text: UFULDSTÆNDIGT MANUSKRIPT
  
  Må jeg begynde med at ønske alle lyttere og seere et Godt Nytår!
  I dag er vi begyndt på 1966 og føler vist alle noget højtideligt ved at gå ind
  i et nyt år.
  Da vi i går stod på tærsklen mellem det gamle og det ny, fyldte mange tanker
  vore sind. Forventning og bekymring over det ny, der skal komme, og
  taknemmelighed eller måske sorg over det forbigangne.
  Men lad nu det gamle år ligge. Det er det nye, det drejer sig om.
  Jeg er blevet spurgt om, hvad der var mit største ønske for det nye år – og
  har uden tøven svaret: Fred i Vietnam. Branden i Vietnam må slukkes. Krigen må
  standses, fordi død og lidelse dagligt tilføjes uskyldige mennesker, fordi et
  land langsomt men sikkert lægges øde, og fordi denne krig i dag er den
  alvorligste hindring for international afspænding.
  Vi ved, at mange kræfter er i gang for at finde en vej, vi ved også, at USA er
  parat til at indgå i forhandlinger om fred og om en politisk løsning på de
  problemer, som ligger bag krigen. Jeg nægter at tro, at nogen ansvarlig
  politiker, der har krigshandlingerne på nært hold, i sit hjerte kan andet end
  at hilse forhandlingstanken velkommen.
  Sætter man sig ind i de vilkår, som nævnes af de krigsførende parter for en
  løsning, vil man finde, at alle er enige om, at grundlaget må være Geneve-aftalerne af 1954. Hvorledes man skal komme i gang med forhandlinger om
  fornyet anvendelse af aftalerne, er et andet spørgsmål. Vi har tidligere fra
  dansk side peget på, at den to-trins-løsning, som blev anvendt i den
  indisk-pakistanske konflikt, nemlig først våbenstilstand og derefter politiske
  forhandlinger, muligt kunne tjene som mønster i Vietnam-sagen.
  Et vist fælles grundlag eksisterer altså. Hvem har nu kompetence til at
  beskæftige sig med Geneve-aftalernes overholdelse. Det har England og Sovjetunionen, som i fællesskab varetog formand skabet for Geneve-konferencen i 1954. Vi stoler på, at disse to lande er sig deres særlige ansvar bevidst og nøje følger udviklingen, således at ingen mulighed for en genindkaldelse af konferencen eller for indledende skridt hertil går tabt. Vor indflydelse er kun beskeden, men kunne vi – måske sammen med andre
  nordiske lande – rette denne appel til regeringerne i London og Moskva om på
  det rette tidspunkt at genindkalde Geneve-konferencen om Vietnams fred og
  fremtid, da synes jeg, vi bør gøre det.
  Må jeg vende mig til et andet spørgsmål, som jeg ved har optaget sindene, ikke
  mindst hos de hundredtusinder af fjernseere, der har fulgt Chr. Kryger’s udsendelsesrække: Grønland.
  Først en tak til Chr. Kryger for hans realistiske reportage. Den var i ordets
  bedste forstand social, og det betyder i min opfattelse, at den var god.
  Den viste mangler – fejl – viste, at der i dette enorme og tyndt befolkede
  område træffes dispositioner, der næsten uundgåeligt harmonerer dårligt med
  hinanden.
  Men den viste også, at der er mange ting i gang på skoleområdet, i industrien,
  sundhedsmæssigt og boligmæssigt.
  Vi – delvis forkælede syddanskere – har meget at blive chokeret over
  vedrørende tilstandene i Grønland. Men vi har også meget at glædes over – som
  er velorganiseret, og som de danske skatteydere har betalt. Man skal forstå,
  at klima og jordbundsforhold giver vanskelige forudsætninger. Bygge- og anlægsarbejder er ofte begrænset til få måneder af året. Alle kræfter sættes ind på at udbedre mangler og sætte fart i fremskridtet.
  Grønlandsministeren har bedt mig meddele, at i industribyen Christianshåb,
  hvor sygehuset er et lille og utilstrækkeligt træhus, vil der i de kommende
  måneder blive påbegyndt et moderne sygehus til en samlet byggesum på 6
  mill.kr. De forberedende arbejder er ved at være fuldførte. Og denne gang
  bliver arbejdet ikke udskudt.
  Og så tilbage til vor del af riget. Hvad bliver det største problem, vi skal
  bakse med i det nye år?
  Ja, valutaen har jo allerede rettet sig en del, udenrigshandelen viser en
  bedre balance, og produktionen er gået op. Det er inflationen, der fortsat må
  bekymre os. Og kreditstramningen. Men jeg har med glæde set, at man nu fra
  flere sider vil medvirke til en løsning af boligproblemet, der rummer så mange
  menneskeligt uretfærdige virkninger.
  Ja, det ville virkelig blive en gave, hvis vi straks i begyndelsen af det nye
  år kunne blive enige om en løsning – eller i det mindste en overenskomst om
  principperne for en løsning af boligspørgsmålet. Der skal lyde et velkommen
  til dem, der vil være med – alt under forudsætning af, at det bliver en
  socialt betonet ordning. Alene at sætte lejerne i vejret for dem, der bor i
  gamle lejligheder – uanset om de har en stor børneflok, er gamle, syge eller
  dårligt stillede – er selvfølgelig ikke at løse boligproblemet. Dertil kræves
  meget mere.
  1. Der skal bygges et stort antal nye boliger. Dette byggeri må ikke sættes i
  stå af kreditrationering eller høj rente.
  2. Prisen på de nye boliger må ikke være højere, end at almindelige mennesker
  har råd til at bo i dem. Det gælder unge, som stifter hjem, og det gælder
  familier med børn.
  3. Så længe der ikke er et udbud af boliger stort nok til, at den boligsøgende
  har noget at vælge imellem – og kan vælge mellem en gammel eller en ny
  lejlighed efter sit personlige ønske – så længe må loven fortsat beskytte
  lejeren mod opsigelse og udnyttelse.
  Boligproblemet er ikke bare et stykke koldt nationaløkonomi. Det er et
  socialt, et menneskeligt og et familiemæssigt problem. Jeg håber, vi kan enes
  om en løsning ad disse linier. Så vil de mange timer ved forhandlingsbordet i
  det nye år ikke være spildt.
  Til slut sagen om Tina. Bortførelsen af den kun godt 2 måneder gamle lille pige Tina, har kastet en sort skygge over årets sidste uger.
  Jeg er sikker på, at hele landet deler de hårdt ramte forældres dybe sorg og
  bekymring, ligesom vi alle vil dele deres glæde, hvis det lykkelige sker, at
  Tina kommer uskadt tilbage.
  Skulle den person, der har tilegnet sig Tina, høre mig nu, vil jeg indtrængende henstille, at barnet nu leveres tilbage.
  Der kan ikke gives frit lejde. Det må imidlertid formodes, at den, der har
  bortført den lille pige, er et sygt menneske, og er det tilfældet, kan jeg
  efter aftale med justitsministeren sige, at et sygt menneske uden frygt kan
  henvende sig til politiet og aflevere barnet, idet straffeloven er således
  indrettet, at der ikke bliver tale om at straffe en syg, men alene om at finde
  en passende form for lægelig behandling af den pågældende.
  For det tilfælde at bortføreren alligevel ikke ønsker at gå til politiet, har
  jeg aftalt med folketingets ombudsmand, professor Stephan Hurwitz, at han på
  sin private telefon Gentofte 2882 i aften og i morgen vil modtage oplysning om, hvor og hvornår Tina kan afhentes.
  Lad mig sige direkte til den person, der har taget Tina til sig:
  ”Lad Tina så snart som muligt komme tilbage til sine forældre. De får ikke
  fred i sindet, før det er sket.”
  
  …TEKST MANGLER…