                              højesterets dom
                        afsagt torsdag den 13. september 2018
sag 190/2017
(2. afdeling)
tdc a/s
(advokat arne møllin ottosen)
mod
skatteministeriet
(advokat sune fugleholm)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 10. afdeling den 1. september 2017.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: lene pagter kristensen, marianne højgaard
pedersen, poul dahl jensen, henrik waaben, michael rekling, kurt rasmussen og anne
louise bormann.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
tdc a/s har for højesteret fastholdt anmodningen om præjudiciel forelæggelse for eu-
domstolen.
retsgrundlag
eu-domstolen har i en række domme udtalt sig om forholdet mellem nationale søgsmålsfri-
ster og forældelsesregler og det eu-retlige effektivitetsprincip. domstolen har herunder taget
stilling til tilfælde, hvor disse frister indebærer, at et krav på tilbagebetaling af afgifter opkræ-
vet i strid med eu-retten er forældet på det tidspunkt, hvor eu-domstolen fastslår, at den
nationale lovgivning og eventuelt tillige en dom afsagt af en national domstol som sidste in-
stans er i strid med eu-retten.
                                               - 2 -
af eu-domstolens dom af 17. juli 1997 i sag c-90/94 (haahr) fremgår bl.a.:
     ”46. i denne forbindelse bemærkes indledningsvist, at ifølge fast retspraksis tilkommer
     det hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte processuelle regler for sager om
     tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb, når der ikke er udstedt fællesskabsbestemmelser
     på området, dog således, at disse bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem,
     der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret, og at de i praksis i intet
     tilfælde må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder,
     der tillægges i henhold til fællesskabsretten (jf. bl.a. dom af 14.12.1995, sag c-312/93,
     peterbroeck, sml. i, s. 4599, præmis 12, og af 8.2.1996, sag c-212/94, fmc m.fl., sml.
     i, s. 389, præmis 71).
     47. denne retspraksis finder også anvendelse på nationale frister for indgivelse af søgs-
     mål (jf., ud over de allerede nævnte domme i fmc-sagen og emmott-sagen, bl.a. dom-
     me af 16.12.1976, sag 33/76, rewe, sml. s. 1989, og sag 45/76, comet, sml. s. 2043).
     48. endvidere bemærkes, at det følger af retspraksis, og navnlig af de nævnte domme i
     rewe- og comet-sagerne, at en fastsættelse af rimelige frister for indgivelse af søgsmål
     som udtryk for et grundlæggende retssikkerhedsprincip opfylder de to ovennævnte be-
     tingelser og navnlig ikke kan antages i praksis at gøre det umuligt eller uforholdsmæs-
     sigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til fællesskabsretten, selv
     om sådanne frister, når de er udløbet, medfører, at sagen helt eller delvis afvises.
     49. endelig bemærkes, at en forældelsesfrist på fem år, således som den der omhandles i
     hovedsagen, må betegnes som rimelig.
     50. det følger af det anførte, at det på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin ikke
     er i strid hermed, at en sådan frist finder anvendelse på tilbagesøgningskrav, der støttes
     på en krænkelse af traktatens artikel 95, selv om dette helt eller delvis bevirker, at tilba-
     gesøgningen ikke kan gennemføres.”
af dom af 2. december 1997 i sag c-188/95 (fantask) fremgår bl.a.:
     ”47. som domstolen har henvist til i præmis 39 i den foreliggende dom, tilkommer det
     efter fast retspraksis hver medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte processuelle
     regler for sager om tilbagesøgning af urigtigt erlagte beløb, når der ikke er udstedt fæl-
     lesskabsbestemmelser på området, dog således at disse bestemmelser ikke må være
     mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national
     ret, og at de i praksis ikke må gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at ud-
     øve de rettigheder, der tillægges i henhold til fællesskabets retsorden.
     48. hermed har domstolen anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten at fast-
     sætte rimelige, præklusive søgsmålsfrister af retssikkerhedshensyn såvel i den afgifts-
     pligtiges som den berørte myndigheds interesse. sådanne frister kan ikke antages i prak-
     sis at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der til-
     lægges i henhold til fællesskabets retsorden, selv om sådanne frister, når de er udløbet,
     medfører, at sagen helt eller delvis afvises (jf. bl.a. domme af 16.12.1976, sag 33/76,
                                               - 3 -
      rewe, sml. s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, comet, sml. s. 2043, præmis 17 og 18,
      samt dom af 10.7.1997, sag c-261/95, palmisani, endnu ikke trykt i samling af afgø-
      relser, præmis 28).
      49. i denne henseende må forældelsesfristen på fem år i dansk ret betegnes som rimelig
      (dom af 17.7.1997, sag c-90/94, haahr petroleum, endnu ikke trykt i samling af afgø-
      relser, præmis 49). det fremgår desuden, at fristen finder anvendelse uden forskel på
      søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, og søgsmål, der støttes på intern ret.
      50. i emmott-dommens præmis 23 fastslog domstolen ganske vist, at indtil et direktiv
      er korrekt gennemført, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke påberåbe sig, at
      en sag, som en borger har anlagt imod den med det formål at beskytte rettigheder, som
      direktivet giver ham, er anlagt for sent, og at en søgsmålsfrist efter national ret først kan
      begynde at løbe fra dette tidspunkt.
      51. som det er bekræftet i dom af 6. december 1994, sag c-410/92, johnson (sml. i, s.
      5483, præmis 26), følger det af dommen af 27. oktober 1993 i sag c-338/91, steen-
      horst-neerings (sml. i, s. 5475), at afgørelsen i dommen i emmott-sagen var begrundet
      i de særlige omstændigheder i denne, idet en afvisning af sagsøgerens krav ville være
      ensbetydende med, at hun var fuldstændig afskåret fra at påberåbe sig sin ret til ligebe-
      handling efter et fællesskabsdirektiv (jf. også haahr petroleum-dommen, præmis 52, og
      dom af 17.7.1997, forenede sager c-114/95 og c-115/95, texaco og olieselskabet
      danmark, endnu ikke trykt i samling af afgørelser, præmis 48).
      52. det syvende spørgsmål må herefter besvares med, at fællesskabsretten på sit nuvæ-
      rende udviklingstrin ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemført direktivet
      korrekt, at afskære tilbagebetalingskrav vedrørende gebyrer, der er opkrævet i strid med
      direktivet, under henvisning til en national forældelsesfrist, der regnes fra det tidspunkt,
      hvor de pågældende gebyrer kunne kræves betalt, når en sådan frist ikke er mindre gun-
      stig for søgsmål, der støttes på fællesskabsretten, end for søgsmål, der støttes på intern
      ret, og den ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de
      rettigheder, der tillægges i henhold til fællesskabets retsorden.”
i dom af 15. april 2010 i sag c-542/08 (barth) har domstolen taget stilling til den situation, at
den borger, hvis krav nu var delvis forældet, havde undladt at gøre sit krav gældende ved
domstolene som følge af, at der forelå en klar national lovbestemmelse, og at han derfor ikke
forventede at få medhold. i denne dom udtalte domstolen bl.a.:
      ”28. for så vidt angår effektivitetsprincippet har domstolen anerkendt, at det er forene-
      ligt med eu-retten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive
      søgsmålsfrister til beskyttelse af både den berørte og den pågældende myndighed. så-
      danne frister kan ikke antages at gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt i
      praksis at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til eu-retten. herved findes en
      national præklusiv frist på tre år ikke at være urimelig (jf. i denne retning aprile-
      dommen, præmis 19, og dom af 24.3.2009, sag c-445/06, danske slagterier, endnu ikke
      trykt i samling af afgørelser, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
                                            - 4 -
29. da der ikke foreligger særlige omstændigheder, som er bragt til domstolens kend-
skab, kan en forældelsesbestemmelse som den, der gøres gældende over for sagsøgeren
i hovedsagen, og som foreskriver en treårig forældelsesfrist, som kan forlænges med ni
måneder, ikke anses for at være i strid med effektivitetsprincippet.
30. denne fortolkning afkræftes ikke af den omstændighed, at virkningerne af köbler-
dommen går tilbage til det tidspunkt, hvor den fortolkede bestemmelse trådte i kraft, ef-
tersom virkningerne ikke er blevet tidsmæssigt begrænset af domstolen. anvendelsen
af en processuel regel som den i hovedsagen omhandlede forældelsesfrist må således
ikke forveksles med en begrænsning af virkningerne af en dom, hvorved domstolen for-
tolker en eu-retlig bestemmelse (jf. i denne retning dom af 15.9.1998, sag c-231/96,
edis, sml. i, s. 4951, præmis 17 og 18).
31. sagsøgeren i hovedsagen og kommissionen har imidlertid anført, at den østrigske
lovgiver ved en klar lovbestemmelse har udelukket, at der kan tages hensyn til beskæf-
tigelsesperioder ved universiteter i andre medlemsstater end republikken østrig.
32. ifølge sagsøgeren i hovedsagen og kommissionen må universitetsprofessorer, som
kan føre bevis for anciennitetsperioder opnået ved sådanne universiteter, under disse
omstændigheder forvente ikke at få medhold i deres anmodninger om anerkendelse af
disse perioder med henblik på tildelingen af det særlige anciennitetstillæg. den østrig-
ske lovgivers adfærd har således afholdt universitetsprofessorer, som i princippet havde
ret til dette tillæg, fra i tide at indgive den nødvendige anmodning med henblik på op-
fyldelse af denne ret.
33. det bemærkes imidlertid, at eu-retten ikke forbyder en medlemsstat at fastsætte en
forældelsesfrist for en anmodning om tildeling af et særligt anciennitetstillæg som det i
hovedsagen omhandlede, som i strid med eu-bestemmelserne ikke er blevet tildelt, og-
så selv om denne medlemsstat ikke har ændret de nationale bestemmelser for at bringe
dem i overensstemmelse med disse bestemmelser. det forholder sig kun anderledes,
hvis de nationale myndigheders adfærd sammenholdt med en forældelsesfrist har været
ensbetydende med, at en person har været fuldstændig afskåret fra at gøre sine rettighe-
der gældende ved de nationale domstole (jf. i denne retning aprile-dommen, præmis 43
og 45).
34. dette er imidlertid ikke tilfældet i hovedsagen.
…
36. desuden fremgår det ikke af sagsakterne fremlagt for domstolen, at anvendelsen
over for sagsøgeren i hovedsagen af en sådan forældelsesfrist skyldtes ukorrekte oplys-
ninger, som han med vilje var blevet givet af de kompetente nationale myndigheder (jf.
analogt dom af 1.12.1998, sag c-326/96, levez, sml. i, s. 7835, præmis 34). som den
franske regering med rette har anført, kan den omstændighed, at der tidligere fandtes en
klar lovgivning, som var i strid med fællesskabsretten, ikke sidestilles med, at der er
blevet givet sådanne ukorrekte oplysninger, idet det ellers – i strid med hvad der frem-
går af denne doms præmis 33 – ville være umuligt at anvende enhver form for forældel-
sesfrist under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen.”
                                                - 5 -
det krav på efterbetaling af et løntillæg, som barth var blevet nægtet i strid med eu-retten,
blev fremsat efter, at domstolen i dom af 30. september 2003 i sag c-224/01 (köbler) havde
udtalt, at den østrigske lovbestemmelse herom var i strid med eu-retten. eu-domstolen tog i
denne dom endvidere stilling til betydningen af, at den østrigske verwaltungsgerichtshof, som
var sidste instans, havde afvist at forelægge spørgsmålet præjudicielt for eu-domstolen. af
denne dom fremgår bl.a.:
      ”7. under den retssag, som gerhard köblers krav gav anledning til, forelagde verwal-
      tungsgerichtshof (østrig) ved kendelse af 22. oktober 1997 domstolen en anmodning
      om præjudiciel afgørelse, der på domstolens justitskontor blev registreret som sag c-
      382/97.
      8. ved skrivelse af 11. marts 1998 spurgte domstolens justitssekretær verwaltungs-
      gerichtshof, om retten fandt det nødvendigt at opretholde den præjudicielle anmodning,
      når hensås til dommen af 15. januar 1998, schöning-kougebetopoulou (sag c-15/96,
      sml. i, s. 47).
      9. ved kendelse af 25. marts 1998 anmodede verwaltungsgerichtshof parterne i den for
      retten indbragte sag om at fremsætte deres bemærkninger til forespørgslen fra domsto-
      lens justitssekretær med en foreløbig tilkendegivelse om, at den umiddelbart mente, at
      det retlige problem, som var blevet rejst i den nævnte præjudicielle sag, var blevet af-
      gjort til gerhard köblers fordel.
      10. ved kendelse af 24. juni 1998 trak verwaltungsgerichtshof den præjudicielle an-
      modning tilbage, og ved dom af samme dato forkastede den gerhard köblers påstand
      med den begrundelse, at det særlige anciennitetstillæg var en loyalitetsydelse, der objek-
      tivt set kunne begrunde en fravigelse af de fællesskabsretlige bestemmelser om arbejds-
      kraftens frie bevægelighed.
      …
      117. når henses til for det første, at verwaltungsgerichtshof ændrede sin fortolkning af
      national ret, idet den efter at have fået tilsendt schöning-kougebetopoulou-dommen be-
      tegnede den i gg’s § 50a omhandlede foranstaltning som en loyalitetsydelse, og for det
      andet, at domstolen endnu ikke havde haft lejlighed til at tage stilling til, hvorvidt en
      hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed forårsaget af en loyalitetsydelse, kunne
      være berettiget, burde verwaltungsgerichtshof derfor have opretholdt anmodningen om
      præjudiciel afgørelse.
      …
      121. det skal for det første fastslås, at tilsidesættelsen af de fællesskabsbestemmelser,
      som er nævnt i svaret på det tredje spørgsmål, ikke i sig selv vil kunne anses for åben-
      bar.
      …
      123. for det andet er den omstændighed, at den omhandlede nationale ret, som fastslået
      i nærværende doms præmis 118, burde have opretholdt anmodningen om præjudiciel
                                                - 6 -
     afgørelse, ikke tilstrækkelig til at ændre denne konklusion. i den foreliggende sag be-
     sluttede verwaltungsgerichtshof at trække anmodningen om præjudiciel afgørelse tilba-
     ge, fordi den mente, at det spørgsmål vedrørende fællesskabsretten, som der skulle tages
     stilling til i sagen, allerede var blevet besvaret ved schöning-kougebetopoulou-
     dommen. det er således den urigtige fortolkning af nævnte dom, der førte til, at verwal-
     tungsgerichtshof ikke længere anså det for nødvendigt at forelægge dette fortolknings-
     spørgsmål for domstolen.
     …
     126. det fjerde og det femte spørgsmål skal således besvares med, at en tilsidesættelse
     af fællesskabsretten, som den tilsidesættelse, der under de i hovedsagen omhandlede
     omstændigheder foreligger ved verwaltungsgerichtshofs dom af 24. juni 1998, ikke har
     den åbenbare karakter, der er en betingelse for, at en medlemsstat i henhold til fælles-
     skabsretten ifalder ansvar for en afgørelse, som en af denne stats retsinstanser har truffet
     som sidste instans.”
af dom af 19. maj 2011 i sag c-452/09 (iaia) fremgår bl.a.:
     ”15. med disse spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere
     bestemt oplyst, dels om eu-retten giver en medlemsstat adgang til at fremsætte indsi-
     gelse om forældelse i relation til udøvelse af rettigheder, der følger af et direktiv, eller i
     relation til fremsættelse af krav om erstatning for den skade, som følger af en manglen-
     de korrekt gennemførelse af direktivet inden for fristen, dels om en sådan adgang i givet
     fald først foreligger fra det tidspunkt, hvor domstolen fastslår, at fællesskabsretten er
     tilsidesat.
     16. ifølge fast retspraksis tilkommer det, når der ikke findes eu-retlige bestemmelser på
     området, hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter
     og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af den fulde beskyttelse af
     de rettigheder, som eu-retten medfører for borgerne, men disse regler må dog ikke væ-
     re mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national
     ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller ufor-
     holdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til unionens
     retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. dom af 17.7.1997, forenede sager c-114/95 og c-
     115/95, texaco og olieselskabet danmark, sml. i, s. 4263, præmis 41, af 11.7.2002,
     sag c-62/00, marks & spencer, sml. i, s. 6325, præmis 34, samt af 24.3.2009, sag c-
     445/06, danske slagterier, sml. i, s. 2119, præmis 31).
     17. for så vidt angår sidstnævnte princip har domstolen anerkendt det som foreneligt
     med eu-retten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmåls-
     frister til beskyttelse af både den skattepligtige og den pågældende myndighed. sådanne
     frister kan nemlig ikke antages at gøre det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt van-
     skeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til eu-retten, selv om udløbet af
     disse frister i sagens natur medfører en hel eller delvis afvisning af sagen (jf. dom af
     17.7.1997, sag c-90/94, haahr petroleum, sml. i, s. 4085, præmis 48, af 2.12.1997, sag
     c-188/95, fantask m.fl., sml. i, s. 6783, præmis 48, af 15.9.1998, sag c-231/96, edis,
     sml. i, s. 4951, præmis 35, samt marks & spencer-dommen, præmis 35).
                                           - 7 -
18. for så vidt angår begyndelsestidspunktet for forældelsesfristen har domstolen vel
fastslået, at indtil direktivet er korrekt gennemført, kan den medlemsstat, som undlader
dette, ikke påberåbe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formål at
beskytte rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, da søgsmålsfristen
efter national ret først kan begynde at løbe fra dette tidspunkt (emmott-dommen, præ-
mis 23).
19. domstolen har dog i senere praksis anerkendt, at den berørte medlemsstat kan frem-
sætte en indsigelse om forældelse over for søgsmål, selv om den på tidspunktet for sa-
gens anlæg endnu ikke har gennemført direktivet korrekt, idet den har udtalt, at afgørel-
sen i emmott-sagen var begrundet i denne sags særlige omstændigheder, hvorefter en
afvisning af sagsøgeren i hovedsagens krav ville være ensbetydende med, at hun var
fuldstændig afskåret fra at påberåbe sig sine rettigheder efter et direktiv (jf. dom af
27.10.1993, sag c-338/91, steenhorst-neerings, sml. i, s. 5475, af 6.12.1994, sag c-
410/92, johnson, sml. i, s. 5483, dommen i sagen fantask m.fl., præmis 50-52, af
17.6.2004, sag c-30/02, recheio – cash & carry, sml. i, s. 6051, samt danske slagte-
rier-dommen, præmis 53-56).
20. i den sag, der førte til emmott-dommen, havde de nationale myndigheders adfærd
nemlig hindret sagsøgeren i hovedsagen i ved en retssag at gennemtvinge sine rettighe-
der efter det omhandlede direktiv (præmis 10-14, jf. ligeledes i denne retning steen-
horst-neerings-dommen, præmis 20, og johnson-dommen, præmis 27).
21. det følger heraf, at eu-retten ikke afskærer en national myndighed fra at påberåbe
sig udløbet af en rimelig søgsmålsfrist, medmindre den ved sin adfærd er skyld i, at sa-
gen er anlagt for sent, og således fratager sagsøgeren i hovedsagen sin mulighed for at
gøre sine rettigheder i henhold til et eu-direktiv gældende for de nationale domstole (jf.
i denne retning edis-dommen, præmis 48, og dom af 17.11.1998, sag c-228/96, aprile,
sml. i, s. 7141, præmis 43, jf. også analogt dom af 27.2.2003, sag c-327/00, santex,
sml. i, s. 1877, præmis 57-61, og af 15.4.2010, sag c-542/08, barth, endnu ikke trykt i
samling af afgørelser, præmis 33-36).
22. der må også peges på fast retspraksis om, at domstolens eventuelle fastslåelse af, at
eu-retten er blevet tilsidesat, principielt er uden betydning for begyndelsestidspunktet
for forældelsesfristen (jf. i denne retning edis-dommen, præmis 20, recheio – cash &
carry-dommen, præmis 23, samt danske slagterier-dommen, præmis 36-39).
23. det forholder sig så meget desto mere således, når tilsidesættelsen af eu-retten var
ganske utvivlsom, således som det er tilfældet i hovedsagen. i en sådan situation er det
nemlig ikke nødvendigt, at denne tilsidesættelse fastslås af en retsinstans, for at de på-
gældende får fuldt kendskab til deres rettigheder. fastsættelsen af fristens begyndelses-
tidspunkt, før det er blevet fastslået af en retsinstans, gør det således ikke praktisk umu-
ligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at sikre rettighederne i henhold til eu-retten.
24. henset til ovenstående betragtninger, skal de præjudicielle spørgsmål besvares med,
at eu-retten ikke afskærer en medlemsstat fra at påberåbe sig udløbet af en rimelig
søgsmålsfrist i relation til en sag, der er anlagt af en borger med henblik på at sikre ret-
tighederne i henhold til et direktiv, selv om medlemsstaten ikke har gennemført dette
korrekt, forudsat at den ikke ved sin adfærd er skyld i, at sagen er anlagt for sent. dom-
stolens fastslåelse af, at eu-retten er blevet tilsidesat, er uden betydning for begyndel-
sestidspunktet for forældelsesfristen, når tilsidesættelsen er ganske utvivlsom.”
                                               - 8 -
i dom af 8. september 2011 i de forenede sager c-89/10 (q-beef) og c-96/10 (bosschaert)
har domstolen udtalt bl.a.:
     ”50. domstolen har dog i sin retspraksis efter emmott-dommen anerkendt, at den berør-
     te medlemsstat kan fremsætte en indsigelse om forældelse over for søgsmål, selv om
     den på tidspunktet for sagens anlæg endnu ikke har gennemført det pågældende direktiv
     korrekt, idet den har udtalt, at afgørelsen i emmott-sagen var begrundet i denne sags
     særlige omstændigheder, hvorefter en afvisning af sagsøgeren i hovedsagens krav ville
     være ensbetydende med, at hun var fuldstændig afskåret fra at påberåbe sig sine ret-
     tigheder efter et direktiv (jf. dommen i sagen iaia m.fl., præmis 19 og den deri nævnte
     retspraksis).
     51. i denne henseende har domstolen præciseret, at eu-retten ikke afskærer en national
     myndighed fra at påberåbe sig udløbet af en rimelig søgsmålsfrist, medmindre nationale
     myndigheders adfærd i forbindelse med eksistensen af en forældelsesfrist fuldstændigt
     fratager en person muligheden for at gøre sine rettigheder gældende for de nationale
     domstole (jf. i denne retning barth-dommen, præmis 33, samt dommen i sagen iaia
     m.fl., præmis 21).”
i dom af 28. januar 2015 i sag c-417/13 (gotthard starjakob) udtalte domstolen bl.a.:
     ”64. hvad angår forældelsesfristens begyndelsestidspunkt har domstolen fastslået, at
     det principielt henhører under national ret, og domstolens eventuelle fastslåelse af, at
     eu-retten er blevet tilsidesat, er principielt uden betydning for begyndelsestidspunktet
     for den nævnte frist (dom pohl, eu:c:2014:12, præmis 31 og den deri nævnte retsprak-
     sis).
     65. det bemærkes følgelig, at datoen for afsigelsen af dom hütter (eu:c:2009:381)
     dermed ikke har nogen betydning for begyndelsestidspunktet for den i hovedsagen om-
     handlede forældelsesfrist og er uden betydning for vurderingen af, om effektivitetsprin-
     cippet er overholdt i den foreliggende sag (jf. i denne retning, dom pohl, eu:c:2014:12,
     præmis 32).
     …
     69. i betragtning af det ovenstående skal det sjette spørgsmål besvares med, at effektivi-
     tetsprincippet skal fortolkes således, at det i et tilfælde som det i hovedsagen omhandle-
     de ikke er til hinder for, at en national forældelsesfrist for rettigheder, der støttes på eu-
     retten, begynder at løbe før tidspunktet for domstolens afsigelse af en dom, som har af-
     klaret retsstillingen på området.”
i dom af 20. december 2017 i sag c-500/16 (caterpillar) har domstolen taget stilling til an-
vendelse af en femårig forældelsesfrist på krav på tilbagebetaling af moms, som var opkrævet
                                                - 9 -
i strid med eu-retten. under denne sag anførte den virksomhed, som gjorde krav på tilbage-
betaling, at virksomheden havde været afskåret fra at forfølge sit krav tidligere som følge af
en dom i en anden sag fra landets øverste forvaltningsdomstol. domstolen udtalte bl.a.:
       ”45. det bemærkes for det tredje, at ifølge domstolen afskærer eu-retten ikke en natio-
       nal myndighed fra at påberåbe sig udløbet af en rimelig søgsmålsfrist, medmindre nati-
       onale myndigheders adfærd i forbindelse med eksistensen af en forældelsesfrist fuld-
       stændigt fratager en person muligheden for at gøre sine rettigheder gældende for de na-
       tionale domstole (jf. i denne retning dom af 8.9.2011, q-beef og bosschaert, c-89/10
       og c-96/10, eu:c:2011:555, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
       46. derfor skal det undersøges, om en afgiftspligtig person under omstændigheder som
       de i hovedsagen omhandlede anses for at være blevet forhindret i at gøre sine rettighe-
       der gældende for de nationale domstole.
       47. caterpillar har for at gøre gældende, at selskabet er blevet frataget muligheden for at
       udøve sine rettigheder, i denne henseende påberåbt sig dels en dom i en sag, hvor sel-
       skabet ikke var part, fra naczelny sąd administracyjny (øverste domstol i forvaltnings-
       retlige sager, polen), dels en meddelelse fra skatteinspektoratets direktør, stilet til ca-
       terpillar, hvori denne meddelte sin hensigt om at foretage en afgiftskontrol vedrørende
       perioden fra december 2005 til december 2006.
       48. under den mundtlige forhandling for domstolen har caterpillar gjort gældende, at
       kendskabet til en dom fra polens øverste forvaltningsdomstol, som gik selskabet imod,
       sammenholdt med meddelelsen om en forestående afgiftskontrol, var bestemmende for
       selskabets afgørelse om at betale de til afgiftsrestancerne svarende beløb til skattemyn-
       digheden. caterpillar har forklaret, at selskabet var overbevist om, at en anfægtelse af
       foreneligheden med eu-retten af opkrævningen af moms for forsikringsomkostninger
       ved leasingkontrakter i denne forbindelse var ”nyttesløs”.
       49. den subjektive vurdering om ikke at kunne handle på anden måde end ved at betale
       moms af forsikringsomkostninger ved leasingkontrakter kan imidlertid ikke sidestilles
       med, at det var objekt umuligt at handle på anden måde.
       [49. however, the subjective conviction not to be able to act other than by paying the
       vat relating to the insurance costs connected with lease contracts cannot be treated as
       an objective impossibility to act otherwise.]
       50. i den foreliggende sag havde caterpillar nemlig mulighed for at nægte at betale af-
       giftsrestancen, eftersom selskabet oprindeligt havde betragtet disse forsikringsomkost-
       ninger som momsfritagne, og at bestride ethvert betalingspåkrav gennem en retssag, el-
       ler at betale afgiftsrestancen og indbringe sagen for en national domstol for at opnå til-
       bagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld under overholdelse af nævnte
       forældelsesfrist, uden at afvente en eventuel fortolkning fra domstolen af momsdirekti-
       vets bestemmelser. det må imidlertid konstateres, at caterpillar ikke har gjort brug af
       nogen af disse muligheder.
       51. det følger heraf, at afsigelsen af domstolens dom af 17.1.2013, bgż leasing (c-
       224/11, eu:c:2013:15), som skete efter udløbet af den forældelsesfrist, som er fastsat i
                                              - 10 -
     skatte- og afgiftslovens artikel 70, stk. 1, ikke gør det muligt at konkludere, at sagsøge-
     ren i hovedsagen ikke kunne gøre sine rettigheder gældende før udløbet af denne frist.
     52. henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares
     med, at ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, sammenholdt med artikel 4,
     stk. 3, teu, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for en national lovgivning
     som den i hovedsagen omhandlede, der gør det muligt at afvise et krav om tilbagebeta-
     ling af for meget opkrævet moms, når dette krav er blevet fremsat af den afgiftspligtige
     person efter udløbet af en forældelsesfrist på fem år, selv om det følger af en dom fra
     domstolen afsagt efter udløbet af nævnte frist, at den moms, som var genstand for
     nævnte krav om tilbagebetaling, ikke skulle svares.”
vedrørende spørgsmålet om genoptagelse af en endelig forvaltningsafgørelse har domstolen i
dom af 13. januar 2004 i sag c-453/00 (kühne og heitz) udtalt bl.a.:
     ”24. det bemærkes, at retssikkerheden er et af de grundlæggende principper, der er an-
     erkendt i fællesskabsretten. den endelige karakter af en forvaltningsafgørelse, der er
     blevet endelig ved udløbet af en rimelig søgsmålsfrist eller ved udtømning af de til rå-
     dighed stående retsmidler, bidrager til retssikkerheden, og det er derfor ikke et krav ef-
     ter fællesskabsretten, at et forvaltningsorgan som udgangspunkt er forpligtet til at om-
     gøre en forvaltningsafgørelse, der er blevet endelig.
     25. den nationale ret har imidlertid påpeget, at et forvaltningsorgan efter nederlandsk
     ret i princippet altid har kompetence til at omgøre en endelig forvaltningsafgørelse, for-
     udsat at dette ikke er til skade for tredjemands interesser, og at en sådan kompetence in-
     debærer, at der under visse omstændigheder også kan bestå en pligt til at omgøre en så-
     dan afgørelse, selv om det kompetente forvaltningsorgan efter nederlandsk ret ikke er
     forpligtet til systematisk at omgøre endelige forvaltningsafgørelser, med henblik på at
     efterkomme en senere retspraksis. den nationale rets spørgsmål er, om der under de i
     hovedsagen foreliggende omstændigheder efter fællesskabsretten består en pligt til at
     omgøre en endelig forvaltningsafgørelse.
     …
     28. i betragtning af det ovenfor anførte bør det præjudicielle spørgsmål besvares med, at
     samarbejdsprincippet i henhold til artikel 10 ef påbyder et forvaltningsorgan, der er
     blevet forelagt en anmodning herom, at genoptage en endelig forvaltningsafgørelse med
     henblik på at tage hensyn til en fortolkning af den relevante bestemmelse, som domsto-
     len i mellemtiden har foretaget, såfremt
     – forvaltningsorganet efter national ret har kompetence til at omgøre afgørelsen
     – den pågældende afgørelse er blevet endelig som følge af en dom afsagt af en national
     ret, der traf afgørelse som øverste instans
     – den nævnte dom i betragtning af en efterfølgende praksis fra domstolen er baseret på
     en urigtig fortolkning af fællesskabsretten, der blev foretaget, uden at domstolen var
     blevet forelagt en præjudiciel anmodning i medfør af artikel 234, stk. 3, ef, og
                                                - 11 -
       – den berørte part ufortøvet efter at have fået kendskab til denne praksis har rettet hen-
       vendelse til forvaltningsorganet.”
i dom af 19. september 2006 i de forenede sager c-392/04 (i-21 germany) og c-422/04 (ar-
cor) har domstolen om den situation, at en virksomhed ikke havde udtømt de retsmidler, der
stod til rådighed for at anfægte en forvaltningsafgørelse, som var i strid med eu-retten, udtalt
bl.a.:
       ”53. den sag, der lå til grund for kühne & heitz-dommen, er imidlertid helt forskellig
       fra de i hovedsagen omhandlede sager. virksomheden kühne & heitz havde nemlig ud-
       tømt alle de retsmidler, der stod til dens rådighed, mens i-21 og arcor i hovedsagerne
       ikke har benyttet sig af deres ret til at anfægte de gebyrafgørelser, som de har været
       genstand for.
       54. følgelig er kühne & heitz-dommen i modsætning til den opfattelse, i-21 har forsva-
       ret, ikke relevant med henblik på at afgøre, om et forvaltningsorgan i en situation som
       den i hovedsagerne omhandlede er forpligtet til at genoptage afgørelser, der er blevet
       endelige.
       …
       58. hvad for det første angår effektivitetsprincippet kræver dette, at de bestemmelser,
       der finder anvendelse for så vidt angår behandlingen af gebyrafgørelser, som støttes på
       en ordning, der er uforenelig med artikel 11, stk. 1, i direktiv 97/13, ikke må gøre det
       umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i hen-
       hold til direktivet.
       59. det følger således heraf, at de berørte virksomheder kan anfægte sådanne afgørelser
       inden for en rimelig frist, der regnes fra meddelelsen af de nævnte afgørelser, og kan
       gøre deres rettigheder efter fællesskabsretten, bl.a. i henhold til artikel 11, stk. 1, i direk-
       tiv 97/13, gældende.
       60. i de omhandlede hovedsager er det ikke blevet fremført, at bestemmelserne om ad-
       gang til prøvelse og navnlig den i så henseende fastsatte frist på en måned var urimeli-
       ge.”
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, som landsretten har anført, tiltræder højesteret, at der på baggrund af eu-
domstolens praksis ikke foreligger en sådan tvivl om forståelsen af det eu-retlige effektivi-
tetsprincip i relation til anvendelsen af de danske forældelsesregler i denne sag, at der er
grundlag for at forelægge præjudicielle spørgsmål for eu-domstolen. højesteret tiltræder
                                              - 12 -
endvidere af de grunde, som landsretten har anført, at fristen for forældelse af tdc a/s’ krav
ikke er suspenderet i medfør af effektivitetsprincippet, og at kravet derfor er forældet.
højesteret stadfæster derfor dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal tdc a/s betale 500.000 kr. til skatteministeriet.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
