                      højesterets kendelse
                      afsagt mandag den 22. november 2010
sag 30/2010
anklagemyndigheden
mod
boet efter t
(advokat merethe stagetorn, beskikket)
i tidligere instanser er afsagt kendelse af retten i helsingør den 4. juni 2009 og af østre
landsrets 5. afdeling den 5. november 2009. procesbevillingsnævnet har den 19. januar 2010
meddelt tilladelse til, at kendelsen indbringes for højesteret.
i påkendelsen har deltaget tre dommere: børge dahl, vibeke rønne og jens peter
christensen.
påstande
boet efter t har principalt påstået landsrettens kendelse ophævet og sagen hjemvist til be-
handling ved byretten, subsidiært at boet ydes en godtgørelse på 39.650 kr.
anklagemyndigheden har påstået landsrettens kendelse stadfæstet, subsidiært at landsrettens
kendelse ophæves og sagen hjemvist til administrativ behandling.
anbringender
boet efter t har anført, at det ikke har været muligt for t at rejse krav om godtgørelse, idet
efterforskningen ikke var afsluttet, da han afgik ved døden. det er en konstaterbar, objektiv
begivenhed, der har afsluttet sagen uden domfældelse, hvorfor erstatningsspørgsmålet må
realitetsbehandles.
                                                 - 2 -
hverken retsplejelovens § 1018 g, jf. § 1018 e eller § 1018 a, stk. 1, tager udtrykkelig stilling
til dødsfaldssituationen, og heller ikke forarbejderne til bestemmelserne forholder sig til
denne situation. for så vidt angår erstatning og godtgørelse i anledning af strafferetlig for-
følgning, falder disse efter retsplejelovens § 1018 g i arv efter de almindelige regler herom. §
1018 e regulerer, hvem et krav omfattet af retsplejelovens kapitel 93 a i anledning af straffe-
retlig forfølgning skal fremsættes over for, ligesom der angives nogle tidsmæssige grænser for
et sådant kravs fremsættelse. det fremgår ikke af § 1018 e, hvilke personer der kan fremsætte
krav, og hvilke typer krav der skal behandles efter reglerne i retsplejelovens kapitel 93 a.
dette er reguleret i §§ 1018 a - d og § 1018 h.
det fremgår af forarbejderne til § 1018 g og den dagældende ikrafttrædelseslovens § 15, stk.
4, at krav om godtgørelse først faldt i arv, når den erstatningssøgende havde fremsat kravet
over for anklagemyndigheden i overensstemmelse med reglerne i § 1018 e. denne retstilstand
blev – efter ikrafttrædelseslovens ophævelse i 1984 – videreført i erstatningsansvarslovens §
18, stk. 2. det fremgår af forarbejderne til lov nr. 35 af 21. januar 2003, hvorved den dagæl-
dende erstatningsansvarslovs § 18, stk. 2, blev ophævet, at der herefter ikke længere gælder
en særregel om, hvornår godtgørelse for ikke økonomisk skade falder i arv. den almindelige
regel er således nu, at også krav på godtgørelse for ikke økonomisk skade falder i arv, uanset
om skadelidte har fremsat kravet inden sin død. forarbejderne til retsplejelovens § 1018 g
refererer således til en retstilstand, der nu er ændret. henvisningen i § 1018 g til § 1018 e må
forstås som en henvisning til fremgangsmåden ved og fristen for fremsættelse af sådanne
krav.
til støtte for den subsidiære påstand har boet anført, at boet har fået procesbevillingsnævnets
tilladelse til at indbringe sagen med den subsidiære påstand. endvidere vil det af procesøko-
nomiske grunde være mest hensigtsmæssigt, at højesteret traf en realitetsafgørelse, idet det
må forventes, at behandling på lavere trin såsom en administrativ behandling og indbringelse
for byretten sandsynligvis vil indebære, at den part, som ikke får medhold, vil indbringe sagen
for højere instans.
anklagemyndigheden har til støtte for påstanden om stadfæstelse navnlig anført, at det vil
være i strid med ordlyden af retsplejelovens § 1018 g, såfremt et krav for ikke-økonomisk
skade falder i arv, selv om den forurettede ikke selv har fremsat kravet over for anklagemyn-
                                                        - 3 -
digheden. det må anses som et udtryk for et ønske fra lovgivers side om en særordning vedrø-
rende disse krav, at § 1018 g ikke blev ændret i forbindelse med ophævelsen af erstatnings-
ansvarslovens § 18, stk. 2. anklagemyndigheden har herved henvist til forarbejderne til æn-
dringen af erstatningsansvarslovens § 18, stk. 2, hvoraf det fremgår, at lovgiver var opmærk-
som på de særlige bestemmelser i retsplejelovens kapitel 93 a.
til støtte for påstanden om hjemvisning har anklagemyndigheden supplerende anført, at der
ikke kan ske udvidelse af sagens genstand, således at der under kæremålet tages materielt stil-
ling til erstatningskravet. hjemvisningen skal ske til administrativ behandling i overensstem-
melse med reglerne i retsplejelovens kapitel 93 a, jf. princippet i u 2010.467 h.
retsgrundlag
i forbindelse med folketingets behandling af lovforslaget om ophævelse af erstatningsan-
svarslovens § 18, stk. 2, besvarede justitsministeren bl.a. spørgsmål nr. 1 af 10. oktober 2002
fra folketingets retsudvalg, om hvorvidt ministeren var indstillet på at lade forslaget om op-
hævelse af erstatningsansvarsloven § 18, stk. 2, gælde også for arbejdsskadeerstatninger. af
svaret fremgår bl.a.:
       ”beskæftigelsesministeriet, som arbejdsskadesikringsloven hører under, har til brug for besvarelsen op-
       lyst, at der ikke i arbejdsskadesikringsloven findes regler om, at erstatning eller godtgørelse falder i arv.
       det er i administrativ praksis lagt til grund, at erstatning og godtgørelse efter arbejdsskadesikringsloven er
       personlige erstatninger, som bortfalder, hvis den skadelidte dør, inden der er truffet afgørelse i sagen.”
højesterets begrundelse og resultat
det er i retsplejelovens § 1018 g udtrykkeligt bestemt, at krav på godtgørelse for ikke-øko-
nomisk skade efter reglerne i kapitel 93 a falder i arv, når det er fremsat i overensstemmelse
med reglerne i § 1018 e. det følger således uden videre af ordlyden af § 1018 g, at arvingerne
efter en forurettet, som ikke inden sin død har fremsat noget krav på godtgørelse, ikke ved arv
kan erhverve et sådant krav.
§ 1018 g havde til formål at give alle kapitel 93 a-krav samme arvemæssige beskyttelse som
andre erstatnings- og godtgørelseskrav efter dansk rets dagældende almindelige regler herom i
ikrafttrædelsesloven til straffeloven § 15, stk. 4, 1. pkt., senere videreført i erstatningsan-
svarslovens § 18, stk. 2 (lov nr. 228 af 23. maj 1984 om erstatningsansvar). ved lov nr. 35 af
21. januar 2003 om ændring af lov om erstatningsansvar mv. blev § 18, stk. 2, ophævet, så
                                              - 4 -
krav om godtgørelse for ikke-økonomisk skade efter erstatningsansvarsloven – uanset deres
personlige karakter – ligesom krav om erstatning for økonomisk skade falder i arv, selv om de
ikke er gjort gældende, inden forurettedes død.
det oprindelige formål med § 1018 g og den efterfølgende ophævelse af begrænsningen i ad-
gangen til at arve krav om godtgørelse for ikke-økonomisk skade efter erstatningsansvarslo-
ven til krav, der var gjort gældende inden forurettedes død, kan ikke begrunde en anden for-
ståelse af § 1018 g end den, som følger af ordlyden. der er nemlig ikke i forarbejderne til op-
hævelsen af erstatningsansvarsloven § 18, stk. 2, fornødent holdepunkt for at antage, at denne
ophævelse skulle have virkning for krav på godtgørelse for ikke-økonomisk skade efter rets-
plejelovens § 93 a. det bemærkes herved, at der ikke i forarbejderne er nogen drøftelse af, om
der vedrørende særligt lovhjemlede krav som retsplejelovens kapitel 93 a-godtgørelseskrav
gør sig særlige forhold gældende sammenholdt med de forhold, der begrundede ophævelsen
af erstatningsansvarslovens § 18, stk. 2.
på den anførte baggrund tiltræder højesteret, at boet ikke kan fremsætte krav om godtgørelse
for ikke-økonomisk skade, og at det fremsatte krav med rette er afvist. højesteret stadfæster
derfor landsrettens kendelse.
boet skal betale sagens omkostninger for højesteret.
                                       thi bestemmes:
landsrettens kendelse stadfæstes.
boet efter t skal betale sagens omkostninger for højesteret.
