                             højesterets dom
                       afsagt torsdag den 11. december 2014
sag 89/2014
sydøstjyllands politi
(kammeradvokaten ved advokat sanne h. christensen)
mod
a
(advokat niels lindeborg johansen, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten i kolding den 26. november 2012 og af vestre
landsrets 6. afdeling den 7. februar 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, thomas rørdam, hanne
schmidt, lars hjortnæs og jan schans christensen.
sagen er behandlet skriftligt, jf. retsplejelovens § 387.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
supplerende sagsfremstilling
det fremgår af sagen, at sydøstjyllands politi ved brev af 26. november 2008 meddelte a, at
erstatningsnævnet den 11. august 2008 havde tilkendt b 139.630,39 kr. i godtgørelse for svie
og smerte, tabt arbejdsfortjeneste og erstatning for helbredelsesudgifter, og at sydøstjyllands
politi den 22. maj 2009 meddelte a, at erstatningsnævnet den 27. juni 2008 havde tilkendt b
805,75 kr. i erstatning for tøj. a blev anmodet om at fremkomme med sine eventuelle be-
mærkninger til spørgsmålet om regres mod ham for beløbene på 139.630,39 kr. og 805,75 kr.
ved brev af 14. april 2010 meddelte sydøstjyllands politi a, at erstatningsnævnet havde til-
kendt b yderligere 38.019,71 kr. i godtgørelse for varigt mén, og anmodede om as eventuelle
                                                 - 2 -
bemærkninger til spørgsmålet om regres for beløbet. som svar på sydøstjyllands politis hen-
vendelser tilkendegav a, at han var uretfærdigt dømt og derfor ikke ville betale noget.
ved afgørelse meddelt a i brev af 5. januar 2011 tiltrådte rigspolitiet, at der kunne rettes et
regreskrav mod ham (på daværende tidspunkt opgjort til 178.455,85 kr.).
retsgrundlag
i offererstatningsloven hedder det bl.a.:
       ”§ 6 a. ved afgørelser om erstatning efter denne lov finder dansk rets almindelige regler
       om skadevolderens erstatningsansvar, herunder om nedsættelse eller bortfald af erstat-
       ning på grund af skadelidtes eller afdødes medvirken til skaden eller accept af risikoen
       for skade, tilsvarende anvendelse.
       § 7. erstatning ydes ikke, i det omfang skaden godtgøres af skadevolderen eller dækkes
       af forsikringsydelser eller andre ydelser, der har karakter af virkelig skadeserstatning.
       stk. 2. erstatning ydes ikke til dækning af regreskrav mod skadevolderen.
       § 8. erstatning efter § 3 [tingsskade] kan nedsættes eller bortfalde, hvis skadelidte har
       undladt at træffe sædvanlige sikkerhedsforanstaltninger, herunder tegning af forsikring.
       …
       § 11. afgørelse om erstatning træffes af et nævn, der nedsættes af justitsministeren.
       …
       § 13. nævnet kan ikke behandle en ansøgning, der er indgivet over 2 år efter, at lov-
       overtrædelsen er begået, medmindre der foreligger særlige grunde.
       stk. 2. hvis der i sagen er afsagt dom, regnes fristen i stk. 1, fra dommen var endelig.
       hvis politiet har efterforsket sagen, uden at der efterfølgende er rejst straffesag, regnes
       fristen fra tidspunktet for politiets afgørelse om indstilling af efterforskningen.
       …
       § 17. staten indtræder, i det omfang der ydes erstatning, i skadelidtes krav mod skade-
       volderen.”
offererstatningsordningen blev oprindelig indført ved lov nr. 277 af 26. maj 1976. det pågæl-
dende lovforslag bygger på betænkning nr. 751/1975 om erstatning fra staten til ofre for for-
brydelser, som indeholder et lovudkast med bl.a. følgende bemærkninger:
       ”til § 17
       efter forslaget indtræder staten i det omfang, der er betalt erstatning, i skadelidtes krav
       mod skadevolderen. spørgsmålet om, hvorvidt regres skal gøres gældende, afgøres af
       justitsministeriet, så vidt muligt efter indstilling fra nævnet, jfr. § 11 i udkast til forret-
       ningsordenen.
       bestemmelsen vil formentlig kun sjældent få praktisk betydning.
                                                 - 3 -
       hvis skadelidte ikke får hele sit tab dækket af staten, f. eks. på grund af reglerne i lov-
       forslagets §§ 7-8, vil skadelidte kunne gøre sit restkrav gældende mod skadevolderen.”
i den dagældende forretningsorden for erstatningsnævnet, jf. bekendtgørelse nr. 787 af 12.
august 2005, hedder det bl.a.:
       ”§ 7. skadevolderen anses efter det almindelige forvaltningsretlige partsbegreb ikke
       som part i erstatningsnævnets sag.
       …
       § 10. nævnet træffer ikke afgørelse, førend straffesagen mod skadevolderen er afgjort
       ved endelig dom, eller efterforskningen er indstillet. afgørelsen udsættes endvidere med
       henblik på at konstatere, om skaden dækkes fra anden side, jf. lov om erstatning fra
       staten til ofre for forbrydelser § 7.
       stk. 2. uanset betingelserne i stk. 1 ikke er opfyldt, kan nævnet træffe afgørelse, såfremt
       forholdene taler for det.
       …
       § 12. samtidig med sagens afgørelse sender nævnet en kopi af afgørelsen til politime-
       steren (politidirektøren) i den politikreds, hvor anmeldelsen af lovovertrædelsen har
       fundet sted, så vidt muligt med en vejledende indstilling om, hvorvidt der bør gøres re-
       gres mod skadevolderen.”
de nævnte bestemmelser er i det væsentlige videreført i den gældende forretningsorden for
erstatningsnævnet, jf. bekendtgørelse nr. 824 af 26. juni 2013. forretningsordenens § 12 sva-
rer i det væsentlige til § 11 i det udkast til forretningsorden, som var indeholdt i betænkning
nr. 751/1975, idet det dog er blevet præciseret, at indstillingen er vejledende.
i justitsministeriets dagældende cirkulæreskrivelse nr. 9558 af 26. august 2005 til politiet og
anklagemyndigheden om indsendelse af sager til erstatningsnævnet m.v. hedder det bl.a.:
        ”7. regres mod skadevolderen
       efter forretningsordenens § 12 fremsender erstatningsnævnet samtidig med sagens af-
       gørelse en kopi af afgørelsen til politimesteren (politidirektøren) i den retskreds, hvor
       anmeldelsen har fundet sted. erstatningsnævnet afgiver samtidig så vidt muligt en ind-
       stilling om, hvorvidt der bør gøres regres mod skadevolderen.
       det skal understreges, at erstatningsnævnets indstilling alene er vejledende, jf. herved
       forretningsordenens § 12.”
den nævnte bestemmelse er i det væsentlige videreført i § 9 i det nugældende cirkulære nr.
9190 af 17. april 2012.
                                                 - 4 -
i justitsministeriets cirkulæreskrivelse af 24. februar 1998 til politiet og anklagemyndigheden
om behandling af sager om regres ved udbetaling af erstatning til ofre for forbrydelser hedder
det bl.a.:
       ”justitsministeriet bemyndigede ved cirkulæreskrivelse af 24. april 1987 politiet til bl.a.
       at træffe afgørelse om alle spørgsmål vedrørende regres hos skadevolder i forbindelse
       med udbetaling af erstatning og godtgørelse i medfør af loven.
       …
       sager om regres mod skadevoldere bør … behandles efter følgende retningslinjer:
       …
       2. er afgørelsen om erstatning til skadelidte truffet af erstatningsnævnet, anmodes ska-
       devolderen i almindelighed om en udtalelse, inden politimesteren (politidirektøren) efter
       en konkret vurdering beslutter, om der skal rejses regreskrav mod skadevolderen. til
       brug for politimesterens afgørelse af spørgsmålet om regres, sender erstatningsnævnet
       kopi af de sagsakter, som politiet ikke i forvejen er i besiddelse af.”
2007-forældelsesloven trådte med visse nærmere angivne overgangsregler i kraft den 1. ja-
nuar 2008. parterne er enige om, at bedømmelsen af, om der er indtrådt forældelse af regres-
kravet, skal ske efter 2007-loven. efter denne lovs § 3, stk. 1, er forældelsesfristen som ud-
gangspunkt tre år. i loven hedder det herudover bl.a.:
       ”§ 2. forældelsesfristerne regnes fra det tidligste tidspunkt, til hvilket fordringshaveren
       kunne kræve at få fordringen opfyldt, medmindre andet følger af andre bestemmelser.
       …
       stk. 4. for fordringer på erstatning eller godtgørelse for skade forvoldt uden for kon-
       traktforhold regnes forældelsesfristen fra tidspunktet for skadens indtræden.
       …
       §12. hæfter flere skyldnere solidarisk, og har én af dem opfyldt fordringen, indtræder
       den pågældende i henseende til forældelse af krav mod medskyldnere i fordringshave-
       rens retsstilling.
       stk. 2. er forældelsen afbrudt over for én af skyldnerne, eller har én af skyldnerne på et
       tidspunkt, hvor fordringen mod denne skyldner ikke var forældet, opfyldt fordringen
       eller indrømmet fordringshaveren fristforlængelse, forældes et regreskrav mod en med-
       skyldner tidligst et år efter afbrydelsen, opfyldelsen eller afgivelsen af tilsagnet om frist-
       forlængelse. foreligger flere af de nævnte begivenheder, regnes tillægsfristen på 1 år fra
       den begivenhed, som først indtræder.
       § 13. udløb af forældelsesfristen er ikke til hinder for, at det under en straffesag, hvor
       tiltalte findes skyldig, kan pålægges tiltalte at betale erstatning eller godtgørelse til foru-
       rettede i anledning af det strafbare forhold. en sådan fordring kan også gøres gældende
       under et særskilt søgsmål, der anlægges inden 1 år efter endelig afgørelse i en straffe-
       sag, hvor tiltalte er fundet skyldig, eller inden 1 år efter skyldnerens vedtagelse af bøde
       eller anden strafferetlig sanktion.”
                                                 - 5 -
i de almindelige bemærkninger til lovforslag nr. 165 af 28. februar 2007 om forældelse af
fordringer (ft 2006-07, tillæg a, s. 5595 ff.) er bl.a. anført:
       ”3.2.2.9. kaution og regreskrav
       …
       for så vidt angår regreskrav i solidariske skyldforhold finder udvalget, at der på den ene
       side er behov for at sikre, at den part, der som en af flere skyldnere bliver mødt med et
       krav – den regresberettigede – rent tidsmæssigt har praktisk mulighed for at gøre re-
       greskrav gældende mod en medskyldner. på den anden side er der et hensyn at tage til
       medskyldneren – den regresforpligtede – som vil have en interesse i at kunne indrette
       sig efter den forældelsesfrist, som gælder for hovedkravet.
       …
       de hensyn, der gør sig gældende i forhold til den regresforpligtede og den regresberetti-
       gede, er efter udvalgets opfattelse de samme, uanset om der er tale om regres mellem
       flere kautionister eller i andre solidariske skyldforhold, og udvalget foreslår derfor, at
       der for alle tilfælde, hvor der er tale om regreskrav mellem solidarisk ansvarlige skyld-
       nere, indføres en tillægsfrist for den regresberettigede til at gøre regreskravet gældende,
       uanset at kreditors krav mod medskyldneren måtte være forældet.
       udvalget foreslår desuden, at der indføres en bestemmelse om, at den indfriende skyld-
       ner indtræder i fordringshaverens stilling i forældelsesmæssig henseende. efter gæl-
       dende ret sondres der mellem tilfælde, hvor regreskravet alene støttes på indtrædelses-
       synspunktet, og tilfælde, hvor regreskravet tillige støttes på en aftale mellem den indfri-
       ende skyldner og medskyldneren… denne sondring foreslås opgivet i forældelsesmæs-
       sig henseende, således at den indfriende skyldner, når bortses fra tillægsfristen, ikke får
       bedre ret over for en medskyldner, end kreditor på indfrielsestidspunktet havde mod
       medskyldneren.
       …
       udvalget finder, at den foreslåede regel om en tillægsfrist ikke også bør omfatte tredje-
       mands afledede krav mod skadevolder – eksempelvis hvis der er betalt ydelser til ska-
       delidte på grund af skaden. efter udvalgets opfattelse er det efter karakteren af disse ty-
       per af regreskrav – der netop afledes af skadelidtes krav – mest naturligt ligesom efter
       gældende ret at holde sig til den foreslåede regel om, at den indfriende skyldner indtræ-
       der i fordringshaverens retsstilling i relation til forældelse.
       …
       der henvises i øvrigt til betænkningens kapitel vii, afsnit …7.5.4.
       justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i
       overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
       der henvises til lovforslagets § 12 og bemærkningerne hertil.
       3.2.2.10. krav i anledning af strafbart forhold
       det er udvalgets opfattelse, at erstatningskrav, der udspringer af strafbart forhold, som
       udgangspunkt bør være omfattet af de foreslåede almindelige frister, dvs. en frist på 3 år
       regnet fra forfaldstidspunktet (skadens indtræden) med mulighed for suspension kombi-
       neret med en absolut frist på 10 år, ved personskade 30 år, der regnes fra den skadevol-
       dende handlings ophør…
       …
                                                - 6 -
      erstatningskrav, der udspringer af strafbare forhold, vil i praksis ofte blive rettet mod
      staten som følge af reglerne i lov om erstatning fra staten til ofre for forbrydelser, og for
      disse krav er det fristerne i offererstatningsloven og ikke de formueretlige forældelses-
      regler, der er afgørende for, hvor længe kravet kan gøres gældende. de skadelidtes be-
      hov for en særregel om udskydelse af forældelsesfristen er derfor ikke stort i praksis.
      offererstatningsloven omfatter imidlertid stort set kun personskadekrav, men f.eks. ikke
      erstatning som følge af bedrageri mv. loven omfatter endvidere kun straffelovsovertræ-
      delser og ikke overtrædelser af særlovgivningen. udvalget finder endvidere, at det gene-
      relt vil kunne virke stødende, hvis der på grund af forældelse ikke kan nedlægges på-
      stand om erstatning eller godtgørelse under en straffesag. det forhold, at skadelidtes er-
      statningskrav eventuelt kan søges dækket af staten, bør efter udvalgets opfattelse ikke
      være afgørende for, om der bør gælde en særlig regel om udskydelse af forældelsesfri-
      sten for så vidt angår kravet mod skadevolderen.
      udvalget finder på den baggrund, at der bør indføres en særregel om forældelsesfristen i
      tilfælde, hvor strafspørgsmålet først afgøres efter udløbet af den almindelige forældel-
      sesfrist for erstatningskravet…
      …
      justitsministeriet kan tilslutte sig udvalgets synspunkter, og lovforslaget er udformet i
      overensstemmelse med udvalgets lovudkast.”
i betænkning nr. 1460/2005 om revision af forældelseslovgivningen, som der henvises til i
bemærkningerne til lovforslaget, hedder det bl.a.:
      ”7.1.3.4. tredjemands afledede krav mod skadevolderen
      spørgsmålet om forældelse af regreskrav kan også opstå i tilfælde, hvor en tredjemand
      helt eller delvis dækker skadelidtes tab og i den anledning har et regreskrav mod den er-
      statningsansvarlige.
      som eksempel på sådanne regreskrav kan nævnes et krav, som et forsikringsselskab ef-
      ter dækning af en skade har mod den erstatningsansvarlige, jf. erstatningsansvarslovens
      § 22, stk. 1, en kommunes regreskrav over for en erstatningsansvarlig skadevolder for
      dagpenge, der er udbetalt til skadelidte under dennes sygdom, jf. erstatningsansvarslo-
      vens § 17, stk. 1, 3. pkt., og dagpengelovens § 39, stk. 2, eller en arbejdsgivers regres-
      krav mod en skadevolder for udbetaling af sygeløn eller dagpenge til en skadelidt ar-
      bejdstager, jf. erstatningsansvarslovens § 17, stk. 2.
      det antages, at krav af denne type er ”afledede” krav, således at kravet ud fra indtrædel-
      sessynspunktet kun kan gøres gældende inden for rammerne af det krav, som skadelidte
      ellers ville have haft mod den erstatningsansvarlige, jf. f.eks. u 2002.2683 h.
      dette må antages i hvert fald som udgangspunkt også at gælde i forældelsesmæssig hen-
      seende, således at regreskravet forældes sammen med skadelidtes krav. der henvises
      herved til bo von eyben, forældelse i (2003) s. 416 ff, og samme i hyldestskrift til jør-
      gen nørgaard (2003) s. 656 ff med henvisning til praksis, og til jesper ravn og lars bo
      nilsson i u 2003 b, s. 34 ff, ”dagpengeregres - kommunens krav mod den ansvarlige
      skadevolder”.
                                                  - 7 -
      det afgørende for forældelsesfristens længde og begyndelsestidspunkt for denne type af
      regreskrav er således i almindelighed, hvad der gælder for skadelidtes krav mod den er-
      statningsansvarlige, dvs. om skadelidtes krav er omfattet af 1908-loven eller ikke.
          fra praksis kan bl.a. henvises til u 2002.573 h, hvor den 5-årige forældelsesfrist efter 1908-
          loven for en arbejdsgivers regreskrav over for skadevolders forsikringsselskab for sygeløn og
          helbredelsesudgifter udbetalt til en ansat blev regnet fra skadedatoen. for så vidt angår et re-
          greskrav vedrørende forøget førtidspension blev fristen dog først regnet fra det tidspunkt, da
          de lægelige oplysninger viste, at skadelidte måtte pensioneres, og på dette punkt blev indtræ-
          delsessynspunktet fraveget. der kan vedrørende de nærmere omstændigheder i dommen
          henvises til bo von eyben s. 417 f.
      …
      7.5.4. andre regreskrav
      udvalget har overvejet, om der er grundlag for at lade bestemmelsen i lovudkastets § 11
      vedrørende regreskrav mellem solidarisk ansvarlige skyldnere gælde også for de øvrige
      typer af regreskrav, der er omtalt ovenfor i afsnit 7.1.3.4 og 7.1.3.5, dvs. tredjemands
      afledede krav mod skadevolder og regreskrav mod tidligere omsætningsled i anledning
      af mangler.
      for så vidt angår tredjemands afledede krav mod skadevolder antages det i gældende
      ret, at den pågældendes krav ud fra et indtrædelsessynspunkt kun kan gøres gældende
      inden for rammerne af det krav, som skadelidte ellers ville have haft mod den erstat-
      ningsansvarlige. dette antages i hvert fald som udgangspunkt også at gælde i forældel-
      sesmæssig henseende, således at regreskravet forældes sammen med skadelidtes krav,
      jf. nærmere afsnit 7.1.3.4.
      udvalget finder ikke tilstrækkeligt grundlag for at udvide den særlige regel i § 11, stk.
      2, til også at gælde for disse regreskrav. det er udvalgets opfattelse, at det efter karakte-
      ren af disse typer af regreskrav - der netop afledes af skadelidtes krav - er mest naturligt
      også at holde sig til indtrædelsessynspunktet i relation til forældelse. det kan også anfø-
      res, at det i forhold til tredjemand - eksempelvis det offentlige, der har betalt sociale
      ydelser til skadelidte - vil kunne fremstå som en tilfældig omstændighed, at der findes
      en ansvarlig skadevolder, mod hvem et regreskrav kan gøres gældende. i de øvrige nor-
      diske lande findes heller ikke særlige regler om forældelse af disse typer af regreskrav.
      udvalget foreslår således en videreførelse af gældende ret på dette punkt. dette indebæ-
      rer, at der fortsat vil være mulighed for at fravige indtrædelsessynspunktet i særlige til-
      fælde, jf. herved højesterets dom i u2002.573h omtalt ovenfor i afsnit 7.1.3.4 (for så
      vidt angår regreskravet vedrørende førtidspension).”
højesterets dom af 19. december 2001 (ufr 2002, s. 573), som der henvises til i betænknin-
gen, angik en ansat ved de tyske statsbaner, der under sit arbejde på en færge i rødbyhavn
blev påkørt af en dansk bil og derved kom til skade. de tyske statsbaner betalte løn under
sygdom, helbredelsesudgifter og pension til den ansatte og rejste herefter krav om regres mod
den erstatningsansvarliges ansvarsforsikringsselskab. højesteret fastslog, at den 5-årige for-
                                                  - 8 -
ældelse efter den dagældende 1908-forældelseslov for erstatningskrav som udgangspunkt be-
gynder at løbe fra skadesdatoen, som var den 2. maj 1984. regreskravet vedrørende sygeløn
og helbredelsesudgifter var herefter forældet. med hensyn de tyske statsbaners krav på refu-
sion af pensionsudgifter udtalte højesteret:
       ”for så vidt angår kravet om refusion af pensionsudgifter fremgår det af …forklaring, at
       skadelidte blev førtidspensioneret på grundlag af en erklæring af 24. april 1988 fra ind-
       stævntes læge. når dette sammenholdes med indholdet af …erklæringer af 4. november
       1988 og 30. maj 1989, kan det ikke antages, at der forud for modtagelsen af erklæringen
       af 24. april 1988 var grundlag for at rejse krav i anledning af skadelidtes pensionering.
       dette krav kan derfor ikke anses for at være forældet.”
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår i første række, om sydøstjyllands politi på grund af forældelse er afskåret fra at
gøre statens regreskrav for erstatning udbetalt efter offererstatningsloven gældende mod a,
som ved vestre landsrets ankedom af 18. marts 2008 blev idømt 10 måneders fængsel for
vold efter straffelovens § 245 ved den 22. august 2007 at have stukket b i halsen med en kniv.
erstatningsnævnet tilkendte ved afgørelser af 27. juni 2008, 11. august 2008, 25. februar 2010
og 30. oktober 2011 skadelidte b i alt 3.049.278,88 kr. i erstatning og godtgørelse for tabt
arbejdsfortjeneste, svie og smerte, tab af erhvervsevne, varigt mén samt ødelagt tøj. sydøst-
jyllands politi rejste regreskrav mod a og anlagde sag mod ham herom den 25. januar 2011.
efter offererstatningslovens § 17 indtræder staten, i det omfang der ydes erstatning, i skade-
lidtes krav mod skadevolderen. der er ikke i bestemmelsen eller dens forarbejder taget stilling
til forældelse af statens regreskrav mod skadevolderen.
efter forældelseslovens § 3, stk. 1, gælder en almindelig forældelsesfrist på tre år, som i med-
før af § 2, stk. 1, regnes fra det tidligste tidspunkt, til hvilket fordringshaveren kunne kræve at
få fordringen opfyldt, medmindre andet følger af andre bestemmelser. for fordringer på er-
statning eller godtgørelse for skade forvoldt uden for kontraktforhold regnes forældelsesfri-
sten fra tidspunktet for skadens indtræden, jf. § 2, stk. 4.
det er i forældelseslovens forarbejder lagt til grund, at tredjemand, som har et afledet regres-
krav mod en ansvarlig skadevolder, som udgangspunkt indtræder i den skadelidtes retsstilling
                                                - 9 -
med hensyn til forældelse. det er anført, at udgangspunktet kan fraviges i særlige tilfælde, og
der er i den forbindelse henvist til højesteret dom af 19. december 2001 (ufr 2002, s. 573).
offererstatningsordningen indebærer, at staten bl.a. kan yde erstatning og godtgørelse for per-
sonskade, der forvoldes ved overtrædelse af straffeloven, i det omfang visse nærmere angivne
betingelser er opfyldt. efter loven træffes afgørelsen om de pågældende krav mod staten af
erstatningsnævnet. først når den skadelidte har ansøgt om erstatning fra staten, og erstat-
ningsnævnets afgørelse foreligger, har politiet grundlag for at træffe afgørelse om, hvorvidt
der i medfør af offererstatningslovens § 17 skal gøres regreskrav gældende mod en ansvarlig
skadevolder. på denne baggrund finder højesteret, at der foreligger særlige omstændigheder,
således at den treårige forældelsesfrist for regreskravet først begynder at løbe, når erstat-
ningsnævnet har truffet afgørelse om det pågældende krav, jf. forældelseslovens § 2, stk. 1.
første gang erstatningsnævnet traf afgørelse om, at der skulle ydes skadelidte erstatning eller
godtgørelse, var ved nævnets afgørelse af 27. juni 2008. da sag er anlagt den 25. januar 2011,
er ingen dele af sydøstjyllands politis krav mod a således forældet.
efter karakteren af as skadevoldende adfærd er der ikke grundlag for at lempe hans erstat-
ningsansvar i medfør af erstatningsansvarslovens § 24, stk. 1.
højesteret tager herefter sydøstjyllands politis påstand til følge.
under hensyn til sagens principielle karakter skal ingen af parterne betale sagsomkostninger
for byret, landsret eller højesteret til den anden part.
                                       thi kendes for ret:
a skal til sydøstjyllands politi betale 3.049.278,88 kr. med procesrente af 139.930,02 kr. fra
den 25. september 2009, af 37.600 kr. fra den 29. juli 2010 og af 2.750.625,15 kr. fra den 10.
januar 2012.
det idømte beløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse.
                                           - 10 -
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for byret, landsret eller højesteret til den an-
den part.
