                                             dom
afsagt den 28. oktober 2014 af østre landsrets 21. afdeling
(landsdommerne taber rasmussen, bloch andersen og joachim kromann).
21. afd. nr. s-547-12:
anklagemyndigheden
mod
t
(advokat eigil lego andersen, besk.)
helsingør rets dom af 19. januar 2012 (1-3499/2011) er anket af t med påstand i forhold 1
om frifindelse, subsidiært strafbortfald.
anklagemyndigheden har påstået stadfæstelse.
der er for landsretten afgivet supplerende forklaring af tiltalte.
tiltalte har vedrørende forhold 1 vedstået forklaringen for byretten med den bemærkning, at
frakendelsesperioden rettelig udløb den 21. juni 2009. han har supplerende forklaret blandt
andet, at han har en helårsbolig i frankrig. han er i frankrig 8-10 dage hver måned, men han
er ikke flyttet. hans faste bopæl er i danmark. han er domicileret i danmark. han har uden
problemer kørt i frankrig på det franske kørekort. han regnede med, at han måtte køre i
danmark med det franske kørekort, når frakendelsestiden var udløbet. han regnede med, at
at-kurset var en betingelse for generhvervelse af et dansk kørekort, og det havde han ikke
brug for, idet han jo havde sit franske kørekort.
landsrettens begrundelse og resultat
tiltalte blev ved lyngby rets dom af 5. august 2004 frakendt førerretten ubetinget i 5 år, der
udløb den 21. juni 2009.
                                                   - 2 -
det lægges efter bevisførelsen for landsretten til grund, at tiltalte den 23. september 2004
bestod en køreprøve til bil (kategori b) i frankrig, hvorpå de franske myndigheder den 4.
oktober 2004 udstedte et kørekort til tiltalte. de franske myndigheder har i den anledning
oplyst, at der ikke kan oplyses nærmere om omstændighederne ved udstedelsen i 2004 af
tiltaltes kørekort, idet alle relevante dokumenter er destrueret.
efter tiltaltes egen forklaring har han et hus i frankrig, hvor han opholder sig 8-10 dage om
måneden, men han har altid haft fast bopæl i danmark, herunder også på tidspunktet for
kørekortets udstedelse i frankrig i efteråret 2004.
efter artikel 1, stk. 2, i direktiv 91/439/eøf om kørekort (ii. kørekortdirektiv), der gjaldt på
tidspunktet for tiltaltes erhvervelse af førerret i frankrig i efteråret 2004, anerkendes gensidigt
de kørekort, som medlemsstaterne udsteder. bestemmelsen er videreført i det gældende
direktiv på området, jf. artikel 2, stk. 1, i europa-parlamentets og rådets direktiv
2006/126/eøf om kørekort (iii. kørekortdirektiv).
af artikel 8, stk. 4, 1. led, i ii. kørekortdirektiv, fremgår, at en medlemsstat for en person, der
på dens område er omfattet af en af de i artikel 8, stk. 2, nævnte foranstaltninger (be-
grænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten), kan nægte at anerkende
gyldigheden af ethvert kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat til denne person.
efter artikel 11, stk. 4, 1. og 2. led, i iii. kørekortdirektiv, skal en medlemsstat nægte at
udstede et kørekort til en ansøger, hvis kørekort er begrænset, suspenderet eller inddraget i en
anden medlemsstat, ligesom en medlemsstat skal nægte at anerkende gyldigheden af ethvert
kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat til en person, hvis kørekort er begrænset,
suspenderet eller inddraget på førstnævnte stats område.
eu-domstolen har ved dom afsagt den 29. april 2004 (c-476/01, kapper) taget stilling til
rækkevidden af den forpligtelse, der efter ii. kørekortdirektiv påhviler en medlemsstat i
forhold til at anerkende et kørekort udstedt i en anden medlemsstat til en person, der i
førstnævnte medlemsstat er frakendt førerretten og ikke efterfølgende i denne medlemsstat har
generhvervet førerretten.
                                                 - 3 -
i dommens præmis 47 og 49 udtalte eu-domstolen – med henvisning til domstolens dom af
10. juli 2003 (c-246/00, kommissionen mod nederlandene) – at det (alene) tilkommer
myndighederne i den medlemsstat, der udsteder kørekortet, at kontrollere, at ansøgeren har
sædvanlig bopæl i udstedelsesstaten, og at selve det at være i besiddelse af et kørekort, der er
udstedt af en anden medlemsstat, må anses som bevis for, at indehaveren opfyldte betin-
gelserne for dets udstedelse i henhold til ii. kørekortdirektiv.
i dommens præmis 76 udtalte eu-domstolen endvidere, at artikel 1, stk. 2, sammenholdt med
artikel 8, stk. 4, i ii. kørekortdirektiv må fortolkes således, at en medlemsstat, der har
inddraget eller annulleret en persons kørekort og i den forbindelse har fastsat et midlertidigt
forbud mod, at den pågældende kan få udstedt et nyt kørekort, ikke kan nægte at anerkende et
kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når dette kørekort er udstedt efter udløb af den
periode, hvor personen i den første medlemsstat havde et midlertidigt forbud mod at få
udstedt kørekort.
af sidstnævnte præmis følger efter landsrettens opfattelse modsætningsvis, at en medlemsstat,
der har inddraget eller annulleret en persons kørekort og i den forbindelse har fastsat et
midlertidigt forbud mod, at den pågældende kan få udstedt et nyt kørekort, kan nægte at
anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når dette kørekort er udstedt på et
tidspunkt, hvor personen i den første medlemsstat havde et midlertidigt forbud mod at få
udstedt kørekort.
da tiltalte erhvervede kørekort i frankrig i efteråret 2004, hvor tiltalte efter sin egen for-
klaring i øvrigt ikke havde sædvanlig bopæl i frankrig, var han ca. 6 uger tidligere frakendt
førerretten ubetinget i danmark, og han var på nævnte tidspunkt dermed afskåret fra at
generhverve førerretten her i landet. således ville tiltalte først den 21. maj 2009 kunne have
gennemført den praktiske del af den kontrollerende køreprøve, som – udover gennemførelsen
af et kursus i alkohol, narko og trafik (tidligere kursus i alkohol og trafik) – efter
færdselslovens § 60, stk. 2, er en betingelse for at generhverve førerretten her i landet, når
denne har været frakendt ubetinget som følge af spirituskørsel.
under disse omstændigheder finder landsretten, at det af tiltalte i frakendelsesperioden i
frankrig erhvervede kørekort ikke kan anerkendes her i landet.
                                                 - 4 -
landsretten tiltræder herefter, at tiltalte har gjort sig skyldig i overtrædelse af færdselslovens
§ 117 d, stk. 2, jf. § 56, stk. 1, i overensstemmelse med den i forhold 1 rejste tiltale.
tiltalte begik de to forhold, straffesagen vedrører, den 3. oktober 2011. anklageskriftet blev
modtaget i byretten den 10. november 2011, hvorefter byretten afsagde dom den 19. januar
2012. tiltalte ankede i forbindelse med domsafsigelsen dommen. ankemeddelelsen med
anklageskrift blev modtaget af landsretten den 22. februar 2012, og landsrettens dom i sagen
afsiges den 28. oktober 2014.
selv om der ikke herved findes at være sket en krænkelse af artikel 6, stk. 1, i den euro-
pæiske menneskerettighedskonvention, har sagsbehandlingstiden – henset til sagens karakter
– dog været så lang, uden at dette skyldes tiltaltes forhold, at tiltalte bør kompenseres herfor i
medfør af straffelovens § 82, nr. 13.
kompensationen ydes på den måde, at den forskyldte bøde på 5.500 kr. nedsættes til det
halve. bøden fastsættes herefter til 2.750 kr. med forvandlingsstraf af fængsel i 6 dage.
herudover skal sagsomkostningerne for landsretten betales af statskassen.
                                      thi kendes for ret:
byrettens dom mod t stadfæstes med den ændring, at bøden nedsættes til 2.750 kr. med
forvandlingsstraf af fængsel i 6 dage.
statskassen skal betale sagens omkostninger for landsretten.
