                             højesterets dom
                       afsagt onsdag den 18. november 2009
sag 492/2007
(1. afdeling)
dansk metalarbejderforbund som mandatar for a
(advokat asger tue pedersen)
mod
skoventreprenør michael henriksen a/s
(advokat christina neugebauer)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 2. afdeling den 24. oktober 2007.
i pådømmelsen har deltaget syv dommere: torben melchior, per sørensen, børge dahl, jytte
scharling, thomas rørdam, poul dahl jensen og vibeke rønne.
påstande
appellanten, dansk metalarbejderforbund som mandatar for a, har nedlagt påstand om, at
indstævnte, skoventreprenør michael henriksen a/s, skal betale 114.772,09 kr. med proces-
rente af 6.907,80 kr. fra den 12. juni 2005, af 10.831,35 kr. fra den 25. juni 2005, af 13.470,31
kr. fra den 16. april 2006, af 38.113,60 kr. fra den 9. august 2007 og af 45.449,03 kr. fra den
31. august 2009.
skoventreprenør michael henriksen a/s har påstået stadfæstelse samt frifindelse for så vidt
angår den reviderede påstand.
as påstand for højesteret er opgjort som hans erstatningskrav for tabt arbejdsfortjeneste for
perioden fra den 10. august 2004 til den 4. juni 2009. i erstatningskravet er fratrukket alle
indtægter i den periode, for hvilken der kræves erstatning for tabt arbejdsfortjeneste, herunder
                                                - 2 -
indtægter i form af revalideringsydelse og midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter ar-
bejdsskadesikringsloven. der er ikke tvist om opgørelsen af kravet eller om rentepåstanden.
supplerende sagsfremstilling
a afsluttede den 4. juni 2009 uddannelsen til urmager.
arbejdsskadestyrelsen traf herefter den 30. juni 2009 endelig afgørelse i sagen om erhvervs-
evnetab efter arbejdsskadesikringsloven. styrelsen vurderede, at as tab af erhvervsevne var
nedsat med mindre end 15 %. det hedder i begrundelsen herfor bl.a.:
       ”begrundelse
       du er nu færdig med din uddannelse til urmager. det må forventes at din indtjening som
       urmager ikke er 15 % mindre end den løn du tjente inden arbejdsskaden.”
parterne er enige om, at arbejdsskadestyrelsens endelige afgørelse om, at a ikke har lidt et
varigt erhvervsevnetab, er korrekt.
anbringender
a har navnlig anført, at han er berettiget til erstatning efter erstatningsansvarslovens § 2 for
tabt arbejdsfortjeneste til den 4. juni 2009, hvor han kunne begynde at arbejde igen. afgørel-
ser efter arbejdsskadesikringsloven om midlertidig erhvervsevnetabserstatning afbryder ikke
kravet på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i den foreliggende situation. erstatningskravet
er omfattet af hovedreglen i § 2, stk. 1, 1. pkt., hvorefter erstatningen ydes, indtil skadelidte
kan begynde at arbejde igen.
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, er bygget op med et 1. pkt., der rummer hovedreglen, og
et 2. pkt., der er en undtagelse til hovedreglen. hovedreglen efter § 2, stk. 1, 1. pkt., er, at er-
statning for tabt arbejdsfortjeneste skal ydes, indtil skadelidte kan begynde at arbejde igen.
undtagelsen i § 2, stk. 1, 2. pkt., finder kun anvendelse, hvis det må antages, at ”skadelidte vil
lide et varigt erhvervsevnetab”. i dette tilfælde ”ydes erstatning indtil det tidspunkt, hvor det
er muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne, jf. §§
5-8, § 10 samt § 31 i lov om sikring mod følger af arbejdsskade.” det er således en betingelse
                                                 - 3 -
for, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, at det må antages, at den skade-
lidte har lidt et varigt erhvervsevnetab, og denne betingelse er ikke opfyldt.
begrebet midlertidig erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven og erstat-
ningsansvarsloven er ikke overensstemmende. hvor midlertidig erhvervsevnetabserstatning
efter erstatningsansvarsloven er baseret på en tidlig prognose over det varige erhvervsevnetab,
og kun ydes, hvis der må antages at ville være et varigt erhvervsevnetab, kan midlertidig er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven også ydes i situationer, hvor der
ikke må antages at være et varigt erhvervsevnetab.
i erstatningskravet er fratrukket alle indtægter i den periode, for hvilken der kræves tabt ar-
bejdsfortjeneste, herunder revalideringsydelse og midlertidig erhvervsevnetabserstatning. der
vil derfor ikke blive tale om overkompensation. en sådan opgørelse af nettotabet er i over-
ensstemmelse med erstatningsansvarslovens § 16.
skoventreprenør michael henriksen a/s har navnlig anført, at as krav er omfattet af § 2, stk.
1, 2. pkt., i erstatningsanvarsloven. den omstændighed, at der i henhold til arbejdsskadesik-
ringsloven træffes en positiv afgørelse vedrørende tab af erhvervsevne, bringer retten til tabt
arbejdsfortjeneste til ophør. det følger af ordlyden af § 2, stk. 1, 2. pkt., med henvisningen til
hele § 31 i arbejdsskadesikringsloven, herunder § 31, stk. 4, at det er uden betydning for
fastlæggelsen af skæringstidspunktet mellem erstatningen for tabt arbejdsfortjeneste og er-
statningen for mistet erhvervsevne, om der er tale om en endelig afgørelse, jf. § 31, stk. 1,
eller om der – som i nærværende sag – er tale om en midlertidig positiv afgørelse efter § 31,
stk. 4, der afløses af en endelig afgørelse, hvor erhvervsevnetabet fastsættes til mindre end 15
%. erstatning for tab af erhvervsevne i henhold til arbejdsskadesikringsloven kan som ud-
gangspunkt ikke modregnes i tabt arbejdsfortjeneste i henhold til erstatningsansvarslovens §
2, jf. erstatningsansvarslovens § 16, stk. 1, 3. pkt.
højesterets begrundelse og resultat
fem dommere – torben melchior, jytte scharling, thomas rørdam, poul dahl jensen og
vibeke rønne – udtaler:
                                                 - 4 -
arbejdsskadestyrelsen traf den 16. november 2005 midlertidig afgørelse efter den dagældende
§ 31, stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven om, at a havde lidt et erhvervsevnetab på 35 % ved
den arbejdsulykke, han havde været udsat for den 19. juni 2003. parterne er enige om, at der
har været det fornødne grundlag for denne – uanfægtede – afgørelse.
i afgørelsen anførte arbejdsskadestyrelsen bl.a.: ”vi kan først vurdere de fremtidige følger,
når revalidering, omskoling eller uddannelse efter arbejdsskaden er færdig. derfor træffer vi
en midlertidig afgørelse om tab af erhvervsevne og vurderer deres aktuelle tab (lovens § 31,
stk. 4) … erstatningen skal løbe fra den 10. august 2004 hvor de påbegyndte deres revalide-
ring. vi vurderer, at det fra dette tidspunkt var sikkert, at deres erhvervsevne var nedsat.”
i højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138) er det fastslået, at erstatningsan-
svarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., må forstås således, at der skal være sammenfald mellem det
tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor
retten til erstatning for erhvervsevnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen
hverken opstår ”overlapning” eller ”huller” mellem de to erstatningsposter. i sagen var skade-
lidtes ret til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste herefter ophørt på det tidspunkt, fra hvilket
skadelidte efter arbejdsskadesikringsloven var tilkendt erstatning for erhvervsevnetab. virk-
ningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning blev således lagt til grund som
skæringstidspunkt mellem de to erstatningsposter.
sagen angik en situation, hvor der efter dagældende arbejdsskadesikringslovs § 31, stk. 1, var
truffet en endelig afgørelse om erhvervsevnetab. spørgsmålet i den foreliggende sag er, om
der gælder det samme, når retten til erhvervsevnetabserstatning hviler på en midlertidig afgø-
relse efter lovens § 31, stk. 4.
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., omfatter efter sin ordlyd og henvisningen til ar-
bejdsskadesikringslovens § 31 også midlertidige afgørelser efter § 31, stk. 4, således at en
midlertidig afgørelse om ret til erhvervsevnetabserstatning – på samme måde som en endelig
afgørelse om ret til erhvervsevnetabserstatning – fører til, at retten til erstatning for tabt ar-
bejdsfortjeneste samtidig ophører. at en afgørelse efter § 31, stk. 4, hvorved der tilkendes
midlertidig erhvervsevnetabserstatning, har denne virkning for retten til tabt arbejdsfortjeneste
er i overensstemmelse med det, der er anført i forarbejderne til bestemmelsen.
                                                - 5 -
ved affattelsen af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., blev det lagt til grund, at mid-
lertidige afgørelser om erhvervsevnetabserstatning, herunder afgørelser efter arbejdsskadesik-
ringslovens § 31, stk. 4, træffes på grundlag af en vurdering af den skønnede varige indtægts-
nedgang efter revalidering, omskoling mv., og ikke ud fra en bedømmelse af skadelidtes er-
hvervsmuligheder på tidspunktet for den midlertidige fastsættelse, jf. folketingstidende 2000-
01, tillæg a, s. 3530.
i højesterets domme af 10. januar og 9. oktober 2002 (ufr 2002 s. 730 og ufr 2003 s. 47)
fastslog højesteret, at erhvervsevnetabet i midlertidige afgørelser efter arbejdsskadesikrings-
lovens § 31, stk. 4, skal fastsættes ud fra, hvad det aktuelt er, dvs. uden hensyntagen til den
skadelidtes forventede erhvervsevne efter endt revalidering, omskoling eller lignende.
det kan således konstateres, at den forudsætning om tidsperspektivet for bedømmelsen af
erhvervsevnetabet ved midlertidige afgørelser, der er lagt til grund ved affattelsen af erstat-
ningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., har vist sig ikke at kunne opretholdes for så vidt angår
afgørelser efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4. dette kan imidlertid efter vores op-
fattelse ikke føre til, at midlertidige afgørelser efter § 31, stk. 4, herefter ikke længere skulle
være omfattet af erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt. hvis dette var tilfældet, ville det
nævnte formål med samordningen mellem erstatning for tabt arbejdsfortjeneste og erstatning
for erhvervsevnetab – at sikre, at der ved erstatningsdækningen hverken opstår overlapning
eller huller mellem de to erstatningsposter – ikke kunne opnås for så vidt angår sådanne mid-
lertidige afgørelser.
som følge af det anførte finder vi, at det ved midlertidige afgørelser efter dagældende § 31,
stk. 4, i arbejdsskadesikringsloven – på samme måde som ved endelige afgørelser efter § 31,
stk. 1 – er virkningstidspunktet for tilkendelsen af erhvervsevnetabserstatning, der må lægges
til grund som det tidspunkt, hvor retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ophører,
medmindre der er grundlag for at tilsidesætte virkningstidspunktet.
på denne baggrund må skæringstidspunktet mellem as erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
og hans erstatning for mistet erhvervsevne fastsættes til den 10. august 2004, således at erstat-
ningen for mistet erhvervsevne fra denne dato træder i stedet for erstatningen for tabt arbejds-
                                                - 6 -
fortjeneste. det forhold, at arbejdsskadestyrelsen efterfølgende ved den endelige afgørelse
har fundet, at erhvervsevnen er nedsat med mindre end 15 %, og at der herefter ikke længere
består et krav på erstatning for tab af erhvervsevne, kan ikke føre til et andet resultat.
vi stemmer derfor for at stadfæste dommen.
dommerne per sørensen og børge dahl udtaler:
efter arbejdsskadesikringsloven har en skadelidt ikke krav på erstatning for midlertidigt tab af ar-
bejdsfortjeneste, men krav på erstatning for varigt tab af erhvervsevne, hvis dette er på 15 % eller
derover. efter den dagældende arbejdsskadesikringslov § 31, stk. 1, traf arbejdsskadestyrelsen i
arbejdsskadesager endelig afgørelse om erstatning for tab af erhvervsevne, ”når der efter sygebe-
handling, optræning eller revalidering er grundlag for at skønne over skadelidtes fremtidige
helbredstilstand og erhvervsmuligheder”. en sådan afgørelse skulle så vidt muligt træffes inden 1
år og senest inden 2 år efter arbejdsskadens anmeldelse, jf. § 31, stk. 1, 2. pkt. efter § 31, stk. 3,
kunne der træffes bestemmelse om udbetaling af forskud på erstatning for tab af erhvervsevne i ti-
den, indtil der blev truffet endelig afgørelse. var den erhvervsmæssige situation ikke afklaret,
kunne arbejdsskadestyrelsen efter § 31, stk. 4, træffe en midlertidig afgørelse om erstatning for
erhvervsevnetab i form af en løbende ydelse, hvis der forelå særlige omstændigheder, ”herunder
når skadelidte er under revalidering, omskoling eller uddannelse m.v. på grund af følgerne af en
anerkendt arbejdsskade”, som det siges i højesterets dom af 10. januar 2002 (ufr 2002 s. 730).
det fremgår videre af denne dom, at erhvervsevnetab ved en midlertidig afgørelse efter arbejds-
skadesikringslovens § 31, stk. 4, skal fastsættes ud fra et skøn på afgørelsestidspunktet over, hvad
det aktuelt er – altså uden hensyntagen til den skadelidtes forventede erhvervsevne efter endt
revalidering mv., jf. herved også højesterets dom af 9. oktober 2002 (ufr 2003 s. 47). en
midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4, er ikke en afgørelse om forskud i forhold til den endelige
afgørelse.
efter erstatningsansvarslovens § 2 skal den, der i henhold til denne lov er erstatningsansvarlig for
personskade, yde skadelidte erstatning for midlertidigt tab af arbejdsfortjeneste. ifølge § 5, stk. 1,
har skadelidte krav på erstatning for erhvervsevnetab ved varig nedsættelse af evnen til at skaffe
sig indtægt ved arbejde, dvs. ”sådant arbejde, som med rimelighed kan forlanges af den pågæl-
dende efter dennes evner, uddannelse, alder og muligheder for erhvervsmæssig omskoling og
                                                - 7 -
genoptræning eller lignende” (stk. 2), såfremt tabet er på 15 % eller derover (stk. 3). erstatning for
erhvervsevnetab efter erstatningsansvarsloven fastsættes til et kapitalbeløb, jf. § 6. efter lovens §
10 kan såvel skadevolder som skadelidte fra arbejdsskadestyrelsen indhente en udtalelse om
fastsættelsen af erhvervsevnetabsprocenten (stk. 1, 1. pkt.) og om muligheden for at skønne over
erhvervsevnetabet på et nærmere angivet tidspunkt og grundlag, jf. højesterets kendelser af 21.
september 2007 (ufr 2007 s. 3088 og 3095). en udtalelse om erhvervsevnetabsprocenten skal så
vidt muligt afgives inden 1 år og senest 2 år efter fremsættelsen af anmodningen om en udtalelse
(stk. 1, 2. pkt.). er den erhvervsmæssige situation ikke afklaret, kan arbejdsskadestyrelsen, når der
foreligger særlige omstændigheder, afgive en midlertidig udtalelse (stk. 1, 3. pkt.).
må en endelig fastlæggelse af et erhvervsevnetab afvente en revalidering, kan der således efter er-
statningsansvarsloven fastsættes en foreløbig erhvervsevnetabserstatning på grundlag af en
midlertidig udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen. det følger af lovens § 2, at der kun er krav på er-
statning for midlertidigt erhvervsevnetab, hvis det må antages, at der vil opstå et varigt erhvervs-
evnetab. den midlertidige erhvervsevnetabsprocent efter erstatningsansvarsloven skal udtrykke
den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte. må der ventes et varigt tab på mindst 15 %,
er der krav på kapitalerstatning herfor efter § 6. er der derimod grund til at vente, at revalidering
mv. vil lykkes i en sådan grad, at skadelidte vil generhverve evnen til indtjening som før, har
skadelidte ikke krav på midlertidig erhvervsevnetabserstatning – et eventuelt fortsat indtægtstab
erstattes i så fald som tabt arbejdsfortjeneste. det er i forarbejderne til loven anført, at en foreløbig
erhvervsevnetabserstatning ”skal anses for at være en á conto-udbetaling af den endelige erstat-
ning”, at arbejdsskadestyrelsen ”kun bør fastsætte en midlertidig erhvervsevnetabsprocent, hvis
der er en begrundet formodning om, at skadelidte rent faktisk vil lide et varigt erhvervsevnetab”,
og ”at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke skal ophøre, hvis arbejdsskadestyrelsens
midlertidige udtalelse fastsætter erhvervsevnetabsprocenten til under 15, således at der ikke
udløses en erhvervsevnetabserstatning”, jf. folketingstidende 2000-01, tillæg a, s. 3513.
for en personskade med et revalideringsforløb, hvis udfald er af betydning for det varige er-
hvervsevnetab, ydes erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1,
1. pkt. sammenholdt med 2. pkt., indtil forløbet er afsluttet, eller der forinden har været fornødent
grundlag for ”midlertidigt eller endeligt at skønne over skadelidtes fremtidige erhvervsevne, jf. §§
5-8 og 10 samt § 31 i arbejdsskadesikringsloven.”
                                                - 8 -
i tilfælde, hvor en midlertidig udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen i henhold til erstatningsan-
svarslovens § 10, stk. 1, 3. pkt., om en varig nedsættelse af erhvervsevnen udløser en á conto-
erhvervsevnetabserstatning, kan pligten til at betale erstatning for tabt arbejdsfortjeneste ikke
udstrækkes ud over datoen for en sådan udtalelse, jf. højesterets dom af 11. marts 2008 (ufr 2008
s. 1386).
ved højesterets dom af 6. oktober 2008 (ufr 2009 s. 138) er det afgjort, at en endelig afgørelse
om erhvervsevnetab truffet af arbejdsskadestyrelsen i en arbejdsskadesag i henhold til arbejdsska-
desikringslovens § 31, stk. 1, bringer retten til at kræve erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter
erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, til ophør fra det tidspunkt, afgørelsen tillægger skadelidte er-
hvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven. på grundlag af en sådan afgørelse må
det da også i almindelighed antages, at skadelidte vil lide et varigt erhvervsevnetab, hvis størrelse
det har været muligt at skønne endeligt over. det siges i dommen, at erstatningsansvarslovens § 2,
stk. 1, skal forstås således, ”at der skal være sammenfald mellem det tidspunkt, hvor retten til er-
statning for tabt arbejdsfortjeneste ophører, og det tidspunkt, hvor retten til erstatning for erhvervs-
evnetab indtræder, således at der ved erstatningsdækningen hverken opstår ”overlapning” eller
”huller” mellem de to erstatningsposter.”
hovedspørgsmålet under den foreliggende sag er, om en midlertidig afgørelse om erhvervsevnetab
efter den dagældende arbejdsskadesikringslovs § 31, stk. 4, sætter en stopper for retten til erstat-
ning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1.
den udtrykkelige henvisning i § 2, stk. 1, 2. pkt., til arbejdsskadesikringslovens § 31 taler for en
bekræftende besvarelse, som heller ikke er uden støtte i forarbejderne til bestemmelsen. det siges
således, ”at den skadelidtes krav på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste også skal ophøre, når der
træffes afgørelse om erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringslovens § 31, idet en af-
gørelse efter denne bestemmelse har betydning for, hvor længe der eventuelt kan kræves tabt ar-
bejdsfortjeneste som et differencekrav”, folketingstidende 2000-01, tillæg a, s. 3527.
en midlertidig afgørelse efter arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4, adskiller sig imidlertid
afgørende fra en midlertidig udtalelse efter erstatningsansvarslovens § 10, stk. 1, 3. pkt. afgørel-
sen efter arbejdsskadesikringsloven angår de aktuelle forhold – det midlertidige tab – ikke, hvilket
varigt erhvervsevnetab der må ventes uanset udfaldet af de uafklarede forhold, som er til hinder
                                                - 9 -
for en endelig afgørelse. en midlertidig afgørelse efter § 31, stk. 4, indeholder således ikke noget
skøn over det, som er afgørende efter erstatningsansvarslovens § 2, stk. 1, 2. pkt., nemlig det
varige erhvervsevnetab. det er derfor, jf. højesterets dom af 9. oktober 2002 (ufr 2003 s. 47),
ikke korrekt, når det i forarbejderne til bestemmelsen er forudsat, at en midlertidig erhvervsevne-
tabsprocent efter arbejdsskadesikringsloven ikke er ”udtryk for den skadelidtes erhvervsevnetab
bedømt ud fra den pågældendes erhvervsmuligheder på tidspunktet for den midlertidige fastsæt-
telse”, men for ”den skønnede varige indtægtsnedgang for skadelidte”, folketingstidende 2000-01,
tillæg a, s. 3530.
på denne baggrund kan det forhold, at arbejdsskadestyrelsen i henhold til arbejdsskadesik-
ringslovens § 31, stk. 4, med føje har truffet en midlertidig afgørelse om løbende erhvervs-
evnetabserstatning fra en angiven dato, ikke sætte en stopper for retten til løbende erstatning
for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2. bestemmelsen i erstatningsan-
svarslovens § 2, stk. 1, må i overensstemmelse med ordlyden og uanset henvisningen til ar-
bejdsskadesikringslovens § 31 forstås således, at retten til erstatning for tabt arbejdsfortjeneste
ophører på det tidspunkt, hvor det ved en udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen efter erstat-
ningsansvarslovens § 10 eller på andet grundlag er muligt – midlertidigt eller endeligt – at
skønne over skadelidtes varige erhvervsevne.
denne forståelse giver ikke skadelidte dobbeltkompensation eller ”overlappende” dækning.
en midlertidig, løbende erhvervsevnetabserstatning efter arbejdsskadesikringsloven må nem-
lig reelt anses for en erstatning for et midlertidigt indtægtstab. er denne erstatning sammen
med revalideringsydelse mv. ikke tilstrækkelig til at dække den løbende tabte arbejdsfortjene-
ste, vil erstatning af differencen efter erstatningsansvarsloven blot udløse den mererstatning,
der efter erstatningsansvarsloven er krav på i tilfælde, hvor arbejdsskadesikringslovens regler
om erstatningsberegning indebærer en begrænset dækning i forhold til, hvad retten til fuld
erstatning efter erstatningsansvarsloven fører til.
for as vedkommende følger det af det anførte, at det forhold, at arbejdsskadestyrelsen i med-
før af arbejdsskadesikringslovens § 31, stk. 4, traf en midlertidig afgørelse om et erhvervs-
evnetab på 35 % med virkning fra den 10. august 2004, ikke satte en stopper for fortsat krav
på erstatning for tabt arbejdsfortjeneste efter erstatningsansvarslovens § 2. at det i afgørelsen
er anført, at det var ”sikkert”, at hans erhvervsevne var nedsat fra den 10. august 2004, kan
                                               - 10 -
ikke gøre nogen forskel, da der ikke ved afgørelsen er skønnet over, om hans erhvervsevne
var varigt nedsat.
der er ikke i sagen af skadevolder, skoventreprenør michael henriksen a/s, indhentet en
udtalelse fra arbejdsskadestyrelsen efter erstatningsansvarslovens § 10, og det er heller ikke
på anden måde godtgjort, at det den 10. august 2004 eller på et andet tidspunkt forud for af-
slutningen af revalideringen, var muligt midlertidigt eller endeligt at skønne over as fremti-
dige erhvervsevne.
vi stemmer herefter for at tage as påstand om erstatning for tabt arbejdsfortjeneste i tiden
indtil revalideringsforløbets afslutning til følge.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
under hensyn til sagens principielle karakter og dens betydning for behandlingen af erstat-
ningsanvarssager generelt skal ingen af parterne betale sagsomkostninger for landsret eller
højesteret til den anden part.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for landsret eller højesteret til den anden part.
