                      højesterets kendelse
                       afsagt onsdag den 26. september 2018
sag 201/2017
f
(advokat klaus jensen)
mod
m
(selv)
i tidligere instanser er afsagt kendelser af retten i ...s fogedret den 9. januar 2017 og kendelse
af østre landsrets 24. afdeling den 28. juni 2017.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: thomas rørdam, lene pagter kristensen, jon
stokholm, jens peter christensen og jan schans christensen.
påstande
kærende, f, har nedlagt påstand om frifindelse, subsidiært, at landsrettens kendelse ophæves,
og at sagen hjemvises til landsretten.
indkærede, m, har nedlagt påstand om stadfæstelse.
sagsfremstilling
sagen udspringer af en sag om forældremyndighed, hvor faderen, f, ved retten i ...s dom af
22. december 2010, som stadfæstet ved østre landsrets dom af 17. juni 2011, blev tillagt
forældremyndigheden over b. moderen, m, blev tillagt forældremyndigheden i x-land, som
hun var udrejst til den 17. juli 2010 umiddelbart efter, at f i danmark havde indgivet ansøg-
ning om fælles forældremyndighed.
                                                - 2 -
den 3. april 2012 tog f til x-land og bragte b til danmark.
de x-landske myndigheder anmodede ved en europæisk arrestordre om, at f blev udleveret
til strafforfølgning i x-land. justitsministeriet afslog dette den 11. juni 2012 med henvisning
til udleveringslovens § 10 f.
fogedretten i ... afviste den 21. september 2012 at imødekomme ms anmodning om udleve-
ring af b. af begrundelsen fremgår:
       ”østre landsret tillagde ved dom af 17. juni 2011 forældremyndigheden over b til f
       alene. m var under sagen repræsenteret af en beskikket advokat, og da landsretten inden
       hovedforhandlingen ophævede kendelsen om varetægtsfængsling af hende in absentia,
       finder fogedretten ikke, at der blev begået processuelle rettergangsfejl, som kan anfægte
       dommens gyldighed. dommen har retskraft i danmark, og fogedretten har ikke kompe-
       tence til at prøve indholdet af dommen.
       den omstændighed, at der er truffet en retskraftig afgørelse om forældremyndighed i
       danmark kan efter artikel 17 i haagerkonventionen om børnebortførelser ikke alene
       danne grundlag for at nægte at tilbagegive et barn.
       for at bedømme hvorvidt bortførslen af b var uretmæssig efter haagerkonventionen om
       børnebortførsler, har det afgørende betydning, hvor han havde sædvanligt opholdssted,
       da statsforvaltningen den 24. august 2010 overførte forældremyndigheden fra m til f.
       efter forarbejderne til forældreansvarslovens § 18 gælder pligten til varsling af flytning
       også for en forælder, som har forældremyndigheden alene, da hensigten med bestem-
       melsen netop er at give den anden forælder mulighed for at rette henvendelse til stats-
       forvaltningen med anmodning om at få forældremyndigheden over barnet og om at få
       en afgørelse om, hvor barnet skal bo. m tog den 17. juli 2010 b med til x-land. forin-
       den havde hun flere gange meddelt f, at hun agtede at flytte til x-land med b. hun hav-
       de imidlertid ikke meddelt ham, hverken konkret eller præcist, hvornår hun agtede at
       flytte. fogedretten finder herefter ikke, at hun har opfyldt sin pligt til at varsle flytnin-
       gen på 6 uger efter forældreansvarslovens § 18. det lægges efter fs forklaring til grund,
       at han først den 30. juli 2010 af statsforvaltningen blev orienteret om, at m havde med-
       delt, at hun og b var flyttet permanent til x-land.
       ved vurderingen af hvornår b skiftede sædvanligt opholdssted, skal der tages hensyn til
       bs familiemæssige og sociale tilknytning til x-land og danmark. det lægges efter be-
       visførelsen i forældremyndighedssagen i byretten og landsretten til grund, at f, inden b
       flyttede til x-land, var hans primære omsorgsperson. b havde gennem sin opvækst boet
       i danmark og alene været på jævnlige ferierejser til x-land. m skrev flere mails til sin
       arbejdsgiver, senest den 4. august 2010, hvor hun underskrev sig med sin adresse i fre-
       densborg. hun underrettede ikke sin arbejdsgiver om, at hun var flyttet. b sagde ikke
       farvel i børnehaven, inden han rejste til x-land. m pakkede ikke sit indbo ned eller satte
                                                - 3 -
      sit hus til salg. fogedretten finder, at de konkrete omstændigheder viser, at m holdt mu-
      ligheden for at vende tilbage til danmark åben. det findes således ikke godtgjort, at bs
      sædvanlige opholdssted var skiftet til x-land, da statsforvaltningen den 24. august 2010
      traf afgørelse om, at forældremyndigheden over b blev tillagt f alene.
      fogedretten finder som følge heraf, at der var tale om en ulovlig børnebortførelse, da m
      ikke returnerede b til danmark efter statsforvaltningen havde truffet sin afgørelse. en
      ulovlig børnebortførelse bliver ikke lovlig alene ved en ændring af barnets sædvanlige
      opholdssted. herefter finder fogedretten ikke, at f, der er tillagt forældremyndigheden
      over b, har handlet i strid med haagerkonventionen om børnebortførsler ved at hente b
      fra x-land”
ved kendelse af 21. december 2012 stadfæstede østre landsret fogedrettens kendelse. ken-
delsen blev afsagt med dissens. af flertallets begrundelse fremgår bl.a.:
      ”under de anførte omstændigheder finder vi, at b ikke kan anses for at have fået sit
      sædvanlige opholdssted i x-by den 17. juli 2010 eller i tiden inden statsforvaltningen
      hovedstaden den 24. august 2010 tillagde f forældremyndigheden over b alene.
      b må således frem til, at han blev bragt til danmark den 3. april 2012, og fortsat anses
      for at have sit sædvanlige opholdssted og livscentrum (habitual residence) i danmark,
      og der er således ved bs ophold hos f, hvor b efter det oplyste trives, ikke tale om en
      ulovlig tilbageholdelse efter børnebortførelseslovens § 10 (jf. haagerkonventionen af
      1980 om de civilretlige virkninger af internationale børnebortførelser artikel 3).”
f blev ved y-retten i x-by’ dom, der fremstår som afsagt den 6. juni 2013, men som i østre
landsrets kendelse af 21. december 2012 er omtalt som dom af 26. september 2012, fundet
skyldig i:
      ”at have anstiftet en ukendt gerningsmand til at begå forbrydelsen grov ulovlig tvang…,
      idet f opfordrede denne til at holde m fast i hendes overarme og presse hende mod en
      personbil, hvorved hun med vold blev tvunget til at finde sig i, at hendes umyndige søn,
      b blev anbragt i en personbil og efterfølgende befordret til udlandet, hvorved særlige
      vigtige interesser i forbindelse med udøvelsen af den eneforældremyndighed, hun har
      fået tilkendt i x-land, blev krænket, og hvor den direkte gerningsmand begik handlin-
      gen i overensstemmelse med anstiftelsen;
      2. i x-by og andre steder i x-land at have taget b… fra m, som har fået tilkendt foræl-
      dremyndigheden, idet han tog barnet ud af ms køretøj og mod forældremyndighedsin-
      dehaverens vilje befordrede det via en ikke nærmere kendt rute fra x-by til danmark.
      derved har han begået følgende:
      1. forbrydelse i form af grov ulovlig tvang… som anstifter til en strafbar handling… og
                                                - 4 -
      2. forseelse i form af bortførelse af et barn… for hvilket han… idømmes en frihedsstraf
      på 12 måneder. ”
straffen blev under henvisning til sagens særlige omstændigheder gjort betinget i en prøvetid
på 3 år.
derudover besluttede retten, at f skulle betale 1.000 eur i godtgørelse til m, men henviste
hende til at anlægge et civilt søgsmål for så vidt angik øvrige erstatningskrav.
af dommens præmisser fremgår:
      ”erstatningskravet på 1.000,00 euro baseres på oplysningerne om den psykiske belast-
      ning, m har været ude for, sammenholdt med udtalelser fra hendes læge og psykotera-
      peut, som hun har fremlagt. på baggrund heraf kunne det under alle omstændigheder
      konstateres, at hun på grund af hændelserne lider af en posttraumatisk be-
      lastningsreaktion, søvnforstyrrelser og mareridt. ud fra dommerens vurdering findes et
      beløb på 1.000,00 euro for psykiske forstyrrelser rimeligt. det vil ikke være muligt at
      tilkende yderligere beløb uden indkaldelse af en medicinsk sagkyndig. vedrørende
      yderligere krav, som gøres gældende for dækning af omkostninger til dækning til advo-
      katbistand skal det anføres, at disse krav skal gøres gældende i de respektive sager på
      grundlag af bestemmelserne om erstatning for afholdte udgifter, dog ikke som hoved-
      fordring. uden indhentning af yderligere oplysninger kan der heller ikke tilkendes beløb
      med henvisning til tabt arbejdsfortjeneste, hvilket også må begrundes i den omstændig-
      hed, at m i tidsrummet fra den 17. juli 2010 til 3. april 2012 ikke var erhvervsaktiv i x-
      land. der kan derfor tilkendes et beløb på 1.000,00 euro, som m i hvert fald som er-
      statningspart har ret til. for så vidt angår ms yderligere krav henvises hun til et civilt
      søgsmål.”
ved kendelse af 22. august 2014 fastsatte z-retten i x-by erstatningskravet for advo-
katomkostninger til 10.488,22 eur.
m anmodede den 23. maj 2016 fogedretten i ... om at anerkende og fuldbyrde de x-landske
afgørelser om godtgørelse og erstatning for advokatomkostninger.
den 9. januar 2017 afsagde fogedretten i ... kendelser, hvoraf fremgår, at betingelserne i bru-
xelles i-forordningen for at tvangsfuldbyrde afgørelserne var opfyldt, og ms anmodninger
blev taget til følge.
                                                - 5 -
f kærede den 24. januar 2017 fogedrettens kendelser til østre landsret. østre landsret stad-
fæstede den 28. juni 2017 fogedrettens kendelser. af kendelsen fremgår bl.a.:
      ”de omhandlede kendelser er afsagt af y-retten i x-by den 6. juni 2013 og z-retten i
      x-by den 22. august 2014, hvorefter f er tilpligtet at betale henholdsvis 1.000 eur og
      10.488,22 eur til m. det fremgår af afgørelserne, at disse er retskraftige og kan
      tvangsfuldbyrdes.
      landsretten finder, at de omhandlede afgørelser, der fastslår en pligt til betaling af hen-
      holdsvis kompensation til en forurettet part i en straffesag, og udgifter til advokatbi-
      stand, falder inden for anvendelsesområdet for bruxelles i-forordningen, jf. bruxelles i-
      forordningens artikel 1, stk. 1, jf. lov om bruxelles i-forordningen m.v. § 1. det er uden
      betydning for spørgsmålet om tvangsfuldbyrdelse, at afgørelserne er truffet som led i en
      straffesag.
      der er for fogedretten fremlagt attester i henhold til bruxelles i-forordningens artikel 54
      og 58, hvoraf det fremgår, at afgørelserne er eksigible, og at det indledende processkrift
      i sagen er forkyndt henholdsvis den 4. juli 2012 og den 19. december 2013.
      landsretten tiltræder på denne baggrund, at fuldbyrdelsesbetingelserne er opfyldt, jf.
      bruxelles i-forordningens artikel 38, stk. 1, jf. lov om bruxelles i-forordningen m.v. §
      1.
      landsretten bemærker, at den af kærende fremsendte kendelse af 21. september 2012
      fra fogedretten i ... er blev stadfæstet ved østre landsrets kendelse af 21. december
      2012, idet det dog blandt andet ikke fremgår af begrundelsen, at kærende ikke handlede
      i strid med haagerkonventionen om børnebortførelser ved at hente b i x-land.
      herefter og således som sagen i øvrigt foreligger oplyst, findes der ikke at foreligge
      grunde, der hindrer tvangsfuldbyrdelse, jf. bruxelles i-forordningen artikel 34, stk. 1,
      nr. 2, 3, og 4, jf. lov om bruxelles i-forordningen m.v. § 1, hvorfor landsretten tiltræder,
      at afgørelserne kan tvangsfuldbyrdes.”
retsgrundlag
eu-straffuldbyrdelsesloven
rådets rammeafgørelse 2005/214/ria af 24. februar 2005 om anvendelse af princippet om
gensidig anerkendelse på bødestraffe blev gennemført i dansk ret ved lov nr. 1434 af 22. de-
cember 2004 (eu-straffuldbyrdelsesloven).
artikel 1, litra b, i rammeafgørelsen, har følgende ordlyd:
      ”i denne rammeafgørelse forstås ved:
                                                - 6 -
      …
      b) »bødestraf«: pligten til at betale:
      i) et beløb, som det ved afgørelse pålægges en person at betale på grund af domfældelse
      for begåelse af en strafbar handling
      ii) erstatning til ofre i henhold til samme afgørelse, såfremt ofret ikke kan deltage som
      civil part i retssagen, og domstolen handler i kraft af sin strafferetlige kompetence
      iii) et beløb til dækning af sagsomkostninger eller administrative omkostninger i forbin-
      delse med afgørelsen
      iv) et beløb til en offentlig fond eller støtteorganisation for ofre i kraft af samme afgø-
      relse.
      bødestraf omfatter ikke:
      — kendelser om konfiskation af redskaber eller udbytte fra strafbart forhold
      — kendelser af civilretlig art, der udspringer af krav om erstatning eller genoprettelse af
      en tidligere tilstand, og som kan fuldbyrdes efter rådets forordning (ef) nr. 44/2001 af
      22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af
      retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område”
§ 17 i eu-straffuldbyrdelsesloven har følgende ordlyd:
      ”ved »bødestraf« forstås i denne lov pligten til at betale et beløb, som ved en afgørelse
      pålægges en person som straf for at have begået en lovovertrædelse, samt en ved samme
      afgørelse pålagt pligt til at betale
      1) erstatning til ofre for den strafbare handling, hvis offeret ikke kan deltage som civil
      part i sagen og domstolen handler i kraft af sin strafferetlige kompetence,
      2) et pengebeløb til dækning af sagsomkostninger eller administrative omkostninger ved
      afgørelsen og
      3) et pengebeløb til en offentlig fond eller en støtteorganisation for ofre.”
af bemærkningerne til lovforslaget hedder det bl.a. (folketingstidende 2004-05, 1. samling,
tillæg a, lovforslag nr. l 5, s. 60 ff.):
      ”4. fuldbyrdelse af afgørelser om bødestraf
      …
      4.2. rammeafgørelsen om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bøde-
      straffe
      …
                                              - 7 -
      ”bødestraf” defineres som en forpligtelse til at betale et fastsat beløb, herunder erstat-
      ning til ofre, der pålægges i forbindelse med en straffesag, samt sagsomkostninger. be-
      grebet omfatter ikke afgørelser om konfiskation eller afgørelser, der kan gennemføres i
      medfør af rådets forordning af 1. december 2000 om retternes kompetence og om aner-
      kendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (bru-
      xelles i - forordningen).
      …”
bruxelles i-forordningen
bestemmelserne i bruxelles i-forordningen (rådets forordning (ef) nr. 44/2001 af 22. de-
cember 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser
på det civil- og handelsretlige område) finder anvendelse i danmark i kraft af en parallelafta-
le, der er gennemført i dansk ret ved lov nr. 1563 af 20. december 2006 om bruxelles i-
forordningen m.v.
ved lov nr. 518 af 28. maj 2013 om bruxelles i-forordningen m.v. blev ”europa-parlamentets
og rådets forordning (eu) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og
om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (om-
arbejdning)” gennemført i dansk ret. efter artikel 66 i denne forordning finder forordningen
kun anvendelse på retssager, som er anlagt efter den 10. januar 2015.
krav af civilretlig karakter:
artikel 1, stk. 1 og 2, i rådets forordning (ef) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes
kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsret-
lige område er sålydende:
      ”kapitel i
      anvendelsesområde
      artikel 1
      1. denne forordning finder anvendelse på det civil- og handelsretlige område, uanset
      domsmyndighedens art. den omfatter i særdeleshed ikke spørgsmål vedrørende skat,
      told eller administrative anliggender.
      …”
                                                - 8 -
forordning nr. 44/2001 afløste bruxelleskonventionen, hvis anvendelsesområde var afgrænset
til borgerlige sager, herunder handelssager. eu-domstolen har i flere afgørelser fastslået, at
den fortolkning, som domstolen har foretaget af bruxelleskonventionens anvendelsesområde,
også gælder i forhold til fastlæggelse af forordningens anvendelsesområde, jf. bl.a. sag c-
406/09 (realchemie nederland), præmis 38-39.
i eu-domstolens dom af 21. april 1993 i sag c-172/91 (sonntag) er anført følgende om kon-
ventionens anvendelsesområde:
       ”13. det fremgår af det forelagte spørgsmål og af forelæggelseskendelsens grunde, at
       den nationale ret i det væsentlige ønsker oplyst, om begrebet »borgerlige sager« i kon-
       ventionens artikel 1, stk. 1, første punktum, omfatter et erstatningskrav, der ved en kri-
       minalret fremsættes mod en lærer ved en offentlig skole, som under en skoleudflugt har
       forvoldt en elev skade ved en retsstridig, forsætlig eller uagtsom tilsidesættelse af sin
       opsynspligt, og om dette også gælder, når skaden er dækket af en offentligretlig social-
       forsikring.
       14. med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål må det først undersøges, om et er-
       statningskrav, der fremsættes ved en kriminalret, kan være omfattet af konventionens
       anvendelsesområde.
       15. i denne forbindelse bemærkes, at konventionen i henhold til artikel 1, stk. 1, »finder
       anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art«.
       16. det fremgår således af selve ordlyden af bestemmelsen, at konventionen også finder
       anvendelse på afgørelser, der træffes af en kriminalret i borgerlige sager.
       17. det må dernæst undersøges, om et erstatningskrav, der fremsættes mod en lærer ved
       en offentlig skole, som under en skoleudflugt har forvoldt en elev skade ved en tilside-
       sættelse af sin opsynspligt, er omfattet af begrebet »borgerlige sager« i konventionens
       artikel 1, stk. 1, første punktum.
       18. det bemærkes, at begrebet »borgerlige sager« i konventionens artikel 1 ifølge fast
       praksis (jf. bl.a. dom af 14.10.1976, sag 29/76, ltu, sml. s. 1541, præmis 3 og 4, af
       22.2.1979, sag 133/78, gourdain, sml. s. 733, præmis 3, og af 16.12.1980, sag 814/79,
       rüffer, sml. s. 3807, præmis 7 og 8) skal betragtes som et selvstændigt begreb, der dels
       skal fortolkes ud fra konventionens mål og opbygning, dels ud fra de almindelige prin-
       cipper, som kan udledes af de nationale retssystemer under ét.
       19. i denne henseende er det væsentligt at fastslå, at et borgerligt krav om erstatning af
       den skade, der er forvoldt en person ved en straffelovsovertrædelse, har civilretlig ka-
       rakter, selv om det gøres gældende under en straffesag. retten til at opnå erstatning for
       en skade, der er lidt som følge af en adfærd, som efter strafferetten anses for at være et
       retsbrud, antages nemlig i de kontraherende staters retssystemer i almindelighed at være
                                                - 9 -
      af civilretlig karakter. det er i øvrigt denne opfattelse, der ligger til grund for konventi-
      onens artikel 5, nr. 4.”
artikel 5, nr. 4, i bruxelleskonventionen svarer til bruxelles i-forordningens artikel 5, nr. 4,
der er sålydende:
      ”artikel 5
      en person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden med-
      lemsstat
      …
      4) i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i an-
      ledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne
      ret i henhold til sin egen lovgivning kan påkende borgerlige krav”
afslag på fuldbyrdelse:
artikel 34 og artikel 45 i bruxelles i-forordningen er sålydende:
      ”kapitel iii
      anerkendelse og fuldbyrdelse
      …
      artikel 34
      en retsafgørelse kan ikke anerkendes:
      1) såfremt en anerkendelse åbenbart vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den
      medlemsstat, som anmodningen rettes til
      2) såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument ikke er ble-
      vet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så god tid og på en sådan måde, at han har
      kunnet varetage sine interesser under sagen, medmindre sagsøgte har undladt at tage
      skridt til at anfægte retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det
      3) såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de samme parter i den
      medlemsstat, som anmodningen rettes til
      4) såfremt den er uforenelig med en retsafgørelse, der tidligere er truffet i en anden
      medlemsstat eller i et tredjeland mellem de samme parter i en tvist, der har samme gen-
      stand og hviler på samme grundlag, og denne tidligere retsafgørelse opfylder de nød-
      vendige betingelser for at blive anerkendt i den medlemsstat, som anmodningen rettes
      til.
      ...
                                                 - 10 -
      afdeling 2
      fuldbyrdelse
      …
      artikel 45
      1. den ret, der behandler en appel i medfør af artikel 43 eller 44, kan kun afslå at erklæ-
      re en retsafgørelse for eksigibel eller ophæve en afgørelse om eksigibilitet af en af de i
      artikel 34 og 35 anførte grunde. den træffer afgørelse så hurtigt som muligt.
      2. den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens
      realitet.”
artikel 34, nr. 1, vedrørende ordre public svarer til bruxelleskonventionens artikel 26. eu-
domstolen har ved dom af 4. februar 1988 i sag c-145/86 (hoffmann) udtalt følgende om
forståelsen af denne bestemmelse samt om forståelsen af konventionens artikel 27, nr. 3, som
svarer til artikel 34, nr. 3, i bruxelles i-forordningen:
      ”21. med hensyn til tredje spørgsmåls andet led bemærkes, at »ordre public«-klausulen,
      der som konventionen er opbygget, kun kan »spille en rolle i undtagelsestilfælde«
      (ovennævnte rapport om konventionen, s. 44), under ingen omstændigheder kan gøres
      gældende, når der som her skal tages stilling til, om en udenlandsk retsafgørelse er for-
      enelig med en indenlandsk retsafgørelse, da dette spørgsmål skal afgøres på grundlag af
      den særlige bestemmelse i artikel 27, nr. 3, der vedrører det tilfælde, hvor den uden-
      landske afgørelse er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den
      stat, begæringen rettes til.
      22. for at afgøre, om der består en uforenelighed, som omhandlet i den nævnte be-
      stemmelse, skal det undersøges, om retsafgørelserne har retsvirkninger, som gensidigt
      udelukker hinanden.
      23. det fremgår af sagen, at den udenlandske retsafgørelse vedrørende hustrubidraget i
      den foreliggende sag blev erklæret eksigibel på et tidspunkt, da den indenlandske skils-
      missedom allerede var afsagt og havde fået retskraft, samt at hovedsagen vedrører peri-
      oden efter skilsmissen.
      24. under disse omstændigheder har de omhandlede retsafgørelser retsvirkninger, som
      gensidigt udelukker hinanden. den udenlandske retsafgørelse, som nødvendigvis forud-
      sætter et ægteskabeligt forhold, skulle nemlig fuldbyrdes, skønt ægteskabet er opløst
      ved en retsafgørelse afsagt i den stat, begæringen rettes til, i en sag mellem de samme
      parter.”
                                              - 11 -
anbringender
f har anført navnlig, at den økonomiske del af de x-landske straffedomme ikke kan tvangs-
fuldbyrdes i danmark i medfør af bruxelles i-forordningen.
bruxelles i-forordningen kan ikke anvendes til tvangsfuldbyrdelse af en udenlandsk afgørelse,
som strider imod en tidligere dansk afgørelse om samme spørgsmål.
de x-landske dommes tilkendelse af godtgørelse bygger på et ansvarsgrundlag bestående i, at
han har foretaget en ulovlig børnebortførelse i sagen, hvilket er i strid med danske retsafgørel-
ser, som var anlagt og afgjort forud for de x-landske afgørelser.
de x-landske domme har tilsidesat bruxelles i-forordningen ved ikke at anerkende de danske
afgørelser om, at han ikke har foretaget en ulovlig børnebortførelse.
formålet med bruxelles i-forordningen er gensidig anerkendelse og tvangsfuldbyrdelse af
domme medlemslandene imellem. det strider imod forordningens regler, når de x-landske
domstole tilsidesætter de danske afgørelser om, hvorvidt der har fundet en ulovlig børnebort-
førelse sted. det ville stride imod selve formålet med bruxelles i-forordningens regler, så-
fremt de danske domstole skulle anerkende en x-landsk afgørelse, som bygger på en tilside-
sættelse af en tidligere dansk afgørelse. det strider mod almindelige nationale og internationa-
le grundlæggende retsprincipper (ordre public) at anerkende en fremmed stats domme, som
angår forhold, der allerede er afgjort tidligere, og hvor den første stats domme er endelige og
har retskraft.
de pådømte krav har strafferetlig karakter og kan også af den grund ikke fuldbyrdes efter
bruxelles i-forordningens regler, idet forordningen alene omhandler tvangsfuldbyrdelse af
krav på det civilretlige og handelsretlige område.
de pådømte økonomiske krav har ikke karakter af adhæsionskrav om skadeserstatning, men
har derimod karakter af krav på godtgørelse og på dækning af advokatomkostninger. sådanne
krav skal i henhold til dansk ret tvangsfuldbyrdes efter reglerne i lov om fuldbyrdelse af visse
strafferetlige afgørelser i den europæiske union. det fremgår af lovens § 17, nr. 1 og 2, at
erstatning til ofre for den strafbare handling og pengebeløb til dækning af sagsomkostninger
                                              - 12 -
skal fuldbyrdes som bødestraf. det fremgår af lovens § 18, at bødestraf skal fuldbyrdes efter
lovens kapitel 12 og dermed ikke efter reglerne i bruxelles i-forordningen.
f har til støtte for den subsidiære påstand navnlig anført, at fogedretten i ... og østre landsret
ved kendelser af henholdsvis 21. september 2012 og 21. december 2012 har truffet afgørelse
om, at han ikke har foretaget en ulovlig børnebortførelse i strid med haagerkonventionen.
østre landsrets kendelse af 28. juni 2017 bygger på en forkert forudsætning om, at der med
de tidligere danske afgørelser ikke er taget stilling til spørgsmålet om, hvorvidt der er foreta-
get en ulovlig børnebortførelse. sagen bør derfor hjemvises til fornyet behandling i landsret-
ten med bemærkning om, at de danske domstole tidligere har truffet afgørelse om, at der ikke
var tale om en ulovlig børnebortførelse.
f har endelig anført, at omkostningerne til at oversætte de to x-landske afgørelser skal afhol-
des af m, da det er hende, som ønskede afgørelserne tvangsfuldbyrdet.
m har i en mail af 20. november 2017 til højesteret afgivet et indlæg om indholdet af de tidli-
gere danske retsafgørelser om den underliggende tvist om forældremyndighed mv., som hun
ikke er enig i. hendes indlæg må forstås som en påstand om stadfæstelse.
højesterets begrundelse og resultat
f blev ved straffedom afsagt af y-retten i x-by idømt en straf af fængsel i 12 måneder betin-
get i en prøvetid på 3 år for sine handlinger i forbindelse med, at han den 3. april 2012 bragte
sin 5-årige søn, b, til danmark. han blev ved dommen kendt skyldig i børnebortførelse samt i
at have anstiftet til udøvelse af grov ulovlig tvang over for m, der i x-land var tillagt foræl-
dremyndigheden over b. m havde under straffesagen nedlagt påstand om erstatning for øko-
nomisk tab, godtgørelse for psykisk belastning og om dækning af advokatomkostninger. f
blev ved dommen, som delvis ændret ved z-retten i x-by’ kendelse af 22. august 2014, pålagt
at betale m en godtgørelse på 1.000 eur og erstatte hendes udgifter til advokat med et beløb
på 10.488,22 eur. kravet vedrørende erstatning for økonomisk tab blev henvist til civilt
søgsmål.
denne sag angår spørgsmålet, om der kan ske tvangsfuldbyrdelse i henhold til rådets forord-
ning nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuld-
                                              - 13 -
byrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (bruxelles i-forordningen) af
de krav mod f, som m har fået tilkendt ved de x-landske afgørelser.
højesteret finder, at såvel kravet på godtgørelse som kravet på dækning af advokatomkost-
ninger er krav af civilretlig karakter, som m er blevet tilkendt som erstatningspart og foruret-
tet i den x-landske straffesag. kravene er derfor omfattet af bruxelles i-forordningen, uanset
at kravene er blevet gjort gældende under en straffesag, jf. herved præmis 19 i eu-
domstolens dom af 21. april 1993 i sag c-172/91 (sonntag).
ordre public-klausulen i bruxelles i-forordningens artikel 34, nr. 1, kan som anført i præmis
21 i eu-domstolens dom af 4. februar 1988 i sag 145/86 (hoffmann) ikke anvendes ved stil-
lingtagen til, om en udenlandsk retsafgørelse er forenelig med en indenlandsk retsafgørelse,
da dette spørgsmål skal afgøres på grundlag af den særlige bestemmelse i artikel 34, nr. 3.
efter bruxelles i-forordningens artikel 34, nr. 3, kan en retsafgørelse ikke anerkendes, såfremt
den er uforenelig med en retsafgørelse truffet mellem de samme parter i den medlemsstat,
som anmodningen rettes til. for at afgøre, om der består en sådan uforenelighed, skal det iføl-
ge eu-domstolens praksis undersøges, om retsafgørelserne har retsvirkninger, som gensidigt
udelukker hinanden, jf. bl.a. præmis 22 i eu-domstolens dom af 4. februar 1988 i sag 145/86
(hoffmann).
dommerne thomas rørdam, lene pagter kristensen, jens peter christensen og jan schans
christensen udtaler om foreneligheden mellem de x-landske og de danske retsafgørelser:
f er ved de x-landske retsafgørelser blevet dømt for at have overtrådt den x-landske straffe-
lovgivning ved at have bortført b, som efter x-landsk ret er undergivet ms forældremyndig-
hed, og ved at have anstiftet til grov ulovlig tvang over for m, der i og med, at en medger-
ningsmand holdt hende fast i armene og pressede hende mod en bil, blev tvunget til at tåle, at
hendes 5-årige søn blev anbragt i en personbil og efterfølgende befordret til udlandet. vi fin-
der, at de x-landske afgørelser må forstås således, at de beløb, som m er blevet tilkendt, ud-
gør godtgørelse for de retsstridige handlinger, hun herved var udsat for, og dækning af hendes
advokatudgifter som forurettet og erstatningssøgende under sagen. de retsafgørelser, der er
truffet mellem parterne i danmark, findes ikke at udelukke sådanne retsvirkninger, og dette
                                                - 14 -
gælder, uanset at det ved østre landsrets dom af 21. december 2012 blev fastslået, at fs næg-
telse af at udlevere b til m ikke udgjorde en ulovlig tilbageholdelse efter børnebortførelseslo-
vens § 10.
da der som nævnt i den indankede kendelse er fremlagt attester i henhold til bruxelles i-
forordningens artikel 54 og 58, hvoraf fremgår, at afgørelserne er eksigible, og at det indle-
dende processkrift i sagen er forkyndt henholdsvis 4. juli 2012 og 19. december 2013, finder
vi, at fuldbyrdelsesbetingelserne er opfyldt, og vi stemmer herefter for at stadfæste kendelsen.
dommer jon stokholm udtaler herom:
det fremgår af dommen fra y-retten i x-by, at et centralt moment i sagen var, at f var til-
kendt forældremyndigheden over b ved retskraftige danske retsafgørelser, medens m var til-
kendt forældremyndigheden ved retskraftige afgørelser i x-land, der afviste at anerkende de
danske domme. y-retten gjorde – uanset tilstedeværelsen af elementet af ulovlig tvang efter §
105, stk. 1, og § 106, stk. 1, nr. 3, i den x-landske straffelovbog – fs frihedsstraf fuldt ud be-
tinget og udtalte herom i sine præmisser:
       ”navnlig i lyset af den foreliggende konstellation, at tiltalte faktisk i danmark retskraf-
       tigt har fået tilkendt eneforældremyndigheden over den mindreårige b, og at der her fo-
       religger en nærmest uløselig modstrid mellem to retsordninger i anerkendte retsstater, er
       der hverken ud fra specielle eller generelle præventive grunde nogen nødvendighed af,
       at straffe fuldbyrdes, hvorfor retten fandt, at straffen i henhold til § 43, stk. 1 i den x-
       landske straffelovbog kunne gøres betinget.”
i præmisserne udtales om erstatningsspørgsmålet:
       ”erstatningskravet på 1.000,00 euro baseres på oplysningerne om den psykiske belast-
       ning, m har været ude for, sammenholdt med udtalelser fra hendes læge og psykotera-
       peut, som hun har fremlagt. på baggrund heraf kunne det under alle omstændigheder
       konstateres, at hun på grund af hændelserne lider af en posttraumatisk be-
       lastningsreaktion, søvnforstyrrelser og mareridt.”
jeg forstår y-retten i x-by’ dom således, at hovedvægten er lagt på det forhold, at der forelå
modstridende x-landske og danske retskraftige afgørelser vedrørende det præjudicielle
spørgsmål om forældremyndighed, og at godtgørelsen på 1.000 eur er tilkendt m for den
                                             - 15 -
belastning, som adskillelsen fra b, der er anset for ulovlig efter x-landsk ret, har medført for
hende. jeg finder herefter, at dommen er uforenelig med østre landsrets dom af 17. juni 2011
og kendelse af 21. december 2012 om forældremyndighed, jf. bruxelles i-forordningens arti-
kel 34, nr. 3.
jeg stemmer herefter for at tage fs principale påstand til følge.
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
højesteret stadfæster herefter landsrettens kendelse.
                                      thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger for højesteret til den anden part.
