                             højesterets dom
                       afsagt torsdag den 4. september 2014
sag 333/2012
(2. afdeling)
if skadeforsikring
(advokat michael steen wiisbye)
mod
ankestyrelsen
(kammeradvokaten ved advokat henrik nedergaard thomsen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 5. afdeling den 10. oktober 2012.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: lene pagter kristensen, thomas rørdam, hanne
schmidt, lars hjortnæs og jan schans christensen.
påstande
parterne har gentaget deres påstande.
supplerende om retsgrundlaget
§ 43, stk. 1, i den dagældende arbejdsskadesikringslov, lovbekendtgørelse nr. 943 af 16. okto-
ber 2000, blev indsat ved lov nr. 390 af 20. maj 1992. af de almindelige bemærkninger til
lovforslaget fremgår, at forslaget bygger på betænkning nr. 1142/1988 om revision af arbejds-
skadeforsikringsloven, jf. folketingstidende 1991-1992, tillæg a, sp. 3749.
i betænkningen hedder det bl.a. s. 95-96:
       ”3. udvalgets drøftelser og stillingtagen.
       a. kapitalerstatning og/eller løbende ydelse.
       underudvalget har ment, at det for at opstille de principper, hvorefter erstatningerne ef-
       ter asfl skal fastsættes, er rimeligt at sondre mellem, hvilke hensyn (godtgørelse eller
       forsørgelse) erstatningerne skal tilgodese.
                                         - 2 -
underudvalget er af den opfattelse, at erstatning for tab af erhvervsevne på over 50 %
som udgangspunkt tjener et forsørgelsesformål (kompensation for reduktion eller tab af
lønindtægt), mens erstatning for tab af erhvervsevne på mindre end 50 % ikke har et
forsørgelsesmæssigt sigte (kan siges at tjene et godtgørelsesformål).
underudvalget har anført, at bemærkningerne til asfl synes at støtte dette synspunkt,
idet det af bemærkningerne synes at fremgå, at erstatningerne efter loven i princippet
udbetales som kapitalbeløb, såfremt erstatningerne ikke har forsørgelsesmæssigt sigte.
med sammenhæng hertil siges det i bemærkningerne, at ”de mindre invaliditeter kun i
et vist tidsrum medfører nedsættelse af erhvervsevnen, således at erstatningerne må be-
tragtes som tilvænningserstatninger.”
det forekommer underudvalget rimeligt at antage, at det tilsvarende gør sig gældende
for så vidt angår erstatningerne efter eal, omend bemærkningerne til forslaget hertil
ikke støtter en sådan formodning.
underudvalget har ment, at erstatninger, som udløses af forskellige love, men som tje-
ner identiske formål, af hensyn til retsopfattelsen som udgangspunkt bør fastsættes efter
identiske principper. subsidiært har underudvalget fundet, at de principper, hvorefter
sådanne erstatninger fastsættes, bør tilnærmes hinanden.
underudvalget har foreslået, at erstatning for tab af erhvervsevne på mindre end 50 %,
som ikke synes at tjene et forsørgelsesformål, bør fastsættes efter samme principper som
en erstatning for tab af erhvervsevne efter eal, dvs. beregnet på basis af årsløn, er-
hvervsevnetabsprocent og fast kapitaliseringsfaktor, men med reduktion på grund af al-
der.
udvalget tiltræder principperne i forslaget. lo har dog taget det forbehold, at ingen
skadelidt får mindre i erhvervsevnetabserstatning end efter de gældende regler. lo kan
ikke tilslutte sig, at erhvervsevnetab på mindre end 50 % ikke har et forsørgelsesmæs-
sigt sigte.
underudvalget har for så vidt angår erstatning for tab af erhvervsevne på 50 % og der-
over opstillet to løsningsmodeller, men har foreslået, at løsningsmodel 1 følges.
model 1: erstatning som løbende ydelse.
erstatningerne bør i princippet udbetales som en løbende ydelse, der kun undtagelsesvis
kan kapitaliseres, idet det herved forudsættes, at en eventuel kapitalisering skal tjene et
konkret formål, som tilsigter at tilvejebringe grundlag for en fremtidig indtjening hos
skadelidte, f.eks. etablering af egen virksomhed. underudvalget er af den opfattelse, at
de i denne situation anvendte kapitaliseringsfaktorer bør fastsættes under hensyntagen
til dødeligheden, men hverken under hensyntagen til forventede reallønsforbedringer
eller under hensyntagen til den forventede længde af den resterende del af den erhvervs-
aktive periode.
model 2: erstatning som et kapitalbeløb.
erstatningerne bør i princippet altid udbetales som en kapitalerstatning, hvis størrelse
fastsættes under hensyntagen til forventningerne for så vidt angår dødelighed, eventu-
elle fremtidige reallønsforbedringer samt den forventede længde af den erhvervsaktive
periode.
                                                - 3 -
      der er i arbejdsskadeudvalget flertal for, at erstatninger for tab af erhvervsevne
      på 50 % eller derover fortsat skal udbetales som en løbende ydelse.”
den dagældende arbejdsskadesikringslovs § 32, stk. 4, og § 43, stk. 1, er videreført i den nu-
gældende arbejdsskadesikringslovs § 17, stk. 5, henholdsvis § 27, stk. 1 og 2, og den dagæl-
dende lovs § 40, stk. 2, og § 59, 2. pkt., er videreført i den nugældende lovs § 29, stk. 2, hen-
holdsvis § 77, 2. pkt.
højesterets begrundelse og resultat
af de grunde, som landsretten har anført, stadfæster højesteret dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal if skadeforsikring betale 35.000 kr. til ankestyrelsen.
de idømte sagsomkostningsbeløb skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms af-
sigelse og forrentes efter rentelovens § 8 a.
