                             højesterets dom
                        afsagt tirsdag den 6. november 2012
sag 34/2011
(2. afdeling)
foa – fag og arbejde som mandatar for a
(advokat karsten høj, beskikket)
mod
erstatningsnævnet
(kammeradvokaten ved advokat søren horsbøl jensen)
i tidligere instans er afsagt dom af østre landsrets 22. afdeling den 17. december 2010.
i pådømmelsen har deltaget fem dommere: per walsøe, jytte scharling, jens peter christen-
sen, henrik waaben og lars hjortnæs.
påstande
appellanten, foa – fag og arbejde som mandatar for a, har nedlagt følgende påstande:
principalt
indstævnte, erstatningsnævnet, skal anerkende, at a er berettiget til erstatning for tab af er-
hvervsevne med 317.935,33 kr. (1.1.) eller med 147.255,33 kr. (1.2.) med tillæg af rente sva-
rende til den til enhver tid værende diskonto plus 5 % fra den 1. oktober 2004.
subsidiært
erstatningsnævnet skal anerkende, at a er berettiget til erstatning for tab af erhvervsevne med
198.496,80 kr. (2.1.) eller med 170.212,81 kr. (2.2.) eller med
135.623,13 kr. (2.3.) eller med 107.339,13 kr. (2.4.) eller med 20.224,81 kr. (2.5.) med tillæg
af rente svarende til den til enhver tid værende diskonto plus 5 % fra den 20. november 2000
                                               - 2 -
for så vidt angår påstand 2.1., 2.2. og 2.5. og fra den 20. november 1999 for så vidt angår på-
stand 2.3. og 2.4.
erstatningsnævnet har påstået stadfæstelse.
anbringender
foa – fag og arbejde som mandatar for a har navnlig anført, at skadelidte i hvert fald efter
lovændringerne i 1985 som udgangspunkt har krav på ”fuld erstatning”, og den dagældende
fradragsregel i offererstatningslovens § 7 må derfor fortolkes sådan, at der ved anvendelsen
skal tages hensyn til, at skadelidte på den ene side har ret til fuld erstatning, samtidig med at
staten på den anden side ikke skal betale for den samme skade to gange. erstatningsnævnets
mulighed for at udsætte sin afgørelse vedrørende et erstatningskrav med henblik på at kon-
statere, om skaden dækkes fra anden side, er en fravigelse af de almindelige erstatningsretlige
regler. det må dermed være forholdene på det tidspunkt, hvor det er afklaret, hvilke andre
ydelser der tilfalder skadelidte i anledning af skaden, som er afgørende for, i hvilket omfang
et erhvervsevnetab er dækket af andre ydelser. derfor skal erstatningen for erhvervsevnetab
opgøres på det tidspunkt, hvor førtidspensionen tilfaldt a, og hendes erhvervsevnetabserstat-
ning skal således indgå i beregningen efter offererstatningslovens § 7 med det erstatningsbe-
løb, som hun var berettiget til den 1. oktober 2004.
erstatningen skal dermed opgøres inklusive renter efter den dagældende § 16 i erstatningsan-
svarsloven, idet renterne efter denne bestemmelse var en del af erstatningskravet som en
kompensation for, at lønnen ikke blev reguleret frem til afgørelsestidspunktet. den forelig-
gende situation kan ikke sidestilles med den situation, der forelå i dommen i ufr 1996.674 h,
som drejede sig om differencekrav efter arbejdsskadesikringsloven, og hvor der således var
tale om at sammenligne erstatningsydelser efter to love og ikke som her om at foretage et
skønsmæssigt fradrag for en social ydelse.
erstatningen skal endvidere opgøres således, at kapitalværdien af den førtidspension, som
faktisk er tilfaldet a fra og med den 1. oktober 2004, skal fradrages, idet det beløb, som as
førtidspension blev nedsat med på grund af samleverens indtægtsforhold, ikke er ”tilfaldet”
hende. at fradraget efter den dagældende offererstatningslovs § 7 ifølge forarbejderne skal
                                                - 3 -
ske skønsmæssigt, kan ikke begrunde, at der foretages fradrag for et andet beløb end det, som
skadelidte faktisk modtager.
det bestrides ikke, at erstatningsnævnets afgørelse er i overensstemmelse med nævnets faste
praksis, men denne praksis strider mod forbuddet mod skøn under regel, fordi den indebærer,
at der ikke tages hensyn til skadelidtes individuelle forhold.
erstatningsnævnet har navnlig anført, at det følger af den dagældende § 7 i offererstatningslo-
ven, at der i kapitalerstatningen til skadelidte skal foretages fradrag for løbende sociale ydel-
ser, men hverken ordlyden af bestemmelsen eller forarbejderne anviser kriterierne for, hvor-
dan fradraget skal opgøres. lovgivningsmagten valgte altså ikke at opstille lovfæstede krite-
rier for opgørelsen af fradraget og overlod dermed erstatningsnævnet en skønsmæssig beføj-
else og et råderum til at udvikle kriterierne for opgørelsen. derfor må det være en betingelse
for at tilsidesætte erstatningsnævnets afgørelse, at skadelidte godtgør, at de kriterier, som
nævnet har udviklet for opgørelsen, er usaglige og dermed ulovlige. denne betingelse er ikke
opfyldt.
at der kan konstrueres de alternative opgørelsesmetoder, som de nedlagte påstande bygger på,
kan ikke i sig selv føre til, at erstatningsnævnets afgørelse skal tilsidesættes. de kriterier, som
nævnet har anvendt, er ikke usaglige blot fordi, de alternative opgørelsesmetoder alle fører til,
at fradraget efter offererstatningslovens § 7 så bliver mindre end erhvervsevnetabserstatnin-
gen opgjort efter erstatningsansvarsloven. det kan heller ikke sluttes heraf, at a ikke har fået
”fuld erstatning” i henhold til de dagældende regler.
lovgivningsmagten har ved udformningen af førtidspensionsreglerne truffet det valg, at det
beløb, som udbetales i pension, skal indtægtsreguleres, herunder for en samlevers indtægter.
hvis erstatningsnævnet ikke ved opgørelsen af fradraget efter offererstatningslovens § 7 så
bort fra indtægtsreguleringen, ville a i medfør af offererstatningsloven blive kompenseret for
den indtægtsregulering, der følger af lovgivningen om førtidspension. der er ikke noget
grundlag for at antage, at offererstatningslovens § 7 har til formål at kompensere ofre for for-
brydelser for denne indtægtsregulering. det kriterium, som erstatningsnævnet har anvendt,
hvorefter man ser bort fra indtægtsreguleringen, medfører, at to skadelidte, der befinder sig i
                                               - 4 -
helt ens situationer bortset fra deres samlevers indtægter, får det samme beløb i erstatning for
erhvervsevnetab, og et sådant kriterium kan ikke anses for usagligt.
de af as påstande, som bygger på den fiktion, at hun var blevet tilkendt mellemste invalide-
pension med virkning fra stationærtidspunktet i 2000, kan heller ikke følges, idet faktum er, at
hun blev tilkendt førtidspension med virkning fra den 1. oktober 2004.
at erstatningsnævnet i as tilfælde har tilbagediskonteret værdien af hendes førtidspension til
stationærtidspunktet skyldes, at det er dette tidspunkt, som beregningen af erhvervsevnetabs-
erstatning efter den dagældende § 5 i erstatningsansvarsloven måtte tage udgangspunkt i.
denne fremgangsmåde indebærer således, at der er ”samtidighed” mellem opgørelsen af
erhvervsevnetabserstatningen og opgørelsen af det beløb, som skal fradrages i erstatningen.
det ville ikke være foreneligt med erstatningsansvarsloven at ”fremskrive” erhvervsevnetabs-
erstatningen med rente til tidspunktet for tilkendelse af førtidspension eller til stationærtids-
punktet. erstatningsansvarslovens § 16 finder kun anvendelse, hvis den skadelidte har et krav
på erstatning, når kravet er gjort op, hvilket i dette tilfælde vil sige, når erhvervsevnetabser-
statningen er opgjort i medfør af erstatningsansvarsloven, og fradraget i henhold til offerer-
statningslovens § 7 er foretaget, jf. herved også princippet i højesterets dom i ufr 1996.674.
erstatningsnævnet har protesteret mod, at a i det sammenfattende processkrift for højesteret
har gjort gældende, at nævnets afgørelse er i strid med forbuddet mod skøn under regel. an-
bringendet bør nægtes fremsat, jf. retsplejelovens § 383. i øvrigt bestrides det, at afgørelsen er
i strid med forbuddet mod skøn under regel.
højesterets begrundelse og resultat
det er ikke nærmere reguleret i den dagældende § 7 i offererstatningsloven eller i bestemmel-
sens forarbejder, hvorledes løbende sociale ydelser, der dækker samme skade, skal fradrages i
erstatningen, og erstatningsnævnet måtte således fastlægge en praksis for, hvordan fradraget
for sociale ydelser skulle opgøres.
højesteret finder, at det ikke kan anses for usagligt, at erstatningsnævnet i overensstemmelse
med fast praksis ved opgørelsen af fradraget for den førtidspension, som a blev tilkendt, så
                                               - 5 -
bort fra den indtægtsregulering af pensionsydelsen, der skete i medfør af førtidspensionsreg-
lerne som følge af as samlevers aktuelle indtægtsforhold.
af de grunde, der er anført af landsretten, finder højesteret endvidere ikke grundlag for at
tilsidesætte nævnets afgørelse, hvorefter opgørelsen af fradraget for as førtidspension blev
foretaget på grundlag af, hvad beløbssatsen for den tilkendte førtidspension for samlevende
ville have været på stationærtidspunktet, og hvorefter erhvervsevnetabserstatningen blev
medtaget i beregningen efter offererstatningslovens § 7 uden forrentning.
højesteret finder således, at erstatningsnævnets afgørelse ikke hviler på usaglige kriterier.
der er herefter ikke grundlag for at tilsidesætte afgørelsen.
højesteret har ikke fundet grundlag for at nægte fremsættelse af anbringendet om, at erstat-
ningsnævnets afgørelse er udtryk for skøn under regel. det, som er anført for højesteret
herom, kan imidlertid ikke føre til et andet resultat.
højesteret stadfæster herefter dommen.
                                     thi kendes for ret:
landsrettens dom stadfæstes.
i sagsomkostninger for højesteret skal statskassen betale 50.000 kr. til erstatningsnævnet.
sagsomkostningsbeløbene skal betales inden 14 dage efter denne højesteretsdoms afsigelse og
forrentes efter rentelovens § 8 a.
