text: UFULDSTÆNDIGT MANUSKRIPT
  
  I går gik vi ud af det første femår af tredserne. Dette det syvende årti i vort begivenhedsrige århundrede er af mange blevet betragtet som en periode, der i sig bar mulighederne for at blive en ny gennembrudstid. Har de første fem år bekræftet, at der ligger så store muligheder gemt i tredserne. Hvad har vi nået? Hvilke muligheder er der?
  For Danmark har tredserne betydet vækst. Stærkere vækst end vi længe har
  kendt. På fem år er nationalindkomsten steget over 25%. Investeringerne er
  vokset med 35%. I begge tilfælde er der korrigeret for prisstigning. Det vil
  sige, at erhvervslivet er blevet kraftigt udbygget og dets konkurrenceevne
  forbedret.
  På fem år har industrien raget sin valutaindtjening med over 80%. For landbrugseksportens vedkommende er det hverken dansk leveringsevne eller dansk konkurrenceevne, der har hindret en lignende imponerende vækst i
  valutaindtjeningen. Det har derimod kunstige handelsforhindringer og den
  kunstige europæiske markedsopdeling. Summen af alt dette er imidlertid, at vi
  her i Danmark ved tredsernes midte har en større samlet velstand og en højere
  beskæftigelse, end vi nogensinde før har haft. En større del af den danske
  ungdom har i dag mulighed for at få en god uddannelse – og der bliver taget
  bedre vare om de ældre og de syge end før. At der på alle disse områder står
  adskilligt tilbage at udrette, skal jeg straks komme tilbage til. Men man kan
  godt konstatere indtrådte fremskridt uden derfor at forfalde til
  selvtilfredshed eller miste lysten til nye fremskridt. I 1965 skal vi netop
  videreføre denne udvikling – og på sådanne vilkår, at den også kan fortsættes
  på længere sigt: Hvad kræves hertil?
  Det vil være nødvendigt, at der fortsat er gode salgsmuligheder for danske
  varer i omverdenen. Hertil kan vi og vore erhverv gøre noget, men ikke det
  hele. Konjunkturerne har det afgørende ord. Af os selv kræves der, at
  arbejdsmarkedets parter finder en løsning på overenskomstproblemerne, så
  arbejdsfreden fortsætter, så arbejderne får del i produktivitetsfremgangen,
  men således at vor konkurrenceevne i udlandet ikke forringes.
  På basis af den eksportforøgelse, der skulle blive resultatet heraf, bør
  finanspolitikken og den øvrige økonomiske politik tilrettelægges sådan, at vor
  betalingsbalance over for udlandet kan bringes i orden over en periode på et
  par år.
  Der stilles altså krav til alle dele af erhvervslivet og arbejdsmarkedet og
  til regering og folketing. For at skabe den indre balance i vor økonomi
  samtidig med at fremskridtet bevares må staten skaffe sig flere indtægter. Her
  kan man gå flere veje. De gammel kendte veje, der er blevet hjemsøgt så tit,
  eller man kan søge nye. Regeringen vil lægge et forhandlingsgrundlag til rette
  – så der under forhandlingerne bliver mere end een løsning at drøfte. Jeg
  håber, vi finder den for alle dele af samfundet bedste løsning – en løsning
  der kan holde over for fremtiden, og som hviler på et grundlag, der er bred
  tilslutning til – også hos erhvervene og organisationerne. Også her gælder de
  nye parlamentariske vilkår efter valget. Alle har et medansvar, idet der intet
  fast flertal findes i folketinget.
  Jeg ved godt, at nogen blandt mine tilhørere og lyttere vil spørge, om vi da
  aldrig når så langt, at staten kan klare sig med sine normale indtægter. Jo,
  mon ikke de fleste håber, at vi når dertil. Stadigt voksende statsudgifter og
  statsindtægter kan ikke være noget mål i sig selv. Men netop det fremskridt,
  jeg før talte om, denne vækst vi oplever på snart sagt alle samfundsområder,
  stiller store krav også til den offentlige økonomi. Tag f.ex. forbedringerne i folkepensionen fra 1. april i år, vedtaget ud fra ønsket om, at de ældre samfundsborgeres levefod skal holde trit med de forbedringer i andre grupper i samfundet opnår. Skulle vi undlade forbedringerne i folkepensionen. Jeg vil tvivle på, at nogen ville gå ind for det – selv om de koster mange penge.
  Eller tænk på de voksende pengebeløb – stærkt voksende – der går til skoler og
  undervisning af enhver art. Kan nogen mon være tilhænger af, at denne kostbare
  udbygning sløjfes eller blot væsentlig forsinkes. Jeg tvivler på det. Det
  ville være forkert ikke blot over for ungdommen og andre, der uddanner sig,
  men også over for samfundets fremtid. At standse dansk udvikling på dette område ville være at save selve den gren over, som fremskridtet sidder på.
  Sådan kunne vi gå fra udgiftsområde til udgiftsområde. Det er nok muligt, at
  man kunne finde visse udgifter at spare eller udsætte. Men hvad der her er
  sagt om den sociale tryghed for de ældre og om uddannelsen gælder jo med
  større eller mindre styrke også for veje og broer, for hospitalsvæsen og
  børneforsorg, for plejehjem og sundhedsvæsen, for åndssvageforsorg og for
  boligbyggeri. Ingen ønsker at ændre målene. Man vil gerne drøfte, hvad der kan
  blive råd til det enkelte år på hvert område. Men at ændre selve målsætningen:
  Danmark som et fuldt moderne land, der følger med fremad på linie med andre
  vesteuropæiske lande, i en periode hvor hele den moderne verden er i vækst – selve den målsætning, er der vist kun få, der vil vige fra. Og er man fælles om målet, må man også være fælles om vejen til at indfri den.
  Midt i denne vækst, der mærkes hele samfundet rundt, lader det sig ikke gøre
  at pille en enkelt samfundsgruppe ud og sige: du skal ikke være med i
  fremskridtet. Fremskridtet må give nye muligheder i alle dele af samfundet, i
  alle dele af befolkningen – og vi må alle leve op til dets forudsætninger.
  Snarere end at sætte grænser ville mange vel ønske yderligere at fremme
  udviklingen. Socialreformkommissionen har allerede påbegyndt sit arbejde, og
  der sættes ingen gitre eller grænser for de perspektiver, den nye kommission
  må anlægge. Den skal arbejde uden fordomme og forudfattede meninger.
  Kvindekommissionen kommer i gang efter nytår. Mon ikke det er på tide, at
  kvindens vilkår i det moderne industrialiserede samfund tages op til dansk
  behandling. Der foreligger allerede en svensk-norsk undersøgelse, ”Kvindens
  liv og arbejde”, som så vidt jeg er orienteret, er langt forud for, hvad vi
  har præsteret. Vi er nu i gang med spørgsmål som sambeskatningens afløsning af en særbeskatning af ægtefæller, ligesom man på arbejdsmarkedet er i gang med ligelønsproblemernes løsning. Men der er meget andet, der trænger til
  belysning, lige fra vilkårene for moderskab og for uddannelse til forholdene
  for enlige mødre og deres børn, for enker og de ensomme gamle.
  Medens vi er ved kommissionerne vil jeg erindre om, at det i år er tyve år
  siden, at den store ungdomskommission under Hal Kochs ledelse blev nedsat. Mon ikke det ville være en ide at gennemgå dens resultater? Mange af dens forslag er allerede gennemført. Andre er tiden måske løbet fra, så nye tanker behøves.
  Jeg tror, det ville være en god ide at lade ungdomskommissionens arbejde
  gennemgå for at se, om ubrugte ideer eller uforløste tanker skulle findes i
  ungdomsbetænkningen.
  Store problemer ligger foran os i 1965. De nærmest kommende måneder kan blive afgørende for, om Danmark også videre frem skal finde evne til i økonomi og levestandard og dermed i grundlaget for kultur og åndsliv at følge med i takt
  med de lande, vi helst vil sammenligne os med. Vi har alle et…
  
  …TEKST MANGLER…