                             højesterets dom
                            afsagt torsdag den 4. juni 2015
sag 69/2014
(1. afdeling)
fagforeningen danmark som mandatar for
a og b
(advokat mikael marstal)
mod
di som mandatar for ds smith packaging denmark a/s
(advokat annette fæster petersen)
biintervenient til støtte for di: landsorganisationen i danmark (lo)
(advokat peter nisbeth)
i tidligere instans er afsagt dom af vestre landsrets 13. afdeling den 14. marts 2014.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: jytte scharling, marianne højgaard pedersen,
thomas rørdam, lars hjortnæs og kurt rasmussen.
påstande mv.
appellanten, fagforeningen danmark som mandatar for a og b, har nedlagt påstand om, at
ds smith packaging denmark a/s skal betale 19.049 kr. til a og 7.848 kr. til b, begge beløb
med procesrente fra den 16. august 2012.
indstævnte, di som mandatar for ds smith packaging denmark a/s, har påstået frifindelse.
ds smith packaging denmark har opfyldt landsrettens dom, og a og bs betalingspåstande er
ændret som følge heraf, idet anbringendet om, at selskabet var berettiget til at kræve den alle-
                                               - 2 -
rede udbetalte supplerende sygehjælp tilbage, er frafaldet for højesteret. der er mellem par-
terne enighed om den beløbsmæssige opgørelse af kravene for højesteret.
fagforeningen danmark har som mandatar for a og b frafaldet anbringendet om, at forskels-
behandlingen ikke har hjemmel i emballageoverenskomsten.
retsgrundlag
§§ 1, 2 og 4 c i foreningsfrihedsloven (lovbekendtgørelse nr. 424 af 8. maj 2006 om for-
eningsfrihed på arbejdsmarkedet) lyder:
      ”§ 1. en arbejdsgiver må ikke undlade at ansætte en ansøger til en ledig stilling eller af-
      skedige en lønmodtager, fordi denne er medlem af en forening eller en bestemt for-
      ening.
      § 2. en arbejdsgiver må ikke undlade at ansætte en ansøger til en ledig stilling eller af-
      skedige en lønmodtager, fordi denne ikke er medlem af en forening eller af en bestemt
      forening.
      § 4 c. bestemmelser i kollektive overenskomster eller aftaler, der forpligter en arbejds-
      giver til udelukkende eller fortrinsvis at beskæftige lønmodtagere, der er medlem af en
      forening eller en bestemt forening, er ugyldige. tilsvarende gælder bestemmelser i kol-
      lektive overenskomster eller aftaler, der berettiger eller forpligter en arbejdsgiver til
      udelukkende eller fortrinsvis at beskæftige lønmodtagere, der ikke er medlem af en for-
      ening eller en bestemt forening.
      stk. 2. bestemmelser i kollektive overenskomster eller aftaler, der forpligter en løn-
      modtager til udelukkende eller fortrinsvis at have beskæftigelse hos en arbejdsgiver, der
      er medlem af en forening eller en bestemt forening, er ugyldige.
      stk. 3. andre bestemmelser i kollektive overenskomster eller aftaler, der giver bestemte
      fagforeninger eneret eller fortrinsret til at anvise arbejdskraft til arbejdsgivere, der er
      omfattet af den kollektive overenskomst eller aftale, er ugyldige.”
foreningsfrihedsloven blev ændret i 2006 på baggrund af lovforslag nr. l 153 af 2. februar
2006. i de almindelige bemærkninger til lovforslaget er anført følgende (folketingstidende
2005-06, tillæg a, s. 4650-51):
      ”1. indledning
      lovforslaget har til formål at bringe lov om beskyttelse mod afskedigelse på grund af
      foreningsforhold (herefter foreningsfrihedsloven) i overensstemmelse med den euro-
      pæiske menneskerettighedskonventions artikel 11 om beskyttelse af foreningsfriheden,
      således som den er fortolket ved den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af
      11. januar 2006 om eksklusivaftaler på arbejdsmarkedet. på baggrund af domstolens
                                          - 3 -
afgørelse indeholder lovforslaget et forbud mod eksklusivbestemmelser på arbejdsmar-
kedet og et forbud mod, at en arbejdsgiver lægger vægt på foreningsforhold i forbin-
delse med ansættelse og afskedigelse.
2. baggrund
2.1. den europæiske menneskerettighedsdomstols dom af 11. januar 2006
den europæiske menneskerettighedsdomstol i strasbourg har i sin dom af 11. januar
2006 (sagsnr. 52562/99 og 52620/99) i forbindelse med to sager om eksklusivaftaler på
det danske arbejdsmarked taget stilling til rækkevidden af den europæiske menneske-
rettighedskonventions artikel 11 om beskyttelse af foreningsfriheden. den ene sag ved-
rørte en lønmodtager, som blev ansat som ferieafløser i fdb’s centrallager. den pågæl-
dende lønmodtager blev ansat på betingelse af, at vedkommende skulle være medlem af
den fagforening, som arbejdsgiveren havde indgået overenskomst med. overenskom-
sten indeholdt en eksklusivbestemmelse, dvs. et krav om, at lønmodtageren for at være
ansat skulle melde sig ind i en bestemt fagforening. lønmodtageren nægtede at melde
sig ind i den pågældende fagforening, og blev derfor afskediget. den anden sag vedrørte
en gartner, som blev ansat i et gartneri på betingelse af, at vedkommende var medlem af
en bestemt fagforening, som arbejdsgiveren havde overenskomst med. også denne
overenskomst indeholdt en eksklusivbestemmelse. gartneren kunne ikke melde sig ud
af den pågældende fagforening uden at risikere at blive afskediget.
…
domstolen fandt, at det forhold, at begge klagere var tvunget til at være medlem af en
bestemt fagforening, var en krænkelse af selve kernen i foreningsfriheden, som er be-
skyttet i medfør af artikel 11, der også beskytter den negative foreningsfrihed. domsto-
len fandt endvidere, at den danske stat ved at tillade eksklusivaftaler har svigtet for-
pligtelsen til at beskytte klagernes negative fagforeningsfrihed, dvs. retten til at vælge at
stå uden for en fagforening.
2.2. den europæiske menneskerettighedsdomstols udtalelser om de generelle princip-
per for fagforeningsfrihed
om de generelle principper for fagforeningsfrihed udtaler domstolen i dommen af 11.
januar 2006 blandt andet, at retten til at danne og melde sig ind i fagforeninger er et
særligt aspekt af foreningsfriheden og at det forhold, at der er tale om en frihedsrettig-
hed, indebærer et element af frit valg med hensyn til udøvelse af denne ret. domstolen
fastslår derfor, at artikel 11 også omfatter den negative fagforeningsfrihed, dvs. retten til
ikke at blive tvunget ind i en fagforening. domstolen udtaler endvidere, at formålet med
foreningsfrihed blandt andet er at sikre meningsfrihed, som er beskyttet efter konventi-
onens artikel 9 og 10. meningsfrihed kan kun effektivt sikres, hvis både den positive og
den negative foreningsfrihed er beskyttet. i tilknytning hertil understreger domstolen, at
den personlige selvbestemmelse (autonomi) er et væsentligt princip, når konventionen
fortolkes.
domstolen udtaler endvidere, at det forhold, at en person i forbindelse med ansættelsen
- mod sin overbevisning - alligevel accepterer et krav om fagforeningsmedlemskab som
betingelse for ansættelse, ikke kan medføre, at personen anses for at have fraskrevet sig
sin ret til at stå uden for en fagforening. domstolen finder således, at det er uden betyd-
                                                 - 4 -
       ning i relation til beskyttelsen efter artikel 11, om et krav om fagforeningsmedlemskab
       stilles før eller under ansættelsen.”
højesterets begrundelse og resultat
a og b var medlemmer af fagforeningen danmark under deres ansættelse hos ds smith
packaging denmark a/s. i deres ansættelsesforhold gjaldt overenskomst mellem di over-
enskomst i for emballageindustrien, plastindustrien i danmark og 3f industri (emballage) og
hk/privat (emballageoverenskomsten). af § 39, stk. 1, i denne overenskomst fremgår, at ret
til supplerende sygehjælp opnås efter 13 ugers aktivt medlemskab af 3f industri (emballage) /
hk/privat (mediegrafisk). da a og b ikke var medlem af et af de overenskomstbærende
forbund, fik de under deres sygefravær alene sygeløn svarende til satsen for sygedagpenge,
mens de medarbejdere, der var medlemmer af de overenskomstbærende forbund, fik sygeløn
svarende til satsen for sygedagpenge med tillæg af supplerende sygehjælp.
for højesteret angår sagen, om den forskel med hensyn til retten til ydelser under sygefravær,
som beror på medlemskab af et af de overenskomstbærende forbund, er
i strid med foreningsfrihedsloven, således som loven må fortolkes i lyset af menneskerettig-
hedskonventionens artikel 11 om foreningsfrihed.
af de grunde, som landsretten har anført, finder højesteret, at foreningsfrihedslovens § 4 c,
sammenholdt med § 1 og § 2, alene tager sigte på at beskytte foreningsfriheden i forbindelse
med ansættelse og afskedigelse, og at loven ikke indeholder et forbud mod forskelsbehandling
under ansættelsen.
lovens § 4 c blev indført ved lov nr. 359 af 26. april 2006 og har efter forarbejderne til formål
at bringe dansk lovgivning i overensstemmelse med menneskerettighedskonventionens artikel
11, således som den er blevet fortolket ved den europæiske menneskerettighedsdomstols
dom af 11. januar 2006 i sagen sørensen og rasmussen mod danmark om eksklusivaftaler på
arbejdsmarkedet.
menneskerettighedsdomstolen har om eksklusivaftaler fastslået, at artikel 11 i menneskeret-
tighedskonventionen ikke kun omfatter en positiv ret til at tilslutte sig en forening, men også
en ret til ikke at tilslutte sig eller at udmelde sig af en forening (negativ foreningsfrihed).
                                               - 5 -
domstolen har endvidere fastslået, at det forhold, at en arbejdstager for at blive ansat eller for
at kunne opretholde sin ansættelse tvinges til at være medlem af en bestemt fagforening, er en
krænkelse af selve kernen i foreningsfriheden, som er beskyttet i medfør af artikel 11. dom-
stolen har i den forbindelse i sin dom af 13. august 1981 i sagen young, james og webster
mod storbritannien bl.a. udtalt i præmis 55, at ”a threat of dismissal involving loss of liveli-
hood is a most serious form of compulsion”, og at ”such a form of compulsion … strikes at
the very substance of the freedom guaranteed by article 11”, jf. i samme retning præmis 61 i
dom af 11. januar 2006 i sagen sørensen og rasmussen mod danmark.
menneskerettighedsdomstolens praksis viser efter højesterets opfattelse, at det normalt ikke
vil være i strid med artikel 11 at tillægge manglende medlemskab af en fagforening andre
negative konsekvenser for en arbejdstager, end at den pågældende ikke ansættes eller afskedi-
ges, jf. dom af 20. april 1993 i sagen sibson mod storbritannien, dom af 25. april 1996 i sa-
gen gustafsson mod sverige og afgørelse af 19. oktober 2000 i sagen kajanen og tuomaala
mod finland. spørgsmål om forenelighed med artikel 11 vil dog kunne rejses, hvis den for-
skelsbehandling, der er en følge af det manglende medlemskab af en fagforening, har den
virkning, at den reelt tvinger arbejdstageren til at melde sig ind i fagforeningen, herunder
navnlig hvis forskelsbehandlingen har en sådan karakter, at den indebærer en trussel mod
arbejdstagerens eksistensgrundlag eller har lignende indgribende karakter.
i det foreliggende tilfælde indebærer den forskelsbehandling, som a og b har været udsat for,
som nævnt alene, at de under sygdom ikke har ret til den supplerende ydelse, som emballage-
overenskomsten hjemler for medlemmer af 3f og hk. de har – på samme måde som ordnin-
gen for mange andre arbejdstagere – under sygefravær ret til sygeløn svarende til satsen for
sygedagpenge. højesteret finder, at denne forskelsbehandling ikke indebærer, at a og b reelt
tvinges til at melde sig ind i 3f eller hk, hvad de da heller ikke har gjort. forskelsbehandlin-
gen udgør derfor ikke en krænkelse af menneskerettighedskonventionens artikel 11.
højesteret stadfæster herefter dommen.
ved fastsættelse af sagsomkostninger er der taget hensyn til, at der bl.a. er rejst principielle
spørgsmål om forholdet til menneskerettighedskonventionens artikel 11.
                                            - 6 -
                                   thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal fagforeningen danmark som mandatar for a og b
inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse betale 40.000 kr. til di som mandatar for
ds smith packaging denmark a/s. beløbet forrentes efter rentelovens § 8 a.
