                       højesterets kendelse
                          afsagt onsdag den 23. august 2017
sag 7/2017
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat simon bernard clark, beskikket)
i tidligere instans er afsagt kendelse af østre landsrets 12. afdeling den 14. marts 2016.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: jens peter christensen, oliver talevski og kristian
korfits nielsen.
påstande
t har nedlagt påstand om, at landsrettens kendelse om afvisning af hans anke ophæves, og at
sagen hjemvises til landsretten til realitetsbehandling. endvidere har han nedlagt påstand om,
at anklagemyndighedens afvisningspåstand ikke tages til følge.
anklagemyndigheden har nedlagt påstand om, at kæremålet afvises for så vidt angår spørgs-
målet om lovligt forfald. for så vidt angår spørgsmålet om sagens fremme har anklagemyn-
digheden nedlagt påstand om stadfæstelse, subsidiært at sagen hjemvises til fornyet behand-
ling i landsretten.
sagsfremstilling
t blev ved retten i roskildes dom af 3. juni 2015 idømt 2 år og 6 måneders fængsel samt en
tillægsbøde på 4.870.000 kr. for overtrædelse af straffelovens § 289 samt en række bestem-
melser i moms- og skattelovgivningen. han blev endvidere frakendt retten til indtil videre at
udøve virksomhed med revision, bogføring eller regnskab samt retten til at være optaget i
revisorregisteret.
                                                - 2 -
t erkendte under sagen de faktiske forhold, men nægtede sig skyldig under henvisning til, at
han ikke bar en lige så stor del af strafansvaret som medtiltalte, a, hvorfor han mente, at han
højst kunne dømmes for medvirken. da straffelovens § 23 ikke var citeret i anklageskriftet,
var det hans opfattelse, at han som følge heraf skulle frifindes.
t ankede ved domsafsigelsen dommen til østre landsret med påstand om frifindelse, subsi-
diært formildelse. anklagemyndigheden kontraankede til skærpelse. sagen blev berammet til
hovedforhandling i landsretten den 14. og 15. marts 2016.
den 11. marts 2016 sendte ts forsvarer, advokat simon bernard clark, en mail til landsretten
med meddelelse om, at t var syg og ikke ville være i stand til at møde ved hovedforhandlin-
gen, hvorfor sagen blev begæret udsat og omberammet, da sagen ikke kunne gennemføres,
uden at t fik mulighed for at afgive forklaring i landsretten.
mailen var vedlagt en lægeerklæring udfærdiget den 10. marts 2016 af ts egen læge. af læ-
geerklæringen fremgik følgende:
      ”t er sygemeldt med første sygedag d. 7.3.2016 og forventet varighed 2 mdr fra dd.”
t mødte ikke til retsmødet den 14. marts 2016. forsvareren anmodede derfor om udsættelse
af hovedforhandlingen med henvisning til lægeerklæringen af 10. marts 2016.
landsretten afsagde den 14. marts 2016 kendelse om afvisning af ts anke med følgende be-
grundelse:
      ”tiltalte t er lovligt indkaldt til hovedforhandlingen, men er udeblevet under
      henvisning til sygdom og har fremsendt en lægeerklæring med henblik på doku-
      mentation herfor. det fremgår imidlertid ikke af lægeerklæringen, på hvilket
      grundlag den er udarbejdet, og det fremgår heller ikke, om t vil være i stand til at
      give møde, eventuelt kortvarigt, under retssagen. lægeerklæringen, der ikke er
      oprettet på den attestformular, der er aftalt mellem domstolsstyrelsen og læge-
      foreningens attestudvalg, kan derfor ikke tjene som dokumentation for lovligt
      forfald i forbindelse med tiltaltes udeblivelse. da sagen er anket af tiltalte til fri-
      findelse, og da landsretten ikke finder, at forhandlingen med nytte kan fremmes i
      tiltaltes fravær, jf. retsplejelovens § 920, stk. 2,
                                                - 3 -
                                            bestemmes:
      ts anke afvises.”
samme dag – den 14. marts 2016 – sendte forsvareren en ny lægeerklæring til landsretten
med anmodning om, at landsretten genoptog sagen. lægeerklæringen, der var dateret den 14.
marts 2016, var udfærdiget på den attestformular, der er aftalt mellem domstolsstyrelsen og
lægeforeningens attestudvalg. det var ved afkrydsning markeret, at det vurderedes, at ts
sygdom var til hinder for fremmøde i retten, også et kortvarigt fremmøde af op til en times
varighed, og at han ville være forhindret i at møde i et par måneder. om de følger af syg-
dommen, der konkret forhindrede t i at kunne møde i retten, var anført:
      ”t er sygemeldt pga stress og kan ikke tænke klart”.
landsretten afsagde den 15. marts 2016 sålydende kendelse om genoptagelsesspørgsmålet:
      ”tiltalte t, der var lovligt indkaldt til hovedforhandlingen den 14. marts 2016,
      udeblev under henvisning til sygdom. han havde til dokumentation herfor frem-
      sendt en lægeerklæring dateret den 10. marts 2016. lægeerklæringen har følgende
      ordlyd:
      ’t er sygemeldt med første sygedag d.7.3.2016 og forventet varighed 2 mdr fra
      dd.’
      med henvisning til blandt andet, at det ikke fremgår af lægeerklæringen, på hvil-
      ket grundlag den er udarbejdet, og at det heller ikke fremgår, om t ville være i
      stand til at give møde, eventuelt kortvarigt, under retssagen, afviste landsretten
      ved kendelse afsagt under hovedforhandlingen den 14. marts 2016 ts anke i med-
      før af retsplejelovens § 920, stk. 2.
      den af t indhentede lægeerklæring af 14. marts 2016 er oprettet på den attestfor-
      mular, der er aftalt mellem domstolsstyrelsen og lægeforeningens attestudvalg.
      af erklæringen fremgår, at den er afgivet af ts sædvanlige læge, og at t er mødt
      frem hos lægen den 10. og 14. marts 2016. det er ved afkrydsning angivet, at ts
      sygdom vurderes at være til hinder for fremmøde i retten, herunder for et kortva-
      rigt fremmøde af op til en times varighed.
      i rubrikken, hvori det skal angives, hvilke følger af sygdommen der konkret for-
      hindrer patienten i at kunne møde i retten, er anført:
      ’t er sygemeldt pga stress og kan ikke tænke klart.’
                                               - 4 -
      det er endvidere anført, at det aktuelle sygdomstilfælde begyndte ’ca 1.1.2016’,
      og at t skønnes at være forhindret i at møde i retten ’et par mdr.’
      efter karakteren af den angivne sygdom sammenholdt med ts standpunkt under
      byretssagen finder landsretten ikke, at den foreliggende lægeerklæring i tilstræk-
      kelig grad dokumenterer, at t ikke var i stand til at deltage i retsmødet den 14.
      marts 2016.
      det bemærkes, at t under sagens behandling i byretten har erkendt alle de fakti-
      ske forhold vedrørende de regnskabs- og bogføringsmæssige dispositioner, som er
      baggrunden for tiltalen, og at hans anke til frifindelse efter det oplyste udelukken-
      de er begrundet med, at medtiltalte a pressede eller overtalte ham til at foretage
      disse dispositioner. t har allerede forklaret herom for byretten, og der måtte der-
      for forventes, at han under hovedforhandlingen blot skulle afgive supplerende
      forklaring om få forhold af enkel karakter.
      landsretten finder derfor ikke på baggrund af den foreliggende lægeerklæring
      grundlag for at genoptage sagen.
                                          thi bestemmes:
      anmodningen om genoptagelse tages ikke til følge.”
den 21. marts 2016 anmodede ts forsvarer på ny østre landsret om at genoptage sagen, idet
han fremlagde endnu en lægeerklæring fra ts egen læge. af lægeerklæringen fremgik bl.a., at
t var sygemeldt grundet en akut belastningsreaktion med stresssymptomer, nedsat kraft og
energi, koncentrationsbesvær og udtalte søvnproblemer, hvilket umuliggjorde aktuelt frem-
møde i retten.
ligeledes den 21. marts 2016 indbragte forsvareren østre landsrets kendelse af 15. marts
2016 for den særlige klageret samt anmodede procesbevillingsnævnet om tilladelse til at
indbringe landsrettens kendelse af 14. marts 2016 for højesteret.
ved kendelse af 23. marts 2017 afslog østre landsret på ny at genoptage sagen. af kendelsen
fremgår:
      ”ved kendelse af 15. marts 2016 afslog landsretten at genoptage sagen, idet lands-
      retten ikke fandt, at den da foreliggende lægeerklæring af 14. marts 2016 i til-
      strækkelig grad dokumenterede, at t ikke var i stand til at deltage i retsmødet den
      14. marts 2016. landsretten lagde herved vægt på karakteren af den i lægeerklæ-
      ringen angivne sygdom samt på, at det i lyset af hans standpunkt under sagens be-
                                               - 5 -
      handling for byretten måtte forventes, at han under hovedforhandlingen i landsret-
      ten blot skulle afgive supplerende forklaring om få forhold af enkel karakter.
      landsretten finder, at det heller ikke ved den nu fremsendte lægeerklæring af 21.
      marts 2016, der indeholder en uddybende angivelse af de symptomer, som er en
      følge af ts sygdom, i tilstrækkelig grad er dokumenteret, at han ikke var i stand til
      at deltage i retsmødet den 14. marts 2016. det bemærkes, at de angivne sympto-
      mer ikke har en sådan karakter, at de objektivt set kan begrunde lægens erklæring
      om, at de ”umuliggør […] fremmøde” i retten.
      for så vidt angår ts henvisning til, at han for landsretten skulle afgive forklaring
      om baggrunden for og omfanget af de arbejdsopgaver, han havde udført for vest-
      egnens tolkecenter, bemærkes det, at t har udarbejdet en skriftlig opgørelse over
      sit tidsforbrug på opgaverne udført for vestegnens tolkecenter. denne opgørelse
      blev fremsendt til landsretten ved advokat simon bernard clarks brev af 18. fe-
      bruar 2016, der også indeholdt en redegørelse for opgørelsen og dens betydning
      for sagen. der var derfor heller ikke grundlag for at forvente, at inddragelsen af
      dette materiale ville kræve, at t for landsretten skulle afgive supplerende forkla-
      ring om andet end få forhold af enkel karakter.
      landsretten finder det på den baggrund fortsat ikke tilstrækkeligt dokumenteret, at
      t havde lovligt forfald i forbindelse med udeblivelsen fra retsmødet den 14. marts
      2016, og der er derfor ikke grundlag for at genoptage sagen.
                                          thi bestemmes:
      anmodningen om genoptagelse tages ikke til følge.”
ved brev af 19. april 2016 anmodede forsvareren på ny landsretten om at genoptage sagen.
han vedlagde et dokument af 11. april 2016, som angiver at være et bilag til lægeerklæringen
af 21. marts 2016. af bilaget fremgår bl.a., at der i blodprøver udtaget fra t den 17. marts
2016 – dvs. tre dage efter retsmødet – var fundet forhøjede infektionstal foreneligt med en
influenzainfektion.
landsretten afslog ved kendelse af 25. april 2016 at genoptage ankesagen med følgende be-
grundelse:
      ”landsretten finder, at det heller ikke ved det nu fremsendte bilag af 11. april
      2016 – i kombination med de tidligere fremsendte lægeerklæringer – i tilstræk-
      kelig grad er dokumenteret, at t ikke var i stand til at deltage i retsmødet den 14.
      marts 2016. det bemærkes, at blodprøverne er taget 3 dage efter retsmødet, lige-
      som de forhøjede infektionstal alene, ifølge bilaget, er foreneligt med en influen-
      zainfektion og alene sammen en angiven stress/belastningsreaktion, som landsret-
                                               - 6 -
      ten har forholdt sig til ved sine kendelser af 15. og 23. marts 2016, har styrket år-
      sag til fravær.
      landsretten finder det derfor fortsat ikke tilstrækkeligt dokumenteret, at t havde
      lovligt forfald i forbindelse med udeblivelsen fra retsmødet den 14. marts 2016,
      og der ses derfor ikke grundlag for at genoptage sagen.
                                          thi bestemmes:
      anmodningen om genoptagelse tages ikke til følge.”
udover den allerede indbragte kendelse af 15. marts 2016 for den særlige klageret ind-
bragtes også østre landsrets kendelser af 23. marts og 25. april 2016 for den særlige klage-
ret.
ved kendelse af 20. juli 2016 stadfæstede den særlige klageret landsrettens kendelser om
ikke at genoptage sagen. af kendelsen fremgår bl.a. følgende:
      ”det beror på et retligt skøn, om det ved de fremlagte lægeerklæringer er godt-
      gjort, at t havde lovligt forfald den 14. marts 2016, jf. retsplejelovens § 987, stk.
      5, jf. stk. 1, 1. pkt.
      lægeerklæringen af 10. marts 2016 angiver, at t var sygemeldt med første syge-
      dag den 7. marts 2016, og at sygdommen havde en forventet varighed af 2 måne-
      der. i lægeerklæringen af 14. marts 2016 er anført, at sygdommen begyndte alle-
      rede omkring 1. januar 2016, og at t var sygemeldt som følge af stress og ikke
      kunne tænke klart, hvilket forhindrede ham i at kunne møde i retten den 14. marts
      2016. i lægeerklæringen af 21. marts 2016 er uddybende anført, at t var ”syge-
      meldt grundet en akut belastningsreaktion, med stresssymptomer, nedsat kraft og
      energi, koncentrationsbesvær og udtalte søvnproblemer”, hvilket ifølge erklærin-
      gen umuliggjorde fremmøde i retten.
      det fremgår af byrettens dom, at t erkendte de regnskabs- og bogføringsmæssige
      dispositioner, som var baggrunden for tiltalen. det fremgår af sagens oplysninger,
      at ts anke til frifindelse var begrundet med, at den medtiltalte, a, skulle have
      overtalt ham til at foretage de pågældende dispositioner, hvilket t allerede har
      forklaret om for byretten. t havde til brug for ankesagen udarbejdet en opgørelse
      over sit tidsforbrug på opgaverne for vestegnens tolkecenter aps, som han hav-
      de været revisor for, og som a var ejer og daglig leder af. klageretten finder på
      denne baggrund ikke grundlag for at tilsidesætte landsrettens skøn om, at t for
      landsretten alene skulle afgive supplerende forklaring om få forhold af enkel ka-
      rakter.
                                               - 7 -
       klageretten finder, at det ved de symptomer, som er anført i de pågældende læge-
       erklæringer, sammenholdt med ankesagens karakter og skønnede omfang, ikke er
       godtgjort, at t havde lovligt forfald den 14. marts 2016.
       det fremgår af dokumentet af 11. april 2016, som angiver at være et bilag til læ-
       geerklæringen af 21. marts 2016, at der blev udtaget blodprøver af t den 17.
       marts 2016, hvilket var tre dage efter retsmødet den 14. marts 2016. det er ikke
       ved bilaget eller lægeerklæringerne i øvrigt godtgjort, at t skulle have haft influ-
       enzasymptomer den 14. marts 2016.
       klageretten finder herefter, at det ved de fremlagte lægeerklæringer og bilaget af
       11. april 2016 ikke er godtgjort, at t havde lovligt forfald ved retsmødet den 14.
       marts 2016, jf. retsplejelovens § 987, stk. 5, 1. pkt., jf. stk. 1. klageretten stadfæ-
       ster derfor landsrettens kendelser om ikke at genoptage ankesagen.
                                          thi bestemmes:
       østre landsrets kendelser af 15. marts 2016, 23. marts 2016 og 25. april 2016
       stadfæstes.”
procesbevillingsnævnet meddelte ved brev af 30. december 2016 t tilladelse til kære til høje-
steret af landsrettens kendelse af 14. marts 2016 om afvisning af hans anke.
anbringender
t har for så vidt angår anklagemyndighedens afvisningspåstand anført bl.a., at procesbevil-
lingsnævnet har meddelt tilladelse til kære af landsrettens afvisningskendelse, og at der ikke
er grundlag for at begrænse højesterets prøvelse af denne kendelse. klagerettens afgørelse
angår landsrettens kendelser om ikke at genoptage den afviste anke, hvilket er noget andet end
spørgsmålet om afvisning af realitetsbehandling af anken. retsplejeloven opererer således
med to særskilte regelsæt for så vidt angår henholdsvis afvisning og genoptagelse af en afvist
ankesag.
vedrørende spørgsmålet om ophævelse af landsrettens kendelse og hjemvisning af sagen til
fornyet behandling ved landsretten har han haft lovligt forfald under hovedforhandlingen den
14. marts 2016. ved lægeerklæringerne er det dokumenteret, at han var syg og derfor ikke
kunne møde op til retsmødet. der er ikke grundlag for at tilsidesætte denne lægefaglige vur-
dering. der er under ankesagen fremlagt nye oplysninger om hans arbejde for vestegnens
tolkeservice. hans forklaring herom kunne have væsentlig betydning for skyldsspørgsmålet
og eventuel udmåling af straf. med afvisningen er en væsentlig del af hans forsvar ikke kom-
                                                - 8 -
met frem under ankesagen. hvis det, som anført af landsretten, lægges til grund, at han blot
skulle afgive supplerende forklaring om få forhold af enkel karakter, ville sagen kunne være
gennemført uden hans tilstedeværelse. den omstændighed, at han ved byretten blev idømt en
meget alvorlig straf, taler også for, at han – af rent retssikkerhedsmæssige grunde – får mulig-
hed for at få realitetsbehandlet sin sag i ankeinstansen.
anklagemyndighedens bemærkninger om, at landsretten ikke har forholdt sig til, om sagen
kunne være fremmet som en udmålingsanke, tiltrædes, og sagen bør således i hvert fald hjem-
vises til landsretten med henblik på fornyet behandling heraf.
anklagemyndigheden har anført, at kæremålet skal afvises for så vidt angår spørgsmålet, om
t havde lovligt forfald den 14. marts 2016. den særlige klageret har ved kendelse af 20. juli
2016 truffet afgørelse om, at dette ikke var tilfældet. med kæremålet er der reelt tale om, at t
ønsker højesterets stillingtagen til samme spørgsmål, som den særlige klageret allerede har
afgjort, og det kan ikke antages, at der er hjemmel i retsplejeloven til, at spørgsmålet prøves
både i den særlige klageret og i højesteret.
hvis der imidlertid findes at være en sådan adgang, kan t ikke anses for at have godtgjort, at
han havde lovligt forfald ved retsmødet den 14. marts 2016. da sagen ikke med nytte kunne
fremmes uden hans tilstedeværelse, blev anken med rette afvist. den omstændighed, at han
subsidiært havde anket til formildelse, og at landsretten ikke ses at have forholdt sig til, om
anken eventuelt kunne være fremmet som en udmålingsanke, kan dog tale for at hjemvise
sagen til fornyet behandling i landsretten med henblik på afgørelse af dette spørgsmål.
højesterets begrundelse og resultat
sagen angår, om landsretten med rette har afvist ts anke. afvisningen af anken er sket i med-
før af retsplejelovens § 920, stk. 2. efter denne bestemmelse kan retten i et tilfælde, hvor en
dom er anket af tiltalte, og hvor anken omfatter bevisbedømmelsen, ved kendelse afvise tiltal-
tes anke, hvis tiltalte udebliver uden oplyst lovligt forfald, og retten finder, at sagen ikke med
nytte kan behandles, uden at tiltalte er til stede.
landsretten har – efter afvisningen den 14. marts 2016 af anken – ved kendelser af 15. marts,
23. marts og 25. april 2016 i medfør af retsplejelovens § 987, stk. 5, truffet afgørelse om ikke
                                               - 9 -
at genoptage den afviste ankesag. den særlige klageret har ved kendelse af 20. juli 2016
stadfæstet disse afgørelser. den omstændighed, at klageretten således har taget stilling til
spørgsmålet om lovligt forfald, kan dog ikke føre til, at højesterets prøvelse af landsrettens
afvisningskendelse ikke omfatter dette spørgsmål. højesteret finder derfor ikke grundlag for
at afvise kæremålet for så vidt angår spørgsmålet om lovligt forfald.
højesteret tiltræder af de grunde, der er anført af landsretten, at lægeerklæringen af 10. marts
2016 ikke kunne tjene som dokumentation for lovligt forfald i forbindelse med ts udeblivelse
fra retsmødet den 14. marts 2016. de senere lægeerklæringer giver – sammenholdt med anke-
sagens karakter og omfang – heller ikke grundlag for at anse det for godtgjort, at han havde
lovligt forfald den 14. marts 2016.
ts forsvarer anmodede under retsmødet den 14. marts 2016 om udsættelse af ankesagens be-
handling med henblik på, at t fik mulighed for at afgive forklaring i landsretten. det tiltrædes
derfor, at ts bevisanke ikke med nytte kunne fremmes uden hans tilstedeværelse.
højesteret tiltræder på denne baggrund, at ts bevisanke er afvist i medfør af retsplejelovens §
920, stk. 2.
t ankede ved domsafsigelsen subsidiært til formildelse.
retsplejelovens § 920, stk. 2, giver som nævnt hjemmel til at afvise en anke, der omfatter
bevisbedømmelsen. bestemmelsen tager efter sin ordlyd ikke udtrykkeligt stilling til, om af-
visningen tillige kan omfatte en subsidiær anke til formildelse, og spørgsmålet er ikke berørt i
forarbejderne til bestemmelsen. det følger imidlertid af retsplejelovens § 921, stk. 2, at en
anke, der ikke omfatter beviserne for tiltaltes skyld, kan behandles, selv om tiltalte ikke mø-
der, hvis dennes forsvarer er mødt.
højesteret finder herefter, at retsplejelovens § 920, stk. 2, ikke giver hjemmel til at afvise en
subsidiær anke til formildelse.
efter det anførte ophæver højesteret landsrettens kendelse for så vidt angår afvisningen af
udmålingsanken og hjemviser sagen til landsretten til behandling heraf.
                                            - 10 -
                                      thi bestemmes:
kæremålet afvises ikke for så vidt angår spørgsmålet om lovligt forfald.
landsrettens kendelse af 14. marts 2016 ophæves for så vidt angår afvisningen af ts udmå-
lingsanke, og sagen hjemvises til landsretten til behandling heraf.
statskassen skal betale kæresagens omkostninger.
