                              højesterets dom
                             afsagt tirsdag den 6. maj 2014
sag 31/2014
(2. afdeling)
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat kristian mølgaard, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt dom af retten på bornholm den 28. september 2012 og af østre
landsrets 10. afdeling den 27. august 2013.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: marianne højgaard pedersen, vibeke rønne,
michael rekling, oliver talevski og jens kruse mikkelsen.
påstande
dommen er anket af t med følgende påstande:
principalt ophævelse af landsrettens dom og hjemvisning til landsretten, subsidiært ophævelse
af såvel byrettens som landsrettens dom og hjemvisning til byretten, mere subsidiært ophæ-
velse af landsrettens dom og hjemvisning til landsretten og mest subsidiært formildelse af
såvel straffen som konfiskationsbeløbet.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse, dog således at der hos tiltalte alene konfiskeres
762.500 kr.
anbringender
t har til støtte for sin principale påstand, som har som konsekvens, at landsretten ikke vil
kunne dømme ham i videre omfang end sket ved byretten, henvist til følgende rettergangsfejl:
                                               - 2 -
1) byrettens upræcise angivelse af omfanget af domfældelse, jf. retsplejelovens § 884, stk. 1,
nr. 1, sammenholdt med afvisning af anklagemyndighedens påstand om domfældelse efter
anklageskriftet. der henvises herved til, at t i forhold 1 er dømt uden tilstrækkelig angivelse
af, hvilken mængde amfetamin retten har lagt til grund ved domfældelsen, og at der under
disse omstændigheder er sket en skærpelse af straffen under udmålingsanken for landsretten.
2) domfældelse for såvel ”mere end 1.750 gram men mindre end 17 kilo” og ”yderligere 1
kilo”. der er ved den formulering risiko for, at t er dømt for mere end de 17 kilo amfetamin,
som fremgår af anklageskriftet.
3) manglende citering af 1. eller 2. punktum i relation til straffelovens § 191, stk. 1.
4) inhabilitet hos landsdommer frosell, der i ankestraffesager mod henholdsvis b og c tidli-
gere har vurderet vidnet vs troværdighed.
til støtte for den subsidiære påstand har t henvist til, at byretsdommer linderoth rasmussen
var inhabil, og der skal derfor finde en helt ny hovedforhandling sted ved byretten, jf. rets-
plejelovens § 61. byretsdommeren har forud for straffesagen mod t i en tilståelsessag dømt a
for køb af i alt 140 gram amfetamin fra t og t2.
den mere subsidiære påstand er begrundet i, at landsdommer frosell var inhabil af den grund,
der er nævnt ovenfor. sagen skal derfor behandles på ny som ankesag.
anklagemyndigheden har anført, at der ikke er grundlag for at anse hverken byretsdommeren
eller landsdommeren for inhabile. for så vidt angår byretsdommeren er der ikke grundlag for
at antage, at han under tilståelsessagen mod a har foretaget en specifik vurdering af bevi-
serne, som har betydning for vurderingen af ts skyld, ligesom t selv har erkendt at have solgt
eller videreoverdraget 90 gram amfetamin til a. for så vidt angår landsdommeren angik sa-
gerne mod b og c hash-delen af det samlede narkokompleks på bornholm, og der er ikke
under disse sager afgivet forklaring om t, ligesom landsdommeren alene har foretaget en
vurdering af vs troværdighed i forhold til bevistemaerne i hash-komplekset.
det burde i anklageskriftet have været anført, at der var rejst tiltale efter 2. punktum i § 191,
stk. 1. t kunne dog ikke være i tvivl om, at der var rejst tiltale efter 2. punktum, idet tiltalen
                                                 - 3 -
angår køb og videresalg af ikke under 17 kilo amfetamin. såvel landsrettens som byrettens
dom burde endvidere have angivet, at straffen er fastsat efter 2. punktum i § 191, stk. 1.
anklagemyndigheden er enig med forsvareren i, at hverken byrettens eller landsrettens dom
præcist angiver den mængde amfetamin, som t er fundet skyldig i at have solgt. der bør så
vidt muligt tages stilling til mængden af narkotika ved rettens afgørelse af skyldsspørgsmålet.
ved vurderingen af, om dommen skal ophæves, må det imidlertid indgå i vurderingen, at den
upræcise angivelse af narkotikamængden i byrettens bevisresultat ikke har haft betydning for
tilrettelæggelsen af ts mulighed for at udøve sine ankebeføjelser og udføre sit forsvar under
ankesagen. der er endvidere ikke grundlag for at antage, at landsretten har lagt en anden
mængde narkotika til grund end byretten ved sin strafudmåling.
for så vidt angår udbyttekonfiskationen bør konfiskationsbeløbet nedsættes til 762.500 kr., da
der ikke er grundlag for at bestemme, at t ud af det idømte konfiskationsbeløb på 850.000 kr.
skal hæfte solidarisk med t2 for de 175.000 kr., hvilket beløb bør deles mellem de to. høje-
steret anmodes i den forbindelse om at nedsætte konfiskationsbeløbet for t2 til 87.500 kr. i
medfør af retsplejelovens § 936, stk. 1, jf. § 927, stk. 2.
supplerende sagsfremstilling
af statsadvokatens ankemeddelelse til landsretten af 9. oktober 2012 vedrørende t og med-
tiltalte t2 fremgår bl.a.:
        ”tiltalte har den 28. september 2012 anket [byrettens dom] til frifindelse, subsidiært til
        formildelse af straffen.
        anklagemyndigheden anker hermed tillige dommen med påstand om domfældelse efter
        anklageskriftet og skærpelse.
        i henhold hertil tiltales t m.fl. ved østre landsret under medvirken af domsmænd til
        domfældelse efter anklageskriftet.
        i henhold hertil tiltales t m.fl. ved østre landsret under medvirken af domsmænd til
        domfældelse i samme omfang som i byretten.”
medtiltalte t2 frafaldt efterfølgende sin anke til landsretten, og anklagemyndigheden frafaldt
sin kontraanke over for ham.
                                                - 4 -
af retsbogen fra hovedforhandlingen i landsretten den 26. august 2013 fremgår, at ts forsva-
rer under henvisning til ordlyden af ankemeddelelsen protesterede mod anklagemyndighedens
påstand, nedlagt ved hovedforhandlingen start, om domfældelse i overensstemmelse med an-
klageskriftet, og at landsretten efter votering bestemte, at anklagemyndighedens anke alene
behandledes som en anke til domfældelse i overensstemmelse med byrettens bevisresultat
samt til skærpelse.
retsgrundlag om inhabilitet
retsplejelovens § 61 om inhabilitet fik sin nuværende ordlyd ved lov nr. 403 af 13. juni 1990.
af bemærkningerne til lovforslaget fremgår bl.a. (jf. folketingstidende 1989-90, tillæg a, l
150, sp. 3842-3844 og 3865-3866):
      ”almindelige bemærkninger
      …
      2. dommeres inhabilitet
      …
      2.4. andre afgørelser, der kan medføre inhabilitet
      …
      c. også i situationer, hvor en dommer har medvirket ved domfældelsen af en eller flere
      personer og efterfølgende deltager i domsforhandlingen mod andre tiltalte i samme sag,
      kan der i nogle tilfælde rejses tvivl om, hvorvidt dommeren fremtræder som upartisk.
      som eksempel kan nævnes, at en dommer har afgjort en række sager mod narkotika-
      handlere, herunder som tilståelsessager, og efterfølgende deltager i domsforhandlingen i
      en ikke-tilståelsessag mod en person, som er tiltalt for at have leveret narkotika til de
      allerede domfældte.
      en sådan situation forelå i en sag, som blev afgjort ved højesterets dom af 21. december
      1989 [ufr 1990 s.181]. i denne sag havde dommeren i byretten inden domsforhandlin-
      gen vedrørende bl.a. handel med amfetamin i to tidligere domme mod andre tiltalte lagt
      til grund, at de pågældende havde købt amfetamin af den nu tiltalte.
      i dommen anførte højesteret, at dette ikke hidtil er blevet anset for en omstændighed,
      der kunne være egnet til at vække tvivl om den pågældende dommers fuldstændige
      upartiskhed, jf. retsplejelovens § 62.
      højesteret udtalte herefter, at det i lyset af menneskerettighedsdomstolens afgørelse i
      hauschildt-sagen må stille sig tvivlsomt, om denne praksis er i overensstemmelse med
      artikel 6 i den europæiske menneskerettighedskonvention. højesteret fandt imidlertid,
      at det under hensyn til de meget vidtrækkende konsekvenser for domstolsorganisatio-
      nen, som en sådan fortolkning ville medføre, navnlig for så vidt angår enedommerem-
      beder, bør overlades til lovgivningsmagten at tage stilling til dette spørgsmål.
                                            - 5 -
højesteret bemærkede herved, at der ikke ses at foreligge nogen afgørelse fra menne-
skerettighedskommissionen eller -domstolen, som tager stilling til habilitetsspørgsmålet
i en sag som den foreliggende, og at den tvivl, som var rejst, i hvert fald ikke kunne
medføre en ophævelse af dommene under de foreliggende omstændigheder, hvor der i
landsretten havde fundet en fuldstændig ny domsforhandling sted under medvirken af
dommere, mod hvis upartiskhed der ikke var rejst indvendinger.
efter hidtidig retspraksis angående retsplejelovens § 62, stk. 1, antages der således ikke
at foreligge inhabilitet i situationer, hvor dommeren ved behandlingen af de tidligere
sager har vurderet, om en forklaring, f.eks. om at narkotika er modtaget fra en bestemt
person, er troværdig, og ved accepten af forklaringen dermed har lagt omstændigheder
til grund som bevist, som (også) skal gøres til genstand for bevisførelse under den se-
nere sag mod leverandøren.
efter justitsministeriets opfattelse vil der på den anførte baggrund i sådanne tilfælde
kunne være grundlag for en berettiget tvivl om, hvorvidt dommeren fremstår som upar-
tisk.
det må imidlertid bero på en konkret vurdering, om dommerens deltagelse i domfæl-
delse af en eller flere tiltalte i et sagskompleks bør medføre, at dommeren viger sit sæde
under en efterfølgende domsforhandling mod andre tiltalte i sagen. tvivl om domme-
rens upartiskhed vil bl.a. kunne opstå i sager om hæleri, narkotikaforbrydelser og anden
kriminalitet, som begås gennem flere led i en afsætningskæde, og hvor beviset for leve-
randørens skyld er baseret på aftagerens vidneforklaring. men også i sager, hvor flere
sigtede afgiver indbyrdes modstridende forklaringer om f.eks. deres deltagelse i en
voldsforbrydelse, vil det kunne forekomme, at dommerens afgørelser i forhold til en-
kelte af de tiltalte i de først pådømte sager medfører, at dommeren ikke fremtræder som
upartisk i forhold til senere tiltalte i sagen.
det foreslås derfor, at dommeren i sådanne situationer efter omstændighederne skal
vige sit sæde.
det er næppe muligt at formulere en generel regel, som klart angiver kriterier for, i
hvilket omfang der i sådanne situationer kan rejses tvivl om, hvorvidt dommeren frem-
træder som upartisk. der vil således altid i det enkelte tilfælde skulle foretages en vur-
dering af sagens konkrete omstændigheder.
det foreslås på den baggrund, at inhabilitet i disse tilfælde reguleres ved en regel sva-
rende til den gældende § 62, stk. 1, om andre omstændigheder, som er egnede til at
vække tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed.
afgørende for, om der foreligger inhabilitet efter den ændrede affattelse af retsplejelo-
vens § 62, stk. 1 (lovforslagets § 61), er således, om dommeren har deltaget i pådøm-
melsen af en tidligere sag, hvor der er lagt omstændigheder til grund som bevist, som på
ny skal gøres til genstand for bevisførelse under den nu foreliggende sag, som ikke kan
afgøres på grundlag af tiltaltes tilståelse.
…
bemærkninger til lovforslagets enkelte bestemmelser
…
                                          - 6 -
til nr. 4 [retsplejelovens § 61]
…
bestemmelsen i lovforslaget indeholder samme kriterium for inhabilitet som den gæl-
dende § 62, stk. 1, idet der kun er foretaget rent sproglige ændringer. på trods heraf til-
sigter reglen i lovudkastet en udvidelse af området for inhabilitet i forhold til den gæl-
dende regel, idet bestemmelsen ud over at omfatte de omstændigheder, som i dag med-
fører inhabilitet efter § 62, stk. 1 (bortset fra inhabilitet som følge af tidligere afgørelser
om retshåndhævelsesarrest), også skal omfatte en række særlige situationer, der kan fo-
religge i straffesager, og som i hidtidig retspraksis ikke har medført inhabilitet.
denne omskrivning og omfortolkning af den gældende § 62, stk. 1, medfører således, at
bestemmelsens anvendelsesområde udvides i straffesager.
lovforslaget indebærer ikke ændringer for så vidt angår borgerlige sager.
bemærkningerne i det følgende angår kun afgrænsningen af det område, hvor der efter
fortolkningen af den gældende regel i § 62, stk. 1, ikke hidtil er statueret inhabilitet, dvs.
det område, hvormed bestemmelsen udvides.
det udvidede område for bestemmelsen omfatter kun tilfælde, hvor dommeren tidligere
ved dom har truffet afgørelse i sager mod andre i samme sagskompleks. endvidere om-
fatter bestemmelsen enkelte tilfælde, hvor dommeren ved dom tidligere har truffet afgø-
relse i den nu foreliggende sag.
bestemmelsen omfatter derimod ikke tilfælde, hvor dommerens tidligere afgørelser
vedrørende skyldspørgsmålet i det pågældende forhold er af foreløbig karakter.
endvidere foreligger der ikke inhabilitet, hvis dommeren tidligere har afsagt domme i
andre sager mod den tiltalte, heller ikke hvis der under bevisførelsen i den foreliggende
sag henvises til den tidligere sag, f.eks. hvor fremgangsmåden ved et røveri i den fore-
liggende sag ligner fremgangsmåden i et tilsvarende forhold i den tidligere sag.
inhabilitet vil derimod foreligge som følge af dommerens deltagelse i fældende afgørel-
ser i sager mod medgerningsmænd, såfremt det ved afgørelsen er lagt til grund som be-
vist, at den tiltalte i den nu foreliggende sag har begået det forhold, han tiltales for. som
eksempler kan nævnes tilfælde, hvor beviset mod en narkotikahandler føres ved vidne-
forklaringer fra hans aftagere, som af den samme dommer er dømt for køb af narkotika
hos den nu tiltalte, eller hvor dommeren tidligere har deltaget i pådømmelsen af sager
mod personer, der er dømt for (medvirken til) drab, og den foreliggende sag angår bevi-
set for en medgerningsmands skyld, som agtes ført ved vidneforklaringer fra de tidligere
dømte.
…
inhabilitet foreligger kun ved domsforhandlingen, og hvis sagen for så vidt angår det
pågældende forhold ikke kan afgøres på grundlag af tilståelse. at dommeren ved straf-
udmålingen i sager mod personer, der har samvirket om lovovertrædelser, vil lægge
vægt på, hvilken straf han har udmålt i de tidligere sager, medfører ikke inhabilitet.
                                               - 7 -
     om denne del af lovforslaget henvises i øvrigt til de almindelige bemærkninger pkt.
     2.4.c.”
af den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 10. august 2006 i sagen schwarzen-
berger mod tyskland (nr. 75737/01) fremgår bl.a.:
     ”40... when it is being decided whether in a given case there is a legitimate reason to
     fear that a particular body lacks impartiality, the standpoint of those claiming that it is
     not impartial is important but not decisive. what is decisive is whether the fear can be
     held to be objectively justified (see kyprianou, cited above, § 118; ferrantelli and san-
     tangelo v. italy, judgment of 7 august 1996, reports 1996-iii, pp. 951-52, § 58, and
     wettstein v. switzerland, no. 33958/96, § 44, cedh 2000-xii).
     41. in the instant case, the concerns regarding the two judges’ impartiality stemmed
     from the fact that they had given a judgment against d., which contained d.’s state-
     ments on the applicant’s character and role in the offence.
     42. the court accepts that that situation could raise doubts in the applicant’s mind about
     the impartiality of the criminal court. however, it has to decide whether these doubts
     were objectively justified. in that connection, the court notes that the answer to that
     question depends on the circumstances of the specific case. the mere fact that a trial
     judge has made previous decisions concerning the same offence cannot be held as in it-
     self justifying fears as to his impartiality (see hauschildt, cited above, § 50, and romero
     martin v. spain (dec.), no. 32045/03, 12 june 2006 concerning pre-trial decisions; rin-
     geisen v. austria, judgment of 16 july 1971, series a no. 13, p. 40, § 97 and diennet v.
     france, judgment of 26 september 1995, series a no. 325-a, p. 17, § 38 concerning the
     situation of judges to whom a case was remitted after a decision had been set aside or
     quashed by a higher court; thomann v. switzerland, judgment of 10 june 1996, reports
     1996-iii, pp. 815-816, §§ 35-36 concerning the retrial of an accused convicted in ab-
     sentia; and craxi iii v. italy (dec.), no. 63226/00, 14 june 2001, ferrantelli and santan-
     gelo and rojas morales, cited above, § 59 and 33, respectively, concerning the situation
     of judges having participated in proceedings against co-offenders).
     43. turning to the present case, the court notes that the heilbronn regional court, in its
     judgment of 8 april 1997, which contained the relevant passages on the applicant, ex-
     pressly stated that the established facts were essentially based on d.’s own submissions
     (see paragraphs 8 and 10 above), and thus did not constitute the regional court’s as-
     sessment of the applicant’s guilt. the regional court further took note of the fact that
     the applicant was unavailable to the court, as he was at the time in detention in spain. it
     follows that the deciding judges had been aware of the fact that they had not yet ex-
     amined the case from the applicant’s point of view. this is further confirmed by the
     judges’ official statements (see paragraph 14 above), in which they emphasised that
     they had been aware of the fact that their sources of knowledge had been limited and
     that an assessment of the applicant’s possible involvement had to be left to the main
     proceedings against the applicant. indeed, the assessment of facts in the judgment given
     against the applicant clearly differs from that in the judgment against d. and does not
                                                - 8 -
     contain any references to that judgment, showing that the judges undertook a fresh con-
     sideration of the applicant’s case.
     44. with regard to the context of the relevant statements, the court notes that the heil-
     bronn regional court, when giving its judgment on d., essentially followed d.’s own
     submissions. according to these, the lethal blows against the victim had been dealt not
     by d. himself, but by the applicant. in order to establish d.’s criminal liability for mur-
     der, the regional court had to assess the applicant’s actions and intentions and had to
     prove that the accused d. knew and approved of these. it follows that the impugned
     statements had been relevant to d.’s conviction.
     45. in these respects, the present case can be distinguished from the cases of ferrantelli
     and santangelo and of rojas morales (both cited above, §§ 59 and 33, respectively).”
af den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 24. marts 2009 i sagen poppe mod
nederlandene (nr. 32271/04) fremgår bl.a.:
     ” 26. the mere fact that a judge has already ruled on similar but unrelated criminal
     charges or that he or she has already tried a co-accused in separate criminal proceedings
     is not, in itself, sufficient to cast doubt on that judge’s impartiality in a subsequent case.
     it is, however, a different matter if the earlier judgments contain findings that actually
     prejudge the question of the guilt of an accused in such subsequent proceedings. fol-
     lowing the same approach as in martelli v. italy (dec.), no. 20402/03, 12 april 2007 the
     court will, therefore, examine the judgments handed down by the regional court to the
     applicant’s co-accused c3 and c4.
     27. the regional court’s judgment in the case of c3 describes one d as the “linchpin”
     of the criminal organisation and c3 as its financier. the applicant is named as a “confi-
     dant” who carried out unspecified “work”. the judgment against c4 describes d and c4
     together as the “linchpin”; the applicant again appears as a “confidant” who provided
     “facilities and/or services” used by d but described in no further detail.
     28. in both judgments the names of the applicant and others are mentioned in passing,
     merely to illustrate and clarify the leading role played in the criminal organisation by
     the persons convicted, that is to say c3 and c4 respectively. whether the applicant’s in-
     volvement with c3 and d fulfilled all the relevant criteria necessary to constitute a
     criminal offence and, if so, whether the applicant was guilty, beyond reasonable doubt,
     of having committed such an offence was not addressed, determined or assessed by the
     trial judges whose impartiality the applicant now wishes to challenge. there is no spe-
     cific qualification of the involvement of the applicant or of acts committed by him,
     criminal or otherwise. in this the facts of the applicant’s case differ from those of fer-
     rantelli and santangelo and rojas morales. it cannot therefore be said that any fears of
     bias on the part of the regional court which the applicant might have had are objec-
     tively justified.”
                                                 - 9 -
højesterets begrundelse og resultat
1. inhabilitet
ts indsigelser
forud for straffesagen mod t dømte byretsdommeren i en tilståelsessag a for at have købt i
alt 140 gram amfetamin af t og den tidligere medtiltalte, t2. det er ts opfattelse, at byrets-
dommeren som følge heraf var inhabil til at virke som dommer under hans straffesag, jf. rets-
plejelovens § 61. såvel landsrettens dom som byrettens dom skal derfor ophæves, og sagen
skal hjemvises til fornyet behandling ved byretten.
en af de medvirkende landsdommere i ts straffesag har tidligere medvirket i straffesager mod
b og c, hvor det blev lagt til grund, at forklaringer afgivet af vidnet v, som også afgav forkla-
ring i straffesagen mod t, var troværdige. det er ts opfattelse, at den pågældende landsdom-
mer som følge heraf var inhabil til at virke som dommer i straffesagen mod ham, jf. retspleje-
lovens § 61, og at landsrettens dom derfor skal ophæves, og sagen hjemvises til fornyet be-
handling ved landsretten.
generelt om inhabilitet efter retsplejelovens § 61
det følger af retsplejelovens § 61, at ingen må handle som dommer i en sag, når der i øvrigt –
dvs. uden for de tilfælde, der er nævnt i § 60 – foreligger omstændigheder, som er egnet til at
rejse tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed.
som anført i højesterets kendelse af 8. september 2011 (gengivet i ufr 2011 s. 3374) og i
højesterets dom af 5. september 2012 (gengivet i ufr 2012 s. 3522) har bestemmelsen i § 61
et dobbelt formål, nemlig dels at undgå en reel risiko for, at afgørelsen i den konkrete sag på-
virkes af uvedkommende hensyn, dels at undgå, at der hos parterne eller omverdenen opstår
mistillid til upartiskheden hos de dommere, der skal medvirke i sagen. det sidstnævnte inde-
bærer bl.a., at en dommer er inhabil, hvis der på grund af dommerens tilknytning til sagen kan
rejses tvivl om dommerens fuldstændige upartiskhed. for at føre til inhabilitet skal tvivlen
være rimeligt begrundet i objektive omstændigheder. § 61 skal i øvrigt efter forarbejderne for-
tolkes i lyset af artikel 6, stk. 1, i den europæiske menneskerettighedskonvention, hvorefter
enhver har ret til rettergang for en uafhængig og upartisk domstol, og den hertil relaterede
praksis fra menneskerettighedsdomstolen.
                                               - 10 -
det fremgår af forarbejderne til § 61, at der i tilfælde, hvor en dommer har medvirket ved
domfældelsen af en eller flere personer og efterfølgende deltager i hovedforhandlingen mod
andre tiltalte i samme sag, efter omstændighederne kan rejses tvivl om, hvorvidt dommeren
fremtræder som upartisk. som eksempel nævnes bl.a. den situation, hvor en dommer har af-
gjort en række sager mod narkotikahandlere, herunder som tilståelsessager, og efterfølgende
deltager i hovedforhandlingen i en ikke-tilståelsessag mod en person, som er tiltalt for at have
leveret narkotika til de allerede domfældte.
det anførte eksempel skal efter højesterets opfattelse ikke forstås således, at en dommer, der
tidligere har dømt i en tilståelsessag, altid er inhabil til efterfølgende at deltage i hovedfor-
handlingen i en ikke-tilståelsessag af den nævnte karakter. det fremgår således af forarbej-
derne, at det må bero på en konkret vurdering, om dommerens deltagelse i domfældelse af en
eller flere tiltalte i et sagskompleks bør medføre, at dommeren skal vige sit sæde under en
efterfølgende hovedforhandling mod andre tiltalte i sagen. afgørende for, om der foreligger
inhabilitet, er efter forarbejderne, om dommeren har deltaget i pådømmelsen af en tidligere
sag, ”hvor der er lagt omstændigheder til grund som bevist, som på ny skal gøres til genstand
for bevisførelse under den nu foreliggende sag, som ikke kan afgøres på grundlag af tiltaltes
tilståelse”.
det anførte må anses for at være i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i den europæiske
menneskerettighedskonvention. det fremgår således af praksis fra menneskerettighedsdom-
stolen, at det forhold, at en dommer i en tidligere sag har truffet afgørelse vedrørende en an-
den tiltalt i samme sagskompleks, ikke i sig selv rejser nogen objektivt begrundet tvivl om
dommerens upartiskhed i den efterfølgende sag, så længe pådømmelsen af den tidligere sag
ikke har indebåret nogen stillingtagen til den nu tiltaltes skyld, jf. den europæiske menneske-
rettighedsdomstols dom af 24. marts 2009 i sag 32271/04 (poppe), præmis 26, og dom af 10.
august 2006 i sag 75737/01 (schwarzenberger), præmis 42.
bedømmelsen af troværdigheden af et vidnes forklaring foretages i almindelighed i lyset af
den konkrete straffesags faktiske omstændigheder, herunder om forklaringen er i overens-
stemmelse med de øvrige oplysninger i den konkrete sag. det forhold, at en dommer har vur-
deret et vidnes forklaring i en straffesag som troværdig eller utroværdig, indebærer derfor
efter højesterets opfattelse ikke i sig selv, at dommeren er inhabil til at virke i en anden straf-
                                               - 11 -
fesag, hvor vidnet skal afgive forklaring. dommeren kan dog efter omstændighederne være
inhabil, hvis dommeren i den tidligere straffesag direkte eller indirekte har taget stilling til
skyldsspørgsmålet i den senere straffesag, jf. herved højesterets kendelse af 21. september
2006 (gengivet i ufr 2007 s. 857).
byretsdommerens inhabilitet
a er dømt efter sin egen forklaring, og der er i begrundelsen for dommen vedrørende ham
ikke omtalt forhold, som indebærer, at byretsdommeren har taget stilling til ts skyld. hertil
kommer, at byretsdommen i sagen mod t ikke bygger på vurderinger foretaget i sagen mod
a.
højesteret finder herefter og i lyset af det, som er anført foran, at der ikke er oplyst omstæn-
digheder, som giver grundlag for at fastslå, at ts frygt for manglende upartiskhed hos byrets-
dommeren er objektivt begrundet. byretsdommeren var derfor ikke inhabil til at virke i sagen
mod t.
inhabilitet for en landsdommer
bs og cs straffesager angik handel med hash på bornholm og berørte ikke ts handel med
amfetamin samme sted eller bevistemaer, som har betydning for denne sag. den omstændig-
hed, at vidnet vs forklaring i de nævnte sager blev anset for troværdig, indebærer således
ikke, at den medvirkende landsdommer herved direkte eller indirekte har taget stilling til ts
skyld i den foreliggende sag.
højesteret finder herefter og i lyset af det, som er anført foran, at der ikke foreligger omstæn-
digheder, som giver grundlag for at fastslå, at ts frygt for manglende upartiskhed hos lands-
dommeren er objektivt begrundet. den medvirkende landsdommer var derfor ikke inhabil.
2. anklageskriftet
t har gjort gældende, at det er en rettergangsfejl, at anklageskriftet ikke henviser til 2. punk-
tum i straffelovens § 191, stk. 1.
højesteret finder, at det ikke kan antages at have haft betydning for ts mulighed for at tilret-
telægge sit forsvar, at anklageskriftet ikke udtrykkeligt henviser til 2. punktum i straffelovens
§ 191, stk. 1. den manglende henvisning kan således ikke føre til ophævelse af dommene.
                                                - 12 -
3. rettergangsfejl og hjemvisning
efter retsplejelovens § 884, stk. 1, nr. 1, skal retten, hvis tiltalte domfældes, i begrundelsen for
dommen angive de omstændigheder, som anses for bevist og lægges til grund for domfældel-
sen.
byretten har fundet det bevist, at t indtog en helt central og overordnet rolle i forhold til or-
ganisering og salg af blandt andet amfetamin på bornholm, og at en af de personer, der kon-
kret varetog salg af meget store mængder amfetamin, var medtiltalte t2. byretten har også
fundet det bevist, at det salg af amfetamin, der blev foretaget af t2, skete i forening med t.
i forhold til mængden af amfetamin har byretten i sin begrundelse i forhold til t2 anført, at
”det ikke med tilstrækkelig sikkerhed [er] godtgjort, at der er sket salg af den i anklageskriftet
anførte mængde på 17 kilo amfetamin, men finder det bevist, at der var tale om en mængde
betydelig større end den erkendte mængde på 1.750 gram”. om t er det anført, at han har
erkendt på egen hånd at have solgt eller videreoverdraget 1 kilo amfetamin, og at der efter
oplysningerne om de tiltaltes indbyrdes forhold ikke er grundlag for at antage, at dette salg er
sket i forening med t2. byretten konkluderer herefter, at t ”på dette grundlag findes … skyl-
dig i salg af yderligere 1 kilo amfetamin på egen hånd”.
højesteret finder, at det er en fejl, at byretten i angivelsen af sit bevisresultat ikke mere nøj-
agtigt har anført, hvilken mængde amfetamin t har solgt, jf. retsplejelovens § 884, stk. 1, nr.
1. landsretten har fundet t skyldig i det omfang, som byretten har anført. landsrettens dom
indeholder derfor samme fejl.
ved valget mellem hjemvisning og realitetsprøvelse for højesteret er det afgørende, om høje-
steret trods fejlen har fornødent grundlag for at prøve rigtigheden af strafudmålingen.
herefter udtaler fire dommere – marianne højgaard pedersen, vibeke rønne, oliver talevski
og jens kruse mikkelsen – følgende:
det fremgår med sikkerhed af byrettens angivelse af bevisresultatet, at t er fundet skyldig i
på egen hånd at have solgt 1 kilo amfetamin. herudover er han i forening med t2 med sik-
kerhed fundet skyldig i salg af yderligere 1,75 kilo amfetamin. byretten har i tilknytning til
                                               - 13 -
den sidstnævnte mængdeangivelse endvidere fundet det bevist, at der var sket salg af en bety-
delig større mængde amfetamin end den mængde på 1,75 kilo, som t2 erkendte.
vi finder herefter, at der i angivelsen af byrettens bevisresultat og begrundelsen herfor, som
landsretten har tiltrådt, er et sikkert grundlag for at fastslå, at byretten har fundet t skyldig i,
til dels i forening med t2, at have solgt i hvert fald 3,5 kilo amfetamin.
på den baggrund finder vi, at der ikke er grundlag for at ophæve dommene og hjemvise sagen
til fornyet behandling.
vi stemmer derfor for at realitetsbehandle sagen.
dommer michael rekling udtaler:
ved udmålingen af straffen for overtrædelse af straffelovens § 191, stk. 1, lægges der vægt på
mængden af det overdragne euforiserende stof. efter byrettens præmisser er t fundet skyldig i
salg af amfetamin i en mængde på mellem i alt 2,75 kilo og 17 kilo. jeg finder, at angivelsen
af et interval på mellem 2,75 kilo og 17 kilo indebærer, at der er en væsentlig uklarhed vedrø-
rende grundlaget for domfældelsen i byretten.
ved landsrettens beslutning af 26. august 2013 blev det på grund af ordlyden af anklagemyn-
dighedens ankemeddelelse bestemt, at anklagemyndighedens anke alene skulle behandles som
en anke til domfældelse i overensstemmelse med byrettens bevisresultat samt til skærpelse.
omfanget af landsrettens prøvelse var således begrænset af byrettens bevisresultat, som efter
min opfattelse som nævnt er behæftet med en væsentlig uklarhed. ifølge landsrettens dom har
landsretten også efter bevisførelsen for landsretten fundet t skyldig i det af byretten anførte
omfang.
på denne baggrund finder jeg, at byrettens og landsrettens dom ikke indeholder en sådan an-
givelse af, hvad der er anset bevist vedrørende mængden af solgt amfetamin, at højesteret har
fornødent grundlag for at pådømme sagen, jf. retsplejelovens § 884, stk. 1, nr.1.
jeg stemmer derfor for at ophæve byrettens og landsrettens dom og hjemvise sagen til fornyet
behandling ved byretten.
                                                     - 14 -
der træffes afgørelse efter stemmeflertallet.
4. strafudmåling
byretten har vedrørende forhold 1 navnlig lagt vægt på forholdets grovhed og karakter af sy-
stematisk og organiseret handel med en meget stor mængde amfetamin. byretten har endvi-
dere lagt vægt på, at t tidligere gentagne gange er straffet for omfattende handel med bl.a.
amfetamin, og at forholdet til dels er begået i prøvetiden for prøveløsladelse fra afsoning af en
dom for ligeartet kriminalitet.
højesteret finder herefter og under hensyn til våbenlovsovertrædelsen i forhold 6, at straffen
passende kan fastsættes til fængsel i 7 år, jf. straffelovens § 191, stk. 1, 2. pkt., lov om eufori-
serende stoffer § 3, stk. 1, jf. bekendtgørelse om euforiserende stoffer § 27, jf. § 3, jf. liste b
nr. 95, lov om forbud mod dopingmidler § 4, jf. § 3, stk. 1, samt våbenlovens § 10, stk. 1, jf. §
2, stk. 1, jf. § 1, stk. 1, nr. 1-3, jf. til dels straffelovens § 89.
5. konfiskation
både byretten og landsretten har lagt til grund, at ts fortjeneste var på ca. 100 kr. pr solgt
gram amfetamin.
der er ikke grundlag for at bestemme, at t og t2 skal hæfte solidarisk for konfiskationsbelø-
bet, jf. straffelovens § 76, stk. 1.
efter det ovenfor fastslåede om bevisresultatet ændres landsrettens bestemmelse om konfiska-
tion således, at der hos t konfiskeres et beløb på 225.000 kr.
i medfør af retsplejelovens § 936, stk. 1, jf. § 927, stk. 2, tillægges afgørelsen om konfiskation
også virkning for t2, således at der hos ham alene konfiskeres 87.500 kr.
6. frihedsberøvelse under anken
højesteret bestemte ved kendelse af 17. marts 2014, at fuldbyrdelsen af østre landsrets dom
standses, og at t varetægtsfængsles, indtil højesteret har afsagt dom i sagen.
                                            - 15 -
                                  thi kendes for ret:
landsrettens dom ændres således, at tiltalte t straffes med fængsel i 7 år, og således at der
hos ham konfiskeres 225.000 kr.
i øvrigt stadfæstes dommen.
hos t2 nedsættes udbyttekonfiskationen til 87.500 kr.
statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten og højesteret.
