dom
afsagt den 5. marts 2014 i sag nr. bs 4-535/2013:
dødsboet efter a
mod
codan forsikring a/s som mandatar for y-firma
sagen drejer sig om differencekravserstatning.
stævning er modtaget den 7. juni 2013.
under sagens har sagsøgeren, boet efter a, ifølge sin endelige påstand, påstået sagsøgte, co-
dan forsikring a/s, dømt til betaling af 995.527,90 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente
fra sagens anlæg til betaling sker.
sagsøgte har nedlagt påstand om frifindelse.
sagsøgte er størrelsesmæssigt enig i sagsøgerens opgørelse af kravet, men har nedlagt påstand
om frifindelse under henvisning til, at kravet er forældet.
den 12. juni 2006 var sagsøgeren under sin ansættelse hos y-firma udsat for en arbejdsulyk-
ke. y-firma var på ulykkestidspunktet arbejdsskadeforsikret hos sagsøgte codan forsíkring
a/s. efter ulykken anerkendte sagsøgte erstatningsansvaret og erstatningspligten.
til brug for erstatningssagen var sagsøgeren undergivet undersøgelse af speciallæge kaj døs-
sing, der afgav speciallægeerklæring den 2. januar 2007.
den 11. maj 2007 traf arbejdsskadestyrelsen afgørelse om, at sagsøgeren ikke havde ret til
erstatning for tab af erhvervsevne. arbejdsskadestyrelsen begrundede afgørelse i, at sagsøge-
ren havde genoptaget sit arbejde efter ulykken og oppebar den samme løn som før ulykken.
den 4. marts 2010 traf ankestyrelsen en midlertidig afgørelse om at forhøje sagsøgerens er-
hvervsevnetabsprocent fra 15 til 40.
den 27. april 2010 blev sagsøgeren tilkendt førtidspension.
den 12. maj 2010 fastsatte arbejdsskadestyrelsen sagsøgerens erhvervsevnetabsprocent til
40.
af afgørelsen fremgår følgende:
"vi ser på størrelsen af dit erhvervsevnetab igen med det samme."
sidste administrative afgørelse omkring erhvervsevnetabet blev truffet af arbejdsskadestyrel-
sen den 14. juli 2010, hvor arbejdsskadestyrelsen fastsatte erhvervsevnetabet til 65 % bl.a.
under henvisning til, at sagsøgeren var blevet tilkendt førtidspension.
af afgørelsen fremgår det bl.a.:
                                               - 2 -
"vi vil ikke behandle spørgsmålet om erhvervsevnetab igen. "
den 16. februar 2012 skrev sagsøgte til 3f ringkøbing-skjern og bad om at få fremsendt en
kopi af arbejdsskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab. samtidig bad sagsøgte 3f op-
lyse, om der stod et differencekrav eller, om sagen kunne afsluttes. 3f ringkøbing-skjern
meddelte ved skrivelse af 16. februar 2012 sagsøgte følgende:
"under henvisning til telefonsamtale dags dato fremsendes hermed ifølge aftale kopi af ar-
bejdsskadestyrelsens afgørelse af 14. juli 2010.
afdelingen har ingen differencekrav og betragter sagen som afsluttet."
sagsøgers anbringender er:
"1.            ansvarsgrundlaget er ubestridt og forældelsesspørgsmålet vedrører ikke sagsøg-
tes erstatningspligt.
               sagsøgtes forældelsesindsigelse vedrører alene det yderligere krav på erstatning,
som sagsøger har fremsat, efter at arbejdsskadestyrelsen i 2010 forhøjede vurderingen af er-
hvervsevnetabet til først 40% (den 12. maj 2010) og siden til 65% (den 14. juli 2010). forud
for disse afgørelser havde arbejdsskadestyrelsen vurderet det varige erhvervsevnetab, der
kunne være omfattet af sagsøgtes erstatningspligt, til mindre end 15% og dermed ikke beretti-
gende til differencekravserstatning.
               først i 2010 indtrådte en ret for sagsøger til at kræve differencekravserstatning
for varigt erhvervsevnetab af sagsøgte, og følgelig kan den 5-årige forældelsesfrist i henhold
til arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 3, tidligst løbe fra 2010.
               forældelsesfristen blev afbrudt ved suspensionsaftale pr. 16. april 2013 og der-
ved mindre end tre år efter, at ankestyrelsens to afgørelser om varigt erhvervsevnetab blev
truffet i henholdsvis maj og juli 2010.
               allerede af den grund er sagsøgers krav mod sagsøgte ikke forældet.
2.             efter arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 3, jf. stk. 2, regnes forældelsesfristen
for sagsøger krav først fra den dag, hvor sagsøger blev bekendt med sit krav, eller fra den dag,
da sagsøgers manglende kendskab hertil kunne tilregnes sagsøger som groft uagtsomt.
               i en arbejdsskadesag som den foreliggende kan forældelsesfristen for krav på
erstatning for erhvervsevnetab tidligst regnes fra det tidspunkt, hvor de helbredsmæssige og
erhvervsmæssige forhold er så afklaret, at det kan konstateres, at den tilskadekomne har på-
draget sig en varig nedsættelse af erhvervsevnen.
               i relation til det omhandlede differencekrav om erhvervsevnetabserstatning ind-
trådte dette tidspunkt tidligst, da arbejdsskadestyrelsens afgørelse om erhvervsevnetab af 14.
juli 2010; subsidiært afgørelse af 12. maj 2010, forelå.
3.             under alle omstændigheder kan det pågældende tidspunkt ikke have foreligget
før den 27. april 2010, hvor sagsøger fik tilkendt førtidspension.
                                                 - 3 -
4.              der kan ikke indtræde forældelse i en sag som den foreliggende, hvor skadelidte
– på helt sædvanlig vis i en arbejdsskadesag - afventede ankestyrelsens vurdering af det vari-
ge erhvervsevnetab, og hvor skadevolders forsikringsselskab var bekendt med, at man afven-
tede denne afgørelse og først kunne fremsætte differencekrav vedrørende erhvervsevnetab,
når ankestyrelsen på et senere tidspunkt måtte omgøre arbejdsskadestyrelsens vurdering og
fastslå, at der forelå erhvervsevnetab af en sådan størrelse, at det berettigede skadelidte til
erstatning i henhold til erstatningsansvarslovens regler.
5.              at forældelsesfristen i denne sag først løber fra det tidspunkt, hvor ankestyrel-
sen i 2010 omgjorde arbejdsskadestyrelsens vurdering og fastslog, at der forelå et erstat-
ningsberettiget erhvervsevnetab, understreges tillige af, at sagsøgte i 2012 rettede henvendelse
til sagsøgers daværende rådgiver og spurgte til differencekravet, jf. den som bilag 20 fremlag-
te skrivelse af 16. februar 2012 fra sagsøgte.
                herved har sagsøgte over for sagsøger tilkendegivet, at fremsættelse af differen-
cekrav for erhvervsevnetab først ville kunne fremsættes, når ankestyrelsens afgørelse forelå,
og at forældelse ikke løb fra et tidligere tidspunkt.
6.              det forhold, at sagsøger ikke forud for ankestyrelsens afgørelser fra maj og juli
2010 havde viden om et krav over for sagsøgte, understreges af ankestyrelsens afgørelse af 4.
marts 2010 (bilag 12), hvori ankestyrelsen i relation til fastsættelse af et midlertidigt tab af
erhvervsevne udtaler:
                ”ved afgørelsen om at fastsætte et midlertidigt tab af erhvervsevne har vi lagt
vægt på, at din helbredsmæssige tilstand efter vor opfattelse ikke på tidspunktet for sagens
lægelige oplysninger var stationær. vi kan således ikke vurdere din erhvervsevne på længere
sigt”.
                når ankestyrelsen, der har landets bedste ekspertise og erfaring i at vurdere er-
hvervsevnetab, ikke i marts 2010 var i stand til at vurdere, om sagsøger havde et varigt er-
hvervsevnetab, havde sagsøger naturligvis heller ikke selv nogen mulighed for at fastslå eksi-
stensen af et sådant krav.
7.              det følger endvidere af højesteretspraksis, at forældelse af differencekrav i hen-
hold til erstatningsansvarsloven skal regnes fra datoen fra den endelige afgørelse vedrørende
erhvervsevnetab i den arbejdsskadesag, der behandles efter arbejdsskadesikringsloven.
                det fremgår tillige, at krav efter erstatningsansvarslovens regler først skal gøres
gældende, når der er truffet endelig afgørelse vedrørende arbejdsskadesikringsloven.
8.              det forhold, at der i den generelle forældelseslovgivning findes visse særregler
vedrørende en 1-årig tillægsfrist kan ikke begrænse skadelidtes adgang til at kræve erstatning
i en arbejdsskadesag som den foreliggende med længere frist end den generelle forældelses-
frist (3 år for almindelige krav, 5 år for krav angående arbejdsskade).
                den særlige 5-årige forældelsesfrist, der følger af arbejdsskadesikringslovens §
36, stk. 3, og som netop blev indsat som en specialregel for at yde større beskyttelse mod for-
ældelse i arbejdsskadesager i forhold til andre erstatningssager, kan ikke omgås på denne må-
de.
                                               - 4 -
9.             en teori om, at der kun skulle gælde en 1-årig frist i sådanne tilfælde, ville også
være i strid med særreglen i § 36, stk. 4, hvorefter krav i henhold til en arbejdsskade tidligst
kan forældes tre år efter, at arbejdsskadestyrelsen har truffet afgørelse. da særreglerne om
længere forældelsesfrister for arbejdsskadesager netop blev indsat af lovgiver før lovens ved-
tagelse med henblik på at sikre skaderamte arbejdstagere en bedre retsstilling for både krav i
henhold til arbejdsskadesikringsloven og differencekrav i henhold til erstatningsansvarsloven,
kan det ikke antages, at der for sidstnævnte arbejdsskadekrav skulle gælde en kort tillægsfrist
på et år efter arbejdsskadestyrelsens afgørelse.
10.            dertil kommer, at de særlige tillægsfrister på 1 år, der følger af den generelle
forældelseslovgivning, er minimumsfrister (”… indtræder forældelse tidligst et år efter …”).
               også af den grund kan de ikke reducere de generelle forældelsesregler, der føl-
ger af forældelsesloven, endsige de specielle forældelsesregler, der følger af arbejdsskadesik-
ringsloven.
11.            det forhold, at sagsøgte har anerkendt erstatningspligten, har i sig selv medført
afbrydelse – og ikke blot suspension – af forældelsesfristerne, jf. forældelseslovens § 15.
12.            der er ikke grundlag for at antage, at skadelidte i denne sag har forskertset retten
til at kræve erstatning fra skadevolder som følge af retsfortabende passivitet.
               sagsøger kunne ikke have fremsat krav over for sagsøgte før tidligst medio
2010. det tidsrum, der herefter gik indtil et krav blev fremsat, har ikke forringet sagsøgtes
retsstilling og der er ikke tale om, at sagsøgte er blevet påført et tab eller har indrettet sig i
forventning om, at der ikke blev fremsat et krav.
               det bemærkes herved, at selve kravet ikke er et tab i erstatningsretlig forstand,
idet erstatningspligten og erstatningsopgørelsen er ubestridt mellem parterne og der er derfor
tale om et beløb, som sagsøgte skulle have betalt til sagsøger efter erstatningsansvarslovens
regler.
13.            det forhold, at sagsøgers fagforening i brev af 16. februar 2012 til sagsøgte
skrev ”afdelingen har ingen differencekrav og betragter sagen som afsluttet” er ikke en sådan
meddelelse, der afskærer a (nu i dennes sted dødsboet) fra at indtale et berettiget erstatnings-
krav over for codan.
13.1.          det forhold, at en afdeling hos skadelidtes daværende rådgiver, en fagforening,
udtalte at afdelingen betragtede sagen som afsluttet, kunne hverken sprogligt eller retligt op-
fattes som en uigenkaldelig afskrivning af skadelidtes eget, personlige krav på personskade-
erstatning.
13.2.          for det andet fremgår det af brevet, at fagforeningen medsendte arbejdsskade-
styrelsens afgørelse af 14. juli 2010, hvoraf fremgik, at ankestyrelsen netop havde omgjort
arbejdsskadestyrelsens afgørelse og tilkendt a en så høj erhvervsevne-tabserstatning (65%).
netop derfor talte al sandsynlighed for, at der nu var et differencekrav over for den ansvarlige
arbejdsgiver.
                                                 - 5 -
13.3.          for det tredje følger det af erstatningsansvarslovens regler, at man slet ikke kan
give afkald på et fremtidigt erstatningskrav for personskade.
               det antages således i den juridiske litteratur, at det som udgangspunkt end ikke
kan aftales mellem parterne, at en sag ikke skal kunne genoptages efter erstatningsansvars-
lovens § 11 eller efter almindelige genoptagelsesregler, hvis betingelserne herfor i øvrigt er
opfyldt. det følger dels af erstatningsansvarslovens § 11, dels af aftalelovens § 36. det er til-
lige antaget af assurandør-societetet (nu forsikring & pension) og justitsministeriet.
13.4.          for det fjerde vil det efter højesteretspraksis stride mod aftalelovens § 36, så-
fremt sagsøgte ville fastholde sagsøger på et udsagn i sagsøgers tidligere rådgivers brev af 16.
februar 2012.
               blandt andet henset til, at sagsøgte samtidig blev gjort bekendt med arbejds-
skadestyrelsens afgørelse af 14. juli 2010, har det for sagsøgte fremstået som en nærliggende
mulighed, at rådgiverens udsagn om, at der ikke fremkom noget differencekrav, beroede på en
vildfarelse. "
sagsøgtes anbringender er:
"1.            grundlæggende synspunkter)
til støtte for den nedlagte påstand gøres gældende, at sagsøgers krav er forældet.
sagsøgtes grundlæggende synspunkt er, at differencekrav på erhvervsevnetabserstatning for-
ælder 1 år efter arbejdsskadestyrelsens endelige afgørelse.
da afgørelsen om endeligt erhvervsevnetab blev truffet 14. juli 2010, og da forældelsen ikke
er afbrudt før udtagelse af stævning i juni 2013 er kravet forældet.
der er ikke forhold hos sagsøgte eller repræsentanten for sagsøgte (forsikringsselskabet),
f.eks. en bestemt udvist adfærd, som kan begrunde at forældelse ikke er indtrådt.
2.             uddybende anbrindender)
2.1.            vedr. forældelsesreglerne)
det er udgangspunktet, at krav som udspringer af et uheld som nærværende, forældes 5 år
efter at skadelidte var bekendt med at der kunne eksistere et krav, jf. arbejdsskadesikrings-
lovens § 36.
krav på erstatning består af en række erstatningsposter, og der gælder som udgangspunkt ikke
forskellige forældelsesfrister i relation til de enkelte erstatningsposter, jf. f.eks. u2013.1823h.
henset til omstændighederne ved sagsøgers tilskadekomst, hvorefter sagsøger allerede på
uheldstidspunktet pådrog sig flere brud, er det ubetænkeligt at konkludere, at det allerede der
måtte stå sagsøger klart, at der kunne eksistere krav. det forældelsesmæssige udgangspunkt er
således, at kravet er forældet 5 år efter tilskadekomsten (dvs. 12. juni 2011).
                                               - 6 -
sagsøger har i al fald siden afgørelsen om midlertidigt erhvervsevnetab (bilag 9) i juni 2007
været klar over at der kunne eksisterer et krav på differenceerstatning.
det har formodning imod sig, uanset om ankestyrelsen ikke var i stand til at fastsætte et en-
deligt erhvervsevnetab før 2010, at sagsøger ikke på et tidligt tidspunkt var bekendt med, at
uheldet ville kunne have ervhvervsmæssige konsekvenser for sagsøger.
den særlige situation i denne sag er, at det ikke var muligt at gøre kravet op. i en sådan situa-
tion kan forældelse (normalt) ikke indtræde inden kravet kan gøres op.
i sager om rene krav efter erstatningsansvarsloven (eal) vil krav på erhvervsevnetab som
forelægges for arbejdsskadestyrelsen efter eal § 10, som udgangspunkt forælde 1 år efter
der foreligger en vurdering. der er ikke grundlag for at antage at der gælder et anderledes
princip for differencekrav.
princippet om at forældelse ikke indtræder mens kravet ikke kan gøres op følger i forhold til
sager om differenceerstatning bl.a. af u1995.843h.
det er hverken i medfør af retspraksis eller i lovgivningen udtrykkeligt anført, hvornår krav
på differenceerstatning forælder. forholdet er imidlertid nævnt i lovens forarbejder, og forar-
bejderne støtter sagsøgtes synspunkt om forældelse.
det bemærkes videre, at retspraksis har fastslået, at såfremt man ikke har gjort krav overfor
skadevolder på nogen midlertidige erstatningsposter i 5-års perioden som foreskrevet i ar-
bejdsskadesikringslovens § 36, da kan man ikke gøre et differenceerstatningskrav gældende,
jf. østre landsrets dom af 27. september 2012.
det er sagsøgtes opfattelse, bl.a med henvisning til østre landsrets dom af 27. september
2012, litteratur og lovens forarbejder, at differenceerstatningskravet ikke kan adskilles fra den
øvrige del af erstatningssagen på en sådan måde, at der gælder en ny selvstændig 3-årig hhv.
5-årig forældelsesfrist for et sådant krav, cfr. forældelseslovens § 2 og 3 og arbejdsskade-
sikringslovens § 36.
arbejdsskadestyrelsens afgørelsestidspunkt er ikke i sig selv afgørende for hvornår en foræl-
delsesfrist begynder at løbe.
for differenceerstatningskrav gælder en selvstændig 1-årig tillægsfrist til 5-års fristen. denne
1-årige frist kan udledes af bl.a. forældelseslovens § 14 og § 21, sammenholdt med at både §
2 og § 3 i forældelsesloven og arbejdsskadesikringslovens § 36.
der er ingen grund til at antage, at forældelsesreglerne i denne sammenhæng skal fortolkes til
fordel for skadelidte. skadelidte har haft 1 år fra arbejdsskadestyrelsens afgørelse til at gøre
kravet gældende.
arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 4 er ikke anvendelig på denne sag, idet denne bestem-
melse udtrykkeligt vedrører krav efter loven (og altså ikke krav i henhold til eal).
forældelseslovens § 15 kan ikke anvendes som løftestang for at forældelsen er afbrudt.
                                                 - 7 -
hensigten med forældelsesreglerne er at sikre, at skadevolder på et tidspunkt kan indrette sig i
tillid til at der ikke opstår yderligere krav. tidspunktet for hvornår forældelse indtræder i den-
ne sag kan ikke udstrækkes som anført af sagsøger.
2.2.             vedr. sagens øvrige omstændigheder)
det gøres videre gældende, at sagsøger har fortabt retten til at gøre et krav på difference-
erstatning gældende, idet denne har udvist retsfortabende passivitet ved ikke at gøre kravet
gældende i mere end 2 år efter arbejdsskadestyrelsens afgørelse.
videre gøres gældende, at sagsøgers tilkendegivelse i mail af 16. februar 2012 (bilag 20) ikke
er en tilkendegivelse af at kravet ikke er forældet, men blot en anmodning om at modtage op-
lysninger om differencekravet. det bemærkes i den forbindelse særligt, at codan forsikring
a/s på dette tidspunkt ikke nødvendigvis var klar over hvornår arbejdsskadestyrelsen havde
truffet afgørelse om erhvervsevnetab.
sagsøgers og sagsøgtes dialog i 2012 er ikke et udtryk for forhandling i medfør af forældel-
seslovens § 21.
det gøres gældende, at sagsøgers repræsentants erklæring af 16. februar 2012 (bilag 21) ud-
gør en bindende erklæring om at der ikke udestår yderligere krav i sagen, og stævning er jo så
derudover også udtaget mere end 1 år efter denne tilkendegivelse.
denne erklæring er afgivet af sagsøgers professionelle repræsentant, og uden nogen forbe-
hold, og må anses for bindende for sagsøger.
det bemærkes, at det ikke er sagsøgtes opgave at vurdere, om der evt. udestår et difference-
krav alene på baggrund af en tilkendegivelse om, at der er truffet en afgørelse om erhvervs-
evnetab i arbejdsskadestyrelsen. sagsøgte er således ikke i ond tro eller lign. i forbindelse
med dialogen i 2012.
det er sagsøgers professionelle repræsentant som bærer risikoen for at der er foretaget en fejl-
vurdering i 16. februar 2012. sagsøgte har indrettet sig i tillid til denne meddelelse."
rettens begrundelse og afgørelse
den almindelige forældelsesfrist efter forældelseslovens § 3, stk. 1, er 3 år. denne frist er i
arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 3, som en undtagelse til forældelseslovens § 3, stk. 1,
fastsat til 5 år for krav som omhandlet i nærværende sag jf. arbejdsskadesikringslovens § 36,
stk. 2. den 5-årige frist efter arbejdsskadesikringsloven regnes efter lovens § 36, stk. 3, fra
den dag fordringshaverens (her sagsøgeren) blev bekendt med fordringen eller fra den dag, da
fordringshaverens manglende kendskab kan tilregnes denne som groft uagtsomt. i hvert fald
efter at arbejdsskadestyrelsen i første omgang den 11. maj 2007 havde prøvet spørgsmålet
om erstatning for tab af erhvervsevne findes sagsøgeren at have haft et sådant kendskab til et
muligt krav på differencekravserstatning, at forældelsesfristen på 5 år senest skal regnes fra
dette tidspunkt. forældelse er således i princippet som udgangspunkt indtrådt den 11. maj
2012, d.v.s., før stævningens udtagelse den 7. juni 2013. imidlertid er genbehandlingen sag-
søgerens sag fortsat indenfor det administrative klagesystem. efter arbejdsskadesikrings-
lovens § 36, stk. 4, gælder der i sådanne tilfælde en undtagelse til ovennævnte, hvorefter for-
                                               - 8 -
ældelse af krav tidligst indtræder 3 år efter arbejdsskadestyrelsens henholdsvis ankestyrel-
sens afgørelse i sagen. i denne sag traf ankestyrelsen den 4. marts 2010 afgørelse om at
forhøje sagsøgerens erhvervsevnetab til 40 %. sagsøgeren findes derfor senest fra dette tids-
punkt at burde have kunnet indse, at der kunne opstå et spørgsmål om differencekravserstat-
ning. da sagsøgeren imidlertid ikke har forfulgt kravet før ved stævning af 7. juni 2013 er
kravet også som udgangspunkt i medfør af arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 4, forældet.
da retten heller ikke finder, at forældelseslovens § 21, stk. 2, kan fortolkes som et tillæg på 1
år til fristen i arbejdsskadesikringslovens § 36, stk. 4, frifindes sagsøgte.
thi kendes for ret:
sagsøgte, codan forsikring a/s, frifindes.
inden 14 dage skal sagsøgeren til dækning af sagsøgte udgifter til advokatbistand betale
70.000 kr. beløbet inkluderer moms.
