, som kan
varetages efter artikel 8.
højesteret finder, at det faldende antal asylansøgere i 2016 og 2017 ikke kan føre til en anden
vurdering af, om udlændingenævnets afgørelse i forhold til a var berettiget. højesteret
bemærker herved, at det ved lov nr. 153 af 18. februar 2015, som indførte betingelsen om
opholdstilladelse i et år for at opnå familiesammenføring, blev bestemt, at der senest i
folketingsåret 2017/2018 skulle fremsættes forslag om revision af loven. ved lov nr. 102 af 3.
februar 2016, som ændrede betingelsen til opholdstilladelse i tre år, blev denne revi-
sionsklausul opretholdt. som begrundelse herfor anføres det i forarbejderne, at regeringen
fandt, at den ekstraordinære situation med et meget højt antal asylansøgere og ansøgninger
om familiesammenføring i danmark havde nødvendiggjort den stramning af reglerne, som
blev foreslået.
højesteret tiltræder herefter, at udlændingenævnets afgørelse ikke er i strid med den euro-
pæiske menneskerettighedskonventions artikel 8.
spørgsmålet om forskelsbehandling efter den europæiske menneskerettighedskonventions
artikel 14, jf. artikel 8
kravet om opholdstilladelse i tre år som betingelse for familiesammenføring gælder for perso-
ner, der som a har opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 3, hvor risikoen for
overgreb omfattet af menneskerettighedskonventionens artikel 3 ved tilbagevenden til
hjemlandet er begrundet i, at situationen i hjemlandet generelt er præget af vilkårlig
voldsudøvelse mod civile. i modsætning hertil stilles der ikke krav om opholdstilladelse i tre
år for udlændinge, der har opholdstilladelse efter § 7, stk. 1, fordi de er omfattet af
flygtningekonventionen, eller efter § 7, stk. 2, fordi de på grund af deres individuelle forhold
risikerer overgreb omfattet af artikel 3 ved tilbagevenden til hjemlandet.
menneskerettighedskonventionens artikel 14 forbyder forskelsbehandling med hensyn til de
rettigheder, der er omfattet af konventionen, på grund af bl.a. køn, race, farve, sprog, religion
mv. og ”ethvert andet forhold”.
                                              - 31 -
a har ikke ved udlændingenævnets afgørelse været udsat for forskelsbehandling på grundlag
af køn eller race eller andre af de forhold, der udtrykkeligt er opregnet i artikel 14. det
fremgår imidlertid af menneskerettighedsdomstolens praksis, at en persons
immigrationsstatus kan være ”ethvert andet forhold” som omfattet af artikel 14, jf. herved
præmis 45 i dom af 27. september 2011 i sagen bah mod storbritannien og præmis 44-47 i
dom af 6. november 2012 i sagen hode og abdi mod storbritannien. det fremgår endvidere,
at der er tale om forskelsbehandling i strid med artikel 14, hvis personer, der befinder sig i en
lignende eller sammenlignelig situation, får en mere fordelagtig behandling med hensyn til de
rettigheder, der er omfattet af konventionen, og denne forskelsbehandling ikke er objektivt og
rimeligt begrundet, dvs. hvis den ikke varetager et legitimt og anerkendelsesværdigt formål,
og hvis der ikke er en rimelig grad af proportionalitet mellem det anvendte middel og det
formål, der søges realiseret. det fremgår endelig, at staterne har en skønsmargin med hensyn
til, om og i hvilket omfang forskelle i situationer, der i øvrigt ligner hinanden, kan begrunde
en forskellig behandling, og at denne skønsmargin afhænger af omstændighederne, hvad
angår forskelsbehandlingen og baggrunden.
det fremgår af forarbejderne til udlændingelovens 9, stk. 1, nr. 1, litra d, at de forskellige reg-
ler om familiesammenføring for udlændinge med opholdstilladelse efter § 7, stk. 1 og 2, og
udlændinge, der som a har opholdstilladelse efter § 7, stk. 3, er begrundet i, at udlændinge
med opholdstilladelse efter § 7, stk. 1 og 2, er individuelt forfulgt – typisk på grund af en
konflikt med myndighederne eller andre i deres hjemland – hvorimod udlændinge, der
meddeles opholdstilladelse efter § 7, stk. 3, ikke er individuelt forfulgt, men på flugt fra
generelle forhold – f.eks. krig – i deres hjemland. de pågældende har således ikke en mere
konkret konflikt med nogen i hjemlandet, og det er i forarbejderne lagt til grund, at denne
persongruppe generelt set har et mere midlertidigt behov for beskyttelse end individuelt
forfulgte, idet situationen i hjemlandet hurtigt kan ændre karakter i retning af mere fredelige
forhold.
efter højesterets opfattelse er det tvivlsomt, om as situation er sammenlignelig med
situationen for udlændinge, der har opholdstilladelse efter udlændingelovens § 7, stk. 1 og 2,
fordi de ved tilbagevenden til hjemlandet risikerer forfølgelse på grund af individuelle
forhold. men selv om dette antages, finder højesteret, at forskellen i adgangen til
familiesammenføring, der som nævnt bygger på en vurdering af de forskellige persongruppers
                                                - 32 -
beskyttelsesbehov, må anses for objektivt og rimeligt begrundet inden for den skønsmargin,
der tilkommer staten i en sag, som angår forskelsbehandling på grund af immigrationsstatus.
højesteret finder således ikke grundlag for at tilsidesætte folketingets vurdering, hvorefter
beskyttelsesbehovet for personer omfattet af udlændingelovens § 7, stk. 3, ud fra en generel
betragtning er af mere midlertidig karakter end det behov for beskyttelse, som personer om-
fattet af § 7, stk. 1 og 2, har. at generelle forhold i hjemlandet, der har begrundet et midlerti-
digt beskyttelsesbehov, hurtigt kan ændre sig, illustreres af menneskerettighedsdomstolens
domme af 28. juni 2011 i sagen sufi og elmi mod storbritannien og af 5. september 2013 i sa-
gen k.a.b. mod sverige.
ved vurderingen af, om begrænsningen i as adgang til at få familiesammenføring i danmark
med sin ægtefælle er forenelig med artikel 14, jf. artikel 8, har højesteret endvidere lagt vægt
på, at hans adskillelse fra sin ægtefælle som anført ovenfor i afsnittet om artikel 8 alene er
midlertidig, og at han, hvis der foreligger ganske særlige grunde, kan opnå
familiesammenføring på et tidligere tidspunkt.
højesteret tiltræder på den anførte baggrund, at udlændingenævnets afgørelse heller ikke er i
strid med den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 14, jf. artikel 8.
konklusion
højesteret tiltræder, at udlændingenævnets afgørelse ikke er ugyldig, og at nævnets påstand
om frifindelse derfor er taget til følge.
højesteret stadfæster herefter landsrettens dom.
                                       thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 50.000 kr. til udlændingenævnet.
                                             - 33 -
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsi-
gelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
