                      højesterets kendelse
                           afsagt torsdag den 23. april 2015
sag 250/2014
hejls entreprenøren ved michael erik kristiansen
(advokat claus guldbrand)
mod
atriumweb aps
(advokat stephan ravn berg)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i kolding den 19. august 2014 og af vestre
landsrets 14. afdeling den 28. oktober 2014.
i påkendelsen har deltaget fem dommere: poul søgaard, jytte scharling, poul dahl jensen,
lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande
kærende, hejls entreprenøren ved michael erik kristiansen, har nedlagt påstand om, at
landsrettens afgørelse ophæves, og at sagen hjemvises til realitetsbehandling ved landsretten.
indkærede, atriumweb aps, har påstået stadfæstelse.
sagsfremstilling
michael erik kristiansen blev ved udeblivelsesdom afsagt af retten i kolding den 26. maj
2014 dømt til at betale 19.233,75 kr. med renter samt sagens omkostninger med 6.300 kr. til
atriumweb aps.
michael erik kristiansen anmodede om at få sagen genoptaget, og retten i kolding meddelte
den 12. juni 2014, at sagen kunne genoptages på betingelse af, at michael erik kristiansen
                                                 - 2 -
inden den 23. juni 2014 indbetalte de idømte sagsomkostninger til retten eller stillede sikker-
hed for betalingen, jf. retsplejelovens § 367, stk. 1. da retten ikke modtog sikkerhedsstillel-
sen, afviste retten den 25. juni 2014 at genoptage sagen.
michael erik kristiansen anmodede herefter den 15. juli 2014 om genoptagelse af sagen med
henvisning til, at han ikke havde set rettens mail om, hvad han skulle indbetale for at få sagen
genoptaget.
ved kendelse af 19. august 2014 afviste retten i kolding at genoptage sagen med henvisning
til, at rettens meddelelse om fristen for sikkerhedsstillelse måtte anses for at være kommet
frem til michael erik kristiansen den 12. juni 2014.
michael erik kristiansen kærede afgørelsen til vestre landsret, som ved kendelse af 28. ok-
tober 2014 afviste kæremålet med følgende begrundelse:
        ”efter retsplejelovens § 389 a kan kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byret-
        ten under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse, ikke kæres uden proces-
        bevillingsnævnets tilladelse.
        en afgørelse om ikke at genoptage en sag, hvori der er afsagt udeblivelsesdom, indebæ-
        rer en stillingtagen til, om sagens forberedelse skal genoptages. afgørelsen må derfor
        anses for truffet under forberedelsen af sagen. kære kan derfor alene ske med procesbe-
        villingsnævnets tilladelse, og da en sådan tilladelse ikke foreligger, afviser landsretten
        kæremålet.”
anbringender
hejls entreprenøren ved michael erik kristiansen har anført, at byrettens kendelse af 19. au-
gust 2014 ikke er afsagt i forbindelse med forberedelse af sagen, men efter at der var afsagt
udeblivelsesdom, og kære kræver derfor ikke tilladelse fra procesbevillingsnævnet. formålet
med indførelsen af retsplejelovens § 389 a var at begrænse adgangen til frit at kære afgørelser
truffet af byretterne i forbindelse med en civil sags forberedelse, bl.a. for at nedbringe sagsbe-
handlingstiden ved byretten, så unødige kæremål kunne undgås. der er hverken efter place-
ringen af § 367 i retsplejeloven, forarbejderne til retsplejelovens § 389 a eller bestemmelsens
ordlyd belæg for at fortolke § 389 a således, at afgørelser, der materielt vedrører betingelserne
for genoptagelse af en sag, henhører under ”sagens forberedelse”.
                                                - 3 -
atriumweb aps har anført, at forberedelsen af sagen er genåbnet ved byrettens beslutning om
at genoptage sagen betinget af sikkerhedsstillelse. den manglende sikkerhedsstillelse med-
førte, at byretten under sagens forberedelse traf afgørelse om, at genoptagelse ikke skulle ske.
en afgørelse truffet af byretten under sagens forberedelse kan efter retsplejelovens § 389 a
kun kæres med procesbevillingsnævnets tilladelse, og denne tilladelse foreligger ikke.
retsgrundlag
retsplejelovens § 367 om genoptagelse af udeblivelsesdomme lyder således:
       ”§ 367. den, der er dømt som udebleven, kan kræve sagen genoptaget, når han skriftligt
       indgiver anmodning herom til retten inden 4 uger fra dommens afsigelse. retten kan
       undtagelsesvis genoptage sagen, hvis anmodning indgives senere, men inden ét år efter
       afsigelsen. retten kan betinge genoptagelse af, at sagsøgte betaler de sagsomkostninger,
       der er pålagt ham, eller stiller sikkerhed for betalingen. anmodning om genoptagelse af
       en sag har samme opsættende virkning som anke, jf. § 480.
         stk. 2. genoptages sagen, træffer retten bestemmelse om sagens behandling. udebli-
       ver den, der har krævet sagen genoptaget, under genoptagelsen, afvises genoptagelsen.”
efter retsplejelovens § 389 kan kendelser og beslutninger, der er afsagt af en byret, kæres til
den landsret, i hvis kreds byretten ligger, medmindre andet er bestemt i loven.
ved lov nr. 737 af 25. juni 2014 blev der indført en kærebegrænsningsregel i retsplejelovens §
389 a. bestemmelsen, der trådte i kraft den 1. juli 2014 og finder anvendelse på afgørelser
truffet efter denne dato, har følgende ordlyd:
       ”§ 389 a. kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhand-
       lingen eller under dennes forberedelse, kan ikke kæres. procesbevillingsnævnet kan dog
       meddele tilladelse til kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væ-
       sentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øv-
       rigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
          stk. 2. ansøgning om kæretilladelse efter stk. 1 skal indgives til procesbevillings-
       nævnet, inden 2 uger efter at afgørelsen er truffet.”
af forslaget til lov nr. 737 af 25. juni 2014, de almindelige bemærkninger, fremgår bl.a.:
       ”1. indledning
                                          - 4 -
…
1.2. udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene har
belyst behovet og mulighederne for at foretage tilpasninger af domstolenes virkemåde
for så vidt angår behandlingen af civile sager ved byretterne, landsretterne og højeste-
ret. udvalget er i den forbindelse kommet med forslag til en række tiltag, der kan sikre
en bedre og mere effektiv og fleksibel behandling af civile sager samtidig med, at der
fortsat er den rette balance i forhold til kvalitet og retssikkerhed.
…
lovforslaget har på den baggrund for det første til formål at udmønte udvalgets forslag
om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene. der henvises til
lovforslagets pkt. 2.1.
lovforslaget indeholder endvidere en række forslag vedrørende adgangen til appel i ci-
vile sager. således foreslås det bl.a., at appelgrænsen hæves til 20.000 kr., at adgangen
til at anke sager om tvangsanbringelse af børn begrænses, at landsretterne får mulighed
for at afvise 2. instans ankesager uanset sagens økonomiske værdi, og at adgangen til at
kære kendelser og beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller dennes for-
beredelse, begrænses. der henvises til lovforslagets pkt. 2.2.
…
2. opfølgning på anbefalinger fra udvalget om bedre og mere effektiv behandling af ci-
vile sager ved domstolene
2.1 bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene
2.1.1. indledning
2.1.1.1. det er afgørende for regeringen at sikre, at de danske domstole fortsat kan fun-
gere effektivt til gavn for borgere og virksomheder, så retstvister kan afklares tilstræk-
keligt hurtigt. det er samtidig helt centralt, at retssagsbehandling fortsat sker på helt be-
tryggende vis, uden at retssikkerheden sættes over styr. det er således helt afgørende at
fastholde den meget høje tillid, som domstolene nyder blandt befolkningen.
…
2.2. adgangen til appel i civile sager
2.2.1. indledning
2.2.1.1. i dansk ret gælder et toinstansprincip, således at en sag som udgangspunkt frit
kan prøves i to instanser. for visse sager om mindre økonomiske krav gælder dog, at det
er nødvendigt med tilladelse fra procesbevillingsnævnet for, at sagen kan prøves i 2. in-
stans.
med domstolsreformen blev byretterne den almindelige førsteinstans i civile sager. det
bør derfor være udgangspunktet, at langt de fleste sager finder deres endelige afgørelse
her. samtidig anvendes der i landsretterne generelt flere ressourcer på den enkelte sag,
og det er derfor også væsentligt, at de sager, der indbringes for landsretten, kan be-
grunde den ressourceanvendelse, der er et led i en kollegial behandling.
                                          - 5 -
toinstansprincippet er et grundlæggende princip i dansk retspleje, men hensynet til
toinstansprincippet må efter regeringens opfattelse også afvejes over for hensynet til, at
tvister for domstolene løses inden for rimelig tid og på en måde, der sikrer, at omkost-
ningerne er acceptable både for parterne og samfundet. der bør således være sammen-
hæng mellem de ressourcer, som anvendes på en sag, sagens betydning og udsigterne til
at opnå et andet resultat ved appel. denne afvejning er bl.a. kommet til udtryk i de gæl-
dende regler, hvorefter appel i visse sager kræver procesbevillingsnævnets tilladelse.
2.2.1.2. lovforslaget indeholder på den baggrund en række forslag, som begrænser den
fri adgang til appel i civile sager, idet adgang til appel med procesbevillingsnævnets
tilladelse fortsat opretholdes:
…
- adgangen til at kære afgørelser om sagens forberedelse begrænses, således at kære
     til landsretten som hovedregel ikke kan ske. dog kan kendelser og beslutninger, der
     angår spørgsmål af indgribende eller afgørende betydning for parten, eller som er af
     væsentlig betydning for sagens forløb, kæres til landsretten med procesbevillings-
     nævnets tilladelse.
…
2.2.2.3. kære af afgørelser om sagens forberedelse
…
2.2.2.3.2. udvalgets overvejelser
2.2.2.3.2.1. den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsre-
formen, og hvorefter byretterne er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bety-
det bl.a., at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes af-
gørelser under sagernes forberedelse.
udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
virkning.
når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
retten, udsættes sagen således ofte med henblik på at afvente landsrettens afgørelse.
der er en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten
inden en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. lands-
rettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål er i gennemsnit
ca. 40-50 dage. disse kæremål kan således betyde en samlet forlængelse af sagsbehand-
lingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder.
en begrænsning i adgangen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde be-
tyde, at sagsbehandlingen i byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden der-
med bliver kortere.
udvalget finder på den baggrund, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser un-
der sagen, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehand-
                                         - 6 -
lingstiden ved byretten bør begrænses. udvalget finder imidlertid, at muligheden for at
kære byrettens afgørelser ikke helt bør afskæres.
udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
endelige afgørelse ved byretten. det er derfor væsentligt, at en part ikke får den ople-
velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil kunne være af så afgørende og væ-
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part, som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
2.2.2.3.2.2. udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at ken-
delser og andre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes
forberedelse, ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for lands-
retten i forbindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse hos proces-
bevillingsnævnet til at kære kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse
eller hovedforhandlingen.
betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at afgørelsen har afgørende og
væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at der også i øvrigt er anled-
ning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans. det forudsættes således,
at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foretages en vurdering af selve
afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
kæreinstansen også kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
2.2.2.3.3. justitsministeriets overvejelser
justitsministeriet er enig i udvalgets overvejelser og forslag, og lovforslaget er udformet
i overensstemmelse med udvalgets lovudkast.
justitsministeriet har overvejet, om bestemmelsen bør udformes således, at den indehol-
der en opregning af, hvilke kendelser og beslutninger der fremover skal være mulighed
for at kære uden tilladelse. justitsministeriet finder imidlertid ligesom udvalget, at det
ikke vil være muligt at foretage en udtømmende opregning heraf. justitsministeriet er
                                               - 7 -
       derfor enig i udvalgets forslag om, at kendelser og beslutninger, der afsiges under ho-
       vedforhandlingen eller under dennes forberedelse, ikke skal kunne kæres til landsretten
       uden procesbevillingsnævnets tilladelse.”
af de specielle bemærkninger til den foreslåede § 389 a fremgår bl.a.:
       ”det foreslås, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen begrænses.
       kendelser og andre beslutninger, der afsiges af byretten under en hovedforhandling eller
       under dennes forberedelse, vil således – uanset den gældende bestemmelse i § 389, stk.
       1, som ikke foreslås ændret – fremover ikke kunne kæres frit til landsretten. der er dog
       mulighed for at få procesbevillingsnævnets tilladelse til at indbringe visse kendelser og
       beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen for landsretten.
       betingelserne for at få kæretilladelse er efter forslaget, at afgørelsen angår spørgsmål af
       væsentlig betydning for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten.
       omfattet heraf vil eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
       gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
       det vil imidlertid bero på en konkret vurdering i det enkelte tilfælde, om en afgørelse
       har en sådan karakter og betydning, at der er grund til, at kæresagen skal kunne afgøres
       af landsretten som 2. instans, og der derfor skal meddeles kæretilladelse.
       det er desuden en betingelse, at der er anledning til at lade afgørelsen prøve af lands-
       retten som 2. instans. det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens
       karakter også foretages en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
       forslaget tilsigter ingen ændringer af, hvilke afgørelser som er omfattet af § 253 om
       delafgørelser.
       bestemmelsen omfatter således ikke afgørelser om spørgsmål, der er afgørende for hele
       sagens behandling som f.eks. lovvalg, rettens kompetence og søgsmålsfrister og søgs-
       målskompetence, da der i overensstemmelse med gældende ret vil være tale om delaf-
       gørelser, der er omfattet af § 253, hvorfor tilladelse til at kære afgørelsen ligesom i dag
       vil skulle meddeles efter denne bestemmelse (som ændret ved lovforslagets § 1, nr. 28).
       …”
udvalget om bedre og mere effektiv behandling af civile sager ved domstolene havde den 1.
juli 2013 afgivet et delnotat om adgangen til appel i civile sager. af notatet fremgår bl.a.:
       ”8. udvalgets overvejelser om andre begrænsninger i adgangen til kære
       i civile sager
       udover en generel appelgrænse har udvalget overvejet, om det er hensigtsmæssigt
                                          - 8 -
herudover at begrænse adgangen til kære af afgørelser i civile sager.
8.1. kære af afgørelser om sagens forberedelse
den ændring af instansordningen, som blev gennemført med domstolsreformen, og
hvorefter byretterne nu er den almindelige førsteinstans i civile sager, har bl.a. betydet,
at landsretterne nu modtager et stort antal kæremål vedrørende byretternes afgørelser
under sagernes forberedelse. disse afgørelser registreres i domstolenes statistik under
kategorien retsplejemæssige spørgsmål.
udvalget finder det navnlig relevant at overveje en begrænsning i adgangen til at kære
disse afgørelser fra byretterne om ”retsplejemæssige spørgsmål”, da der, som det frem-
går … er tale om, at antallet af sager ved landsretterne i denne kategori har været sti-
gende siden domstolsreformen. kategorien retsplejemæssige spørgsmål dækker navnlig
over afgørelser vedrørende sagens forberedelse. det drejer sig f.eks. om afgørelser om
fremlæggelse af dokumenter, syn og skøn, vidner, habilitet og rette sagsøgte.
udover at der er tale om et stort antal sager, hvilket belaster landsretterne, betyder ind-
bringelse af disse spørgsmål for landsretten typisk, at sagsbehandlingstiden i byretten
forlænges, da der ofte er tale om kæremål, som skal afgøres, inden sagens behandling
kan fortsætte ved byretten. kæremålet tillægges således i praksis ofte reelt opsættende
virkning, selv om udgangspunktet efter retsplejelovens § 395 er, at kære ikke har op-
sættende virkning, medmindre andet er bestemt i loven, eller det bestemmes af byretten
eller landsretten.
som det fremgår ..., er antallet af modtagne kæremål vedrørende retsplejemæssige
spørgsmål steget fra 254 i 2007 til 912 i 2012. der er således sket en meget betydelig
stigning i antallet af disse kæremål ved landsretterne siden reformen.
når en afgørelse om et processuelt spørgsmål under sagens forberedelse kæres til lands-
retten, udsættes sagen ofte med henblik på at afvente en afgørelse fra landsretten. der er
en kærefrist på 2 uger, og herudover skal sagen sendes fra byretten til landsretten inden
en uge efter modtagelsen af kæreskrift eller tilførsel til retsbog om kære. endelig er
landsrettens sagsbehandlingstid i kæresager om retsplejemæssige spørgsmål i gennem-
snit ca. 40-50 dage, og samlet kan disse kæremål således betyde en forlængelse af sags-
behandlingstiden i byretten i størrelsesordenen 2-3 måneder. en begrænsning i adgan-
gen til at kære disse afgørelser vil derfor i mange tilfælde betyde, at sagsbehandlingen i
byretten vil kunne fremmes, og sagsbehandlingstiden dermed blive kortere.
efter de gældende regler kan alle kendelser og beslutninger afsagt af en byret under en
sag appelleres ved kære, så længe dom ikke er afsagt, jf. retsplejelovens § 389. når be-
handlingen af en sag er afsluttet ved afsigelse af dom, kan kendelser og beslutninger af-
sagt under sagen ikke appelleres særskilt, jf. retsplejelovens § 390, men anken kan om-
fatte afgørelser, der er truffet under sagen, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4.
som udgangspunkt kan byrettens kendelser og beslutninger således kæres til landsret-
ten, medmindre der er afsagt dom i sagen, og afgørelsen kan inddrages under en senere
anke af dommen, jf. retsplejelovens § 368, stk. 4, og § 390, stk. 1.
                                          - 9 -
udvalget finder, at muligheden for frit at kære byrettens afgørelser under sagen bør be-
grænses, både af hensyn til at aflaste landsretterne og for at nedbringe sagsbehandlings-
tiden ved byretten. udvalget finder imidlertid ikke, at muligheden for at kære byrettens
afgørelser helt skal afskæres.
udvalget lægger i den forbindelse vægt på, at udgangspunktet skal være, at sagen får sin
endelige afgørelse ved byretten. derfor er det væsentligt, at en part ikke får den ople-
velse, at byretsbehandlingen blot skal overstås for, at sagen kan prøves ved anke til
landsretten. dette kunne blive konsekvensen, hvis alle afgørelser under byrettens be-
handling af sagen var endelige. visse spørgsmål vil således være af så afgørende og væ-
sentlig betydning for sagen, at en manglende kæremulighed må antages at ville med-
føre, at den part som ikke fik medhold, herefter under alle omstændigheder vil anke
dommen til landsretten.
udvalget foreslår derfor, at det fremover skal være udgangspunktet, at kendelser og an-
dre beslutninger, der afsiges under hovedforhandlingen eller under dennes forberedelse,
ikke kan kæres til landsretten, men derimod først kan indbringes for landsretten i for-
bindelse med den endelige afgørelse i sagen.
det skal dog ikke gælde kendelser og beslutninger, der angår spørgsmål af indgribende
eller afgørende betydning for parten, eller som er af væsentlig betydning for sagens
forløb. det kunne eksempelvis være kendelser eller beslutninger, som går ud på, at sa-
gen afvises eller hæves, om stedlig og saglig kompetence, habilitet og rette sagsøgte.
det vil imidlertid ikke være muligt at foretage en udtømmende opregning af, hvilke af-
gørelser der fortsat skal kunne kæres.
udvalget foreslår derfor, at der skal være mulighed for at søge om tilladelse til at kære
kendelser og beslutninger afsagt under sagens forberedelse eller hovedforhandlingen
hos procesbevillingsnævnet. betingelserne for at få kæretilladelse foreslås at være, at
afgørelsen har afgørende og væsentlig betydning for sagens forløb eller for parten, og at
der også i øvrigt er anledning til at lade afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
det forudsættes således, at der udover en vurdering af afgørelsens karakter også foreta-
ges en vurdering af selve afgørelsen, herunder af resultatet.
udvalget foreslår samtidig, at det præciseres i retsplejelovens § 395, at en ansøgning til
procesbevillingsnævnet om tilladelse til kære kan tillægges opsættende virkning. efter
udvalgets opfattelse bør det dog have undtagelsens karakter, at dette sker. det vil nor-
malt være den ret, hvis afgørelse ønskes prøvet, der kan tillægge en ansøgning til pro-
cesbevillingsnævnet opsættende virkning. i de tilfælde, hvor procesbevillingsnævnet
har imødekommet ansøgningen, og kærende har indbragt sagen for kæreinstansen, vil
også denne kunne tillægge kæremålet opsættende virkning.
med hensyn til andre typer af kendelser og beslutninger henvises til afsnit 6 om appel-
begrænsninger på grundlag af sagens værdi, som får betydning for kæremål vedrørende
sagsomkostninger, salærafgørelser og udlæg.
for de øvrige typer af kendelser og beslutninger har udvalget ikke fundet anledning til
at foreslå begrænsninger i adgangen til appel.”
                                              - 10 -
højesterets begrundelse og resultat
tre dommere – poul søgaard, lars hjortnæs og kurt rasmussen – udtaler:
sagen angår forståelsen af bestemmelsen i retsplejelovens § 389 a, hvorefter kendelser og
andre beslutninger, der afsiges af byretten under hovedforhandlingen eller under dennes for-
beredelse, ikke kan kæres uden procesbevillingsnævnets tilladelse. nævnet kan efter bestem-
melsen tillade kære, hvis kendelsen eller beslutningen angår spørgsmål af væsentlig betydning
for sagens forløb eller af afgørende betydning for parten og der i øvrigt er anledning til at lade
afgørelsen prøve af landsretten som 2. instans.
det afviste kæremål vedrører byrettens afgørelse om, hvorvidt en sag, der er anlagt ved retten,
og hvori der er afsagt en udeblivelsesdom, skal genoptages.
anmodning om genoptagelse har samme opsættende virkning som anke, og hvis en sådan sag
genoptages, fortsætter sagens behandling ved retten, jf. retsplejelovens § 367. der er også en
mulighed for, at ansøgning til procesbevillingsnævnet om kæretilladelse vil kunne tillægges
opsættende virkning, jf. retsplejelovens § 395.
kærebegrænsningsreglen i § 389 a er i forarbejderne begrundet i et hensyn til at aflaste lands-
retterne og nedbringe sagsbehandlingstiden ved byretterne, og kæremål vedrørende genopta-
gelse af udeblivelsesdomme er inddraget i forbindelse med vurderingen af reglens admini-
strative konsekvenser.
afgørelser om genoptagelse af en sag, efter at der er afsagt en udeblivelsesdom, træffes i et
tidsrum mellem, at udeblivelsesdommen er afsagt, og at sagsbehandlingen i givet fald kan
fortsætte. behandlingen af en sag kan også genoptages, selv om udeblivelsesdommen ikke er
nået at blive afsagt endnu, jf. retsplejelovens § 346.
vi finder på den anførte baggrund, at selve den forudgående afgørelse af, om behandlingen af
en anlagt sag skal genoptages, må sidestilles med en afgørelse, der er truffet under forbere-
delse af hovedforhandlingen som anført i § 389 a.
                                              - 11 -
vi stemmer herefter for at stadfæste landsrettens kendelse.
dommerne jytte scharling og poul dahl jensen udtaler:
en afgørelse efter retsplejelovens § 367 af, om en sag skal genoptages, træffes tidsmæssigt
efter, at der er afsagt udeblivelsesdom. sker der ikke genoptagelse af sagen, står den afsagte
udeblivelsesdom ved magt og kan kun ændres ved anke, jf. herved retsplejelovens § 369, stk.
4. i denne situation genoptages sagens forberedelse således ikke i byretten. og i de tilfælde,
hvor sagen genoptages, kan forberedelsen efter vores opfattelse først anses for genoptaget i
byretten, når beslutning om genoptagelse er truffet og en eventuel betingelse om betaling af
eller sikkerhedsstillelse for sagsomkostninger er opfyldt.
på den baggrund finder vi, at selve afgørelsen af, om en sag, der er afgjort ved en udeblivel-
sesdom, skal genoptages, ikke kan anses for truffet ”under hovedforhandlingen eller under
dennes forberedelse”. byrettens afslag på genoptagelse er herefter ikke omfattet af kære-
begrænsningsreglen i retsplejelovens § 389 a, og vi stemmer derfor for at hjemvise sagen til
realitetsbehandling i landsretten.
afgørelsen træffes efter stemmeflertallet.
efter retsplejelovens § 312, stk. 2, skal den part, der taber en kæresag, som udgangspunkt er-
statte modparten de udgifter, kæresagen har påført modparten. da der er tale om kære af et
principielt spørgsmål om afgrænsning af anvendelsesområdet for en ny lovbestemmelse, fin-
der højesteret, at kæremålets omkostninger skal ophæves, jf. retsplejelovens § 312, stk. 3.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
ingen af parterne skal betale sagsomkostninger vedrørende kæresagen til den anden part.
